Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2010

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс — Признание — Некомерсиално — Без производни„ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието).

Съдържание

Януари 2010

„Българският Гуантанамо“, медийната (и блогърска) тишина Светла Енчева

1989 – Майските събития и „Голямата екскурзия“ Автори: Михаил Груев и Алексей Кальонски

За лабиринтите на душата Автор: Златко Енев

Как срещнах на прага си американската мечта, осъществена Автор: Зоя Маринчева

За камъка, който пронизва – или защо плаче акулата Автор: Златко Енев

Литературата и смъртта Автор: Владимир Трендафилов

Гинчето Автор: Росица Борковски

Идеалният мъж Автор: Ерика Джонг

Ябълките Автор: Яна Букова

Упадъкът на киното Автор: Сюзън Зонтаг

Много по-добре е нещата да се дискутират открито Автор: Кристофър Колдуел

Госпожа Логика Автор: Сам Андерсън

Аватар Автор: Гергана Апостолова

Преработването на комунистическата диктатура в Германия Автор: Хубертус Кнабе

Как паметта на социализма работи в Полша? Автор: Павел Шпевак

Дългият път към демокрацията Автор: Ян Сокол

Моралният инстинкт Автор: Стивън Пинкър

Повратът на комуникацията Автор: Мартин Йотинг

Европейският ислям през очите на професионалиста Автор: Юте Клаузен

Децата – ценност или инвестиция Автор: Ели Иванова

Реквием за аватара Автор: Бойко Ламбовски

Риторична история Автор: Чавдар Ценов

Наблюдения в огледалото на отчаяните Автор: Николай Михайлов

Възвишените шутове Автор: Рихард Вагнер

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 1 Автор: Златко Енев

Слънчев бряг, щата Индиана Автор: Антон Терзиев

За смисъла Автор: Златко Енев

Прогонването Автор: Хенинг Зусебах

Време за косенe Автор: Здравка Евтимова

Февруари 2010

Дойчланд Автор: Анджей Стасюк

Информацията се превръща в оръжие Автор: Марк Боудън

Хаити и „християнското“ разбиране за катастрофите Автор: Ели Иванова

Учителят се завърна пиян Автор: Яна Букова

Истинският Китай Автор: Георг Блуме

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 2 Автор: Златко Енев

Професорът и поетесата Автор: Мая Кисьова

Новост от Изтока Автор: Щефан Хантел (Шантел)

Столицата на потискането, доносникът на Европа Автор: Джеймс Хаус

Дарове и съкровища от кутията на телевизора Автор: Стилиян Стоянов

Болестта като път – Част 1 Автор: Златко Енев

От тирания към олигархия Автор: Йон Виану

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 3 Автор: Златко Енев

Ти помниш ли ме, Юри Автор: Чавдар Ценов

Любовта към сладострастието Автор: Паскал Брукнер

Огън, (раз)следвай ме Автор: Малина Петрова

Страх 2.0. Автор: Лидия Стайкова

Големият американски дебат за смъртта на печатната книга Автор: Зоя Маринчева

Да пробудиш мъртвите Автор: Тери Игълтън

Девета разходка по глобалната улица с Иван Кръстев Автор: Иван Кръстев

Страхът е добър познавач на естетиката Автор: Херта Мюлер

Българската литературна национална идея. Опити за съвременното й осмисляне Автор: Антоанета Алипиева

Смъртта на Швейцария Автор: Денис Макшейн

Прокисналата калифорнийска мечта Автор: Тимъти Гартън Аш

„Октоподите“ и България Автори: Иван Рачев и Иван Бакалов

Болестта като път – Част 2 Автор: Златко Енев

Господарят на болките Автор: Вернер Херцог

Истанбул. Следдипломно обучение Автор: Антон Терзиев

Електронната революция – Част 1 Автор: Уилям Бъроуз

Март 2010

Заклета девственица Автор: Кинга Кали

Хора на границата Автор: Тони Джуд

Две мнения за дигиталната революция Автори: Евгений Морозов, Клей Шърки

Култура на упадъка Автор: Мирослава Кортенска

Скучният нов световен роман Автор: Тим Паркс

Напиканите обувки на незнайния воин Автор: Златко Енев

Какви пари Автор: Здравка Евтимова

Подреждане на екстериора Автор: Палми Ранчев

Властта, достойнството, Палми Ранчев Автор: Владимир Трендафилов

Моите срещи с Елин Пелин Автор: Кристин Димитрова

Вкус на залез Автор: Михаел Стомин

Китайските виртуални хайки Автор: Том Дауни

Нашето унижение Автор: Ахмет Алтан

Смаленият суверен: консумеризъм, глобализация и американска празнота Автор: Бенджамин Барбър

Нагла история Автор: Антон Терзиев

Памучната Оси Автор: Михаел Стомин

Пати Смит, оцеляващата Автор: Пати Смит

1989-а Автор: Малина Петрова

Жълтите очи на ужаса Автор: Златко Енев

Новите стари полюси Автор: Владимир Левчев

Шедьовърът, който уби Джордж Оруел Автор: Робърт Маккръм

Неравенството разяжда обществата Автор: Кейт Пикет

Увод в българската литература след Освобождението Автор: Боян Пенев

Люляковата планина Автор: Чавдар Ценов

Април 2010

Да мислиш против самия себе си: размишления върху Чоран Автор: Сюзън Зонтаг

Революционери Автор: Тони Джуд

Защо всъщност се страхуват от Хайдегер? Автор: Тим Блек

В Куба всичко е сложно Автор: Леонардо Падура

Белот за двама Автор: Михаел Стомин

В един паметен ден от живота му Автор: Петер Надаш

Представям ви нашата нова колега Автор: Павлина Върбанова

Дигитално Възраждане Автор: Ивайло Дичев

Отричайки човечността Автор: Адам Михник

Европейското барутно буре Автор: Ласло Фьолдени

Упражнения по минимализъм – Част 5 Автор: Златко Енев

Рокля „Луна“ Автор: Касиел Ноа Ашер

Ние, трагичните герои от Катин Автор: Артур Бекер

Филип Рот очи в очи Автор: Филип Рот

Цената на щастието Автор: Ирис Радиш

Табула раза Автор: Сандра Келайн

Философската Мадона Автор: Даниел Кон-Бендит

Катин е повече от просто Катин Автор: Виктор Ерофеев

Парите като културен феномен Автор: Владимир Левчев

Сън в съня в съня Автор: Чавдар Ценов

Май 2100

При мен всичко трае много дълго Автор: Криста Волф

Тевтон, интровертираният Автор: Джейкъб Хейлбрън

Чернобил – знакът, който не разбираме Автор: Светлана Алексиевич

Птиците на Господа Автор: Михаел Стомин

Дебют в Будапеща Автор: Светла Кьосева

Описването на съвременната българска литературa Автор: Антоанета Алипиева

Genesis или По стъпките на Адам и Ева Автор: Мария Станкова

Подкупите и гръцката криза Автор: Маркус Уокър

Аз съм американска жена Автор: Ларс фон Триер

Лисабонският синдром Автор: Уолтър Ръсел Мийд

Какви са, и какви биха могли да бъдат, нещата Автор: Тони Джуд

Genesis – Каин и Авел Автор: Мария Станкова

Когато религията и културата се разделят Автор: Оливие Роа

Второто пришествие – един манифест Автор: Дейвид Гелернтер

След Ной – и потоп! Автор: Мария Станкова

Офицери и пешки Автор: Антон Терзиев

Жу и Снежният зимбабвец Автор: Михаел Стомин

Политикът Михаил Арнаудов Автор: Емил Иванов Димитров

Как се учи четене (в училището на сина ми) Автор: Ели Иванова

Сикх или мюсюлманин, няма значение Автор: Спайк Ли

За конските мухи Автор: Златко Енев

Обкръжена от приятели Автор: Михаел Туман

За различните форми на протеста Автор: Александър Теодоров-Балан

Вавилонско неразбирателство Автор: Мария Станкова

Юни 2010

Краят на мъжете Автор: Хана Розин

Писмо до П. Автор: Христо Буцев

Невидимите кризи Автор: Георги Господинов

Забързването на света Автор: Владимир Левчев

Похвално слово за българското слово Автор: Петър Увалиев

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 1 Автор: Красимир Дамянов

Ромео, Жулиета и тишината Автор: Неда Антонова

Заекът на Гала – Част 1 Автор: Светлана Дичева

Дилема ’89: Баща ми беше комунист Автор: Мартин Шимечка

Жертвоприношението на Исаак или защо съществуват неудачниците Автор: Мария Станкова

Вълшебната Виола Страд Автор: Михаел Стомин

Хлябът на обед Автор: Здравка Евтимова

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 2 Автор: Красимир Дамянов

Днес Ботев щеше да е безработен Автор: Румен Леонидов

Любен Дилов – афоризми Автор: Любен Дилов – син

Израелската сила, носеща се по водите Автор: Амос Оз

Истинският Автор: Цвета Стоева

Иаков и битката му с Бога – как да победим егото Автор: Мария Станкова

Заекът на Гала – Част 2 Автор: Светлана Дичева

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 3 Автор: Красимир Дамянов

Холандия и драмата на мултикултурализма Автор: Паул Шефер

Може и да стане опасно Автор: Павел Лешкович

Заекът на Гала – Част 3 Автор: Светлана Дичева

Каруцата – след коня Автор: Александър Кертин

Опрощението Автор: Мария Станкова

Кадифената философска революция Автор: Андре Глюксман

Светът като нефтено петно Автор: Владимир Левчев

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 4 Автор: Красимир Дамянов

Жълтите пузи с нарисуваната радост Автор: Михаел Стомин

Бягство в провинциализма Автор: Геерт Мак

Малекон Автор: Палми Ранчев

В отговор на един въпрос ... Автор: Александър Кертин

Какво е да си български писател Автор: Кристин Димитрова

Колапсът на сложните бизнес-модели Автор: Клей Шърки

За читанките и техните противници Автор: Златко Енев

Големият страх от читателите Автор: Милена Цветкова

Януари 2010

„Българският Гуантанамо“, медийната (и блогърска) тишина

Светла Енчева

След Руслан Трад и аз публикувам в блога си филма на Иван Кулеков за дома за нелегални бежанци и имигранти в Бусманци, сполучливо наречен от него „български Гуантанамо“. Може да го видите и в моя скромен Неуютен блог. Пускам тук откъси от Шоуто на Слави, излъчено на пети януари. Първо е самият филм:

Второ, разговорите в студиото преди и след излъчването на филма (записала съм ги заедно, един след друг).

Предпочетох този вариант, вместо да използвам видеотата, постнати в блога на Руслан Трад (по технически прични аз използвам и двата варианта; моля просто прескочете частите, които се повтарят – Златко Енев), защото там я няма втората част от разговора в студиото (след филма), която дава повече информация от първата.

Надявах се след излъчването на предаването по БТВ да се вдигне шум – дори и не толкова голям, колкото покрай филма на BBC за дома в Могилино (въпреки че какво пречи на граждански активните български майки да защитават не само българските деца в беда, а и чуждите, които нищо не са направили, за да прекарват детството си в концлагер).

Тишината, която последва след филма обаче е оглушително плашеща. Освен Руслан Трад, и кратка статия в Afera.bg и реакция във форум на анархисти, комай нищо не намерих в интернет. Нито в медии, нито в лични блогове. Не казвам нищо по адрес на няколкото блогъри (те си знаят кои са), които са съпричастни към темата, но просто са нямали време, възможност или вдъхновение да напишат нещо тези дни. Тоталната липса на реакция не е тяхна вина, а свидетелства за много дълбок проблем – липса на чувствителност по отношение на нарушаването на основни човешки права на част от хората, които живеят в България. Включително и на най-основното човешко право – правото на живот.

Може би щях да отдам всичко това на случайност, ако не беше и друг случай. Социологическата програма на Центъра за изследване на демокрацията приключихме проект за имиграцията в България. Някои от оценките ни на интеграционните практики в България бяха доста критични, не сме ги спестявали. Беше изработено и медийно съобщение, което да представи резултатите от проекта. Заглавието му беше: „Какво (не) знаем за имигрантите“. Неутрално заглавие, както виждате. Разбира се, медиите са свободни да използват това, което им е изпратено, както намерят за добре – стига, разбира се, да не изопачават информацията.

Какво обаче се получи. Медийното ни съобщение беше публикувано от една информационна агенция и оттам – дословно препечатано на две-три други места. Текстът като цяло си е нашият (не съм сравнявала в детайли), но заглавието, о, заглавието! Когато го видях, известно време гледах много „умно“ и се чудех как да реагирам. Заглавието гласеше, дословно, следното: „ЦИД: Българската гледна точка към миграцията се доближава до европейската“.

Моля???

Да, вярно е, че има подобно изречение в текста. Но то е в съвсем друг контекст – че понеже България вече е членка на ЕС, позицията й по отношение на имиграцията неизбежно се променя. Но като се извади от контекста, се получава, че, видите ли, тук сме станали големите европейци, що се отнася до миграция. Добре поне, че после текстът опровергава заглавието. Но много хора ще видят само заглавието и много по-малко ще прочетат статията... А от нея става ясно, че говорим и за „медийно затъмнение“ по отношение на имиграцията в България. Парадоксално, самият начин, по който се разпространява новината, потвърждава тази теза. Може би това е бил единственият начин информацията за проекта ни изобщо да види бял (медиен) свят.

Да се учудвам ли тогава от гробното мълчание, което последва след филма на Иван Кулеков за дома в Бусманци?

И все пак, колкото и да ви е все едно, не забравяйте предупреждението, което Валерия Иларева отправя във филма – ако позволяваме такива неща да се случват с чужди граждани, един ден те могат да започнат да се случват и на нас...

Източник

Светла Енчева е анализатор в Центъра за изследване на демокрацията, София.

Коментари (20)

- 13-01-2010|Светла Енчева - Благодаря

Господин Енев, благодаря, че давате гласност на случая (и на филма). Силно се надявам, че филмът на Иван Кулеков (и по-общо - начинът на третиране на имигрантите и бежанците в България) ще получи някакъв международен отзвук, защото в България, както гледам, „дискурсът“ за човешките права още не е стигнал до Джон Лок, камо ли до 21-ви век.

- 13-01-2010|Kornelia - Pozdravi za iniziativata

То се случва и на български граждани, но още съм прекалено фрустрирана, за да си събера мислите и да го напиша ... stay tuned ...

- 16-01-2010|ДК - Благодаря Иване и Светла!

Потресаващ филм. Браво, Иване!

Не си представях, че подобни неща могат да стават в родината! Още по-зле, не си предстаях, че този филм няма да предизвика скандал! Боже, до къде сме стигнали в незнанието, незаинтересоваността си и тъпия си нациоанлизъм!

- 17-01-2010|Милко Палангурски - Приликита с лица и събития не е случайна

Още една прилика с Гуантанамо.Там винаги си е било лагер, макар и преди 10 ноември да беше казарма на Строителни войски. Там бяхме събрани турци, цигани, болни, по номенклатурата на армията - ограничено годни за военна служба, между които олигофрени, луди,неграмотни, врагове на народа и рецидивисти, които трябваше да си доизслужат казармата. Главната цел бе строителството на НДК, кремиковци, строителството на Зона Б 5 и т.н. 1000 души, все неудобни на властта със своя произход, здраве, минало. Две години играех ролята на пишещ и четящ писма на нещастните циганчета от пазарджишките, сливенските и пловдивските гета, които бяха роби на социализма. Гаврата с подобни хора, особено с болните беше ужасна. Олигофрен, с медицинска диагноза, да не се качва на високо, работеше на кремиковските комини или на покрива на НДК. Хомосексуални младежи бяха играчка на стари рецидивисти.

Все пак трябва да кажа, че имаше нещо по-добро от това,което е в момента. Все пак ни хранеха, като за някои от обитателите на тази „казарма“, за пръв път в живота си ядяха три пъти на ден и видяха бял чаршаф.

Срамът не е от вчера, но тогава поне беше облечен в някаква законност, а и за тоталитарната държава, това нямаше никакво значение.

Поздрави за филма, който не бях гледал. Трябва да се окаже натиск.

- 17-01-2010|Светла Енчева - към Милко Палангурски

За първи път чувам за какво се е използвала тази сграда в Бусманци преди. Аз дори си мислех, че е новопостроена (преди това нелегалните имигранти и бежанци са били в един дом в ж.к. „Дружба“, където условията са били още по-лоши.

Сега обитателите на дома в Бусманци също ги хранят (тоалетна хартия много не им дават, но това е друг въпрос). Основната разлика между това, което е било преди и сега, според мен, е, че преди, колкото и кошмарно е било, си е имало срок и войниците са знаели кога излизат. А днес, въпреки че наскоро промениха закона и вече не могат да ги държат повече от година и половина, най-вече неизвестността убива.

- 17-01-2010|Красимир Дамянов - Прокълнатия двор

Когато през 1990 попаднах със семейството си в Емигрантския център в Мадрид условията ни се сториха като в лошо уреден черноморски курорт. Имаше няколко такива центъра там и които съществуват и до днес, но те са за чужденци получили статут на бежанци или чакащи такъв. Центърът за чужденци ,вече експулсирани от страната, които не са заминали доброволно , а никой не заминава, в квартал Мораталас макар и да не е доближава до условията, които видях във филма ти, Иване, бе също прицел на много репортажи в продължение на години. По същия начин не се бяха спазвали срокове на задържане, имало е случаи на насилие, тормоз, но в никакъв случай не може да се сравни със видяното във филма . Това е балкански вариант, приятелю! Не бих го нарекъл Гуантанамо, (все пак на тия хора им е позволено дазапазят личността си и дори да се самозапалят в знак на протест)а Прокълнатия двор, ако си спомняш кратката новела на Андрич. Ако в Гуантанамо жестокостта се определя от поне някаква изначална мисъл за държавна сигурност, родена в тясното чело на един президент като Буш, плод на страха след един чудовищно престъпен акт, 11 септември, в България жестокостите е плод на тъпотата, бюрокрацията, безчувствеността, празнотата на държавната хазна, бездушие, моралния упадък и най-вече на отсъствието на добре функционираща съдебна, здравн, социална и пр, системи, замесени в случая,които са оставили да гният на едно място по престъпно лекомислен и безотговорен начин десетки люде.

Убеден съм, че филмът ти ще бъде видян и ще намери отзвук на местата където трябва. Въпросът не е нерешим като с Гуантанамо. Макар и сложен, сигурен съм, че поне различните видове случаи ще бъдат диференцирани и отделени, ще им бъде обърнато внимание, Иване, и че филмът ти ще бъде видян в Брюксел. Убеден съм. Вече са го гледали. Вероятно през с тези години в предишните правителства някои тук е взимал пари за инсталации, за мерки за сигурност и за какво ли не в тази насока от Европа - жалко, че не попита , но и без това човек си задава сам въпроса къде са тези пари.

Иначе няма нищо радостно за тези хора и тук, в Испания, откъдето пиша. Центърът в Мораталас, който споменах, ще бъде прехвърлен в бившият затвор в Карабанчел / нещо като централния в София, доста по-голям/, ще бъде един лошо уреден курорт, сигурен съм, но човек страда еднакво зад каквито и да са решетки, ако ще да са и от чисто злато! Преди няколко години едни цигани музиканти в Барселона ме помолиха да посетим техен задържан на улицата другар. Майко мила! Добре, че не ме вкараха и мен, заради дързостта да попитам какво става с бедняка виртуоз, когато се появих на портала в Полицейското управление на улица Гипускоа! Полицейщината си е полицейщина навсякъде. А съчетана с балканска простащина и мутренско бездушие е вече апокалиптична! Независимо от всичко мисля, че все още има изход. Филмът ти иде навреме, за да убеди управляващите, надявам се, какви проблеми ни чакат за в бъдеше. Поздрави от Артхостал Барселона.

- 17-01-2010|Екатерина Михайлова - Немилосърдие

Помня, ден от миналото си когато в някакво душевно страдание се обърнах към моя приятелка за съчувствие. Тя ми отговори жестоко, но и изключително почтенно: „Извинявай - каза тя - Но когато аз изпитвам болка, не мога да чувствам болката на другия.“ Страданието на българина от трудната му, често безнадеждна човешка участ е толкова голяма, че той няма свободни валенции за изживяване на страданието на ближния, още повече ако той е чужденец.Този филм не може да получи аплодисменти в странатал Разбирате ли, че когато го гледа, българският зрител си казва (и нека не го съдим жестоко за това):“Ами, какво - имат покрив, имат храна, липсва им само тоалетна хартия - за чужденци, които са в нарушение на българския закон това никак не е малко.“ Оплакванията им ни дразнят, хиляди бедни наши пенсионери имат по-труден материален живот от тяхния. А са работили през целия си живот и са с изправни документи!

Този филм се показва на гражданите на най-бедната страна в Европейския съюз... И авторите очакват аплодисменти? Няма да ги получат, би било противоестествено страданието на човека от чужбина да бъде по-силно от страданието за моите собствени дядо, баба, баша, майка и дори дете. А ако при мене не е така, то по улиците аз ежедневно се срещам с нищетата и отчаянието на съплеменниците ми.Съжалявам, този филм е неуместен, освен ако не е субсидиран от някаква комисия към Брююксел поради по-мащабни, дори само осведомителни европейски цели. Не мислите ли, че българският интелектуалец трябва да съобразява реализациите на идеите си с материалното, социално и духовно състояние на българина днес? Ако не го прави ще получи отзвука, който получава днес този филм.

- 17-01-2010|Златко

@Екатерина

Самият аз живея с усещането, че жестокостта си остава жестокост, независимо от това дали е откровена или не (защото това, за което вие говорите, е откровеност, почтеността според мен е нещо по-различно). И това, че им липсва „само“ тоалетна хартия (в ареста, месеци наред), ми напомня за онзи виц, в който стопанинът се оплаквал, че конят му умрял точно когато успял да го научи да яде камъни. Поздравявам ви за откровеността и за това, че се осмелявате да изразите открито едно мнение, което много хора сигурно споделят, но предпочитат да запазят за себе си, от страх да не бъдат смъмрени. И все пак бих искал да повторя: жестокостта си остава жестокост, дори и когато е предизвикана от разбираеми причини.

- 17-01-2010|Златко

И още нещо: да не съдим – добре, но онова, което вие май искате, е и да приемем гледната му точка, на този въображаем българин/българка. Вярно, страданието на собствените хора ни кара да се озлобяваме и огорчаваме; в един момент – да пази Господ – то може и да ни направи нечувствителни към „чуждото“ страдание. Но да наричаме повика за пробуждане неудачен? Да се мръщим на онзи, който се опитва да ни извади от летаргията, дори и ако тя е предизвикана от обясними неща? Има доста голяма стъпка от онова „моля, ви, не мога повече, не ме занимавайте с още повече болка“, до „не се опитвайте да ми показвате собствената безчовечност; за нея има добри причини“.

Ах, да, забравих да попитам – двамата полицаи, пребили чеченеца и уволнени поради това – какво ви е мнението за тях? И за тях ли трябва да търсим извинение, примерно в това, че родителите им са зле?

- 17-01-2010|Екатерина Михайлова

Не провъзгласявам позиция, просто обяснявам каква е според мен причината този филм да не срещне отзвук у българина днес. И казвам, че който търси УСПЕХ на произведението си днес и тук трябва да се съобрази със духовното и душевно състояние на консуматора днес и тук.А който има чувство, че изпълнява чрез произведението си висок нравствен дълг трябва да е подготвен за липса на желан и търсен отзвук.Мнението ми за полицаите, които са пребили чеченеца е естествено лошо, изпитвам нещо като отвращение към подобни хора.Ненавиждам и руската жестокост в Чечения. Но ако някой се опита тук да направи протестен митинг в защита на чеченците, няма да събере и десет души, поради причината, която вече изложих в предишния си коментар: страданието в ежедневието тук е много силно и не оставя свободни валенции за съчувствие на други страдащи. Очудвам се, че моите редове са предизвикали такова неверно заключение за скромната ми личност.

- 24-01-2010|Прасчо - А блогърите...

Ами те,блогърите,си седят в блоговете.

А нам не ни пука за някакви си чужденци,които:

а/ са нелегални(от Тато и компания)

б/ са луди,щом са у нас(от Преход и компания)

в/ са още по-луди,че са дошли тук,където състраданието е чужда дума(ми да-ухилвам се злорадо-всичко Мара втасала....)

Видяхте ли,колко е просто?!

- 25-01-2010|Ellie Ivanova

@Екатерина,

Печалното състояние на съплеменниците се дължи именно на невъзможността да изпитват състрадание, когато те самите страдат. По този начин всеки къта и подхранва собствените си страдания, не го интересуват чуждите (в които може би пък се крие ключът за неговото облекчение). Съответно и чуждият не се интересува от него и така нищо лошо не се променя към добро. Духовното и душевното състояние на консуматора си остава без промяна.

- 31-01-2010|Пенка Ангелова - “Съплеменниците“ на г-жа Михайлова

И аз не бях гледала филма и съм потресена от безхаберието в България по отношение на човешките и гражданските права (макар че всъщност то ми е известно, но не в това негово измерение).

Но да се надава рев за „съплеменниците“ и да се подозират пак „европейските фондове“, че искат да ни нарушат спокойствието с този филм е меко казано неморално, т.е. израз на някакъв етноцентризъм, който не приема другите като хора (а да речем маймуни, както се казва във филма).

Най трудният проблем на г-жа Михайлова и на „съплеменниците“ й е идентификацията на хората като талкива. Мисля, че много неща ще се променят, ако поне това се промени в мисленето на някои членове на това „племе“: че ние сме като другите и другоите са като нас. И имиграцията е всеобщо явление, характерно за граждани от всякакви държави, които си остават хора и граждани с прилежащите им права.

Проблемът не е само български, но това вече е друга тема, за която се надявам, че по-нататък ще стане въпрос.

- 02-02-2010|Бай Стоян - Хора що нещете да мислите!

този филм е анти-български.когато българи измират от глад и мизерия сме се загрижили за някакви си имигранти сякаш циганите не ни стигат, а и забравихме какво направиха турските имигранти който дойдоха по тошово време-докараха наркотици, насадиха ислямизъм. тука дори се чува и определение като тъп български национализъм - а интернационализма от преди 21 години съсипа България.ако искате да я има тази държава 3 неща трябва да се премахнат: 1) българския хелзински комитет като защитник на криминални рецедивисти ; 2) фудбола в България като развъдник на хулигани и криминални елементи; 3) джендър институт развиващ дейност целяща да разбие устоите на българското семейство.

- 02-02-2010|Златко

Най-вече фуДбола, Бай Стояне. Най-вече.

- 03-02-2010|Бай Стоян - Точно така фудбола

Благодарение на фудбола, беше унищожена българската интелигенция след 44г. и пак благодарение на него сумати народ напусна дома си без да има намерение да се завърне в него.

Фудболът дойде в България за да пропагандира панславянството,но беше харесано от БРСДП като удобен начин за агитация сред не мислещите. Не случайно основатели първите два фудболни отбора са Благоев и Кирков.

п.с. понеже не съм либерално настроен не приемам изписването с „т“ за правилно,

- 03-02-2010|Б.Павлов

Когато един спор(т) се комерсиализира, например фут(д)бола, там навлиза здравият дух на безмилостната конкуренция - и се възцарява реалността.

Спор(т)ът за или против външното финансиране на културни проекти у нас спoред мен ни отклонява от по-важната тема, а тя е за ефективността на подобни програми,(ако ги има), плащани с данъците ни. Факт е, че няма държавен проект успял да се издигне до (или да се спусне в ада на) собствената ни роМовладелска безчувственост. Допускам, че отхвърлянето на подобни филми е реакция на защита на „личното“ пространство от нежелана публичност, но тяхната задача е точно такава - да открият „голотата“ на душите ни – не за недолюбващия ни Запад, а за самите нас. Тук навлизаме в теритотията на фут(д)бола, един твърде хлъзгав терен за идеологически дискусии, но по дефиниция – място на честна игра и открита конкуренция; място, където трябва да се състезава и отборът за чиято издръжка ние – фенове или просто ценители – сме отделили част от мечтите и парите си.

И нещо много важно, за което искаше да поговори с нас на ясен, „средноевропейски“ език артистът Давид Чорни: трябва да се научим да аплодираме безпристрастно всички добри попадения.

- 03-02-2010|Бай Стоян - Какъв спорт каква идеология!

Чупенето на рейсове и трамваи , пребиването на стари хора , изпиването на безумно количество алкохол, завършването на образование без да си прочел една книга - това ли е спорта , великия футбол. За идеология която доведе най-образования народ в света,народ от личности, до това състояние може да се каже само лошо.

Аз съм беден и предпочитам да си разделя къшия си с българин не с терорист

- 07-02-2010|Пенка Ангелова - Бележка за „Бай Стоян“

Ако продължаваш да мислиш така, бай Стояне, скоро ще смяташ всекиго около себе си за терорист и тогава няма да се налага да си поделяш къшея хляб.

Нека не забравяме демократичното правило, че всеки е невинен до доказване на противното.

Но как да го знаем, като никога не сме го прилагали!

- 09-11-2012|Георги Петров - Филма не се отваря

Филма не се отваря. Къде мога да го гледам?

1989 – Майските събития и „Голямата екскурзия“

Автори: Михаил Груев и Алексей Кальонски

Набиращата сила Горбачова „перестройка“ и нейната официална българска реплика в лицето на т. нар. Юлска концепция на Живков от 1987 г. поставят „възродителния процес“ в съвършено различен вътрешен и международен контекст. „Вятърът на промяната“ води до появата на различни дисидентски групи и протоорганизации, които в една или друга степен включват проблема за правата на човека в своите програмни документи и декларации. Повечето от тях, като например Независимото дружество за правата на човека, Независим профсъюз „Подкрепа“, „Комитет 273“, Клуб за подкрепа на гласността и преустройството в България, „Екогласност“ и др., косвено или пряко се застъпват за ревизия на „възродителната“ политика.[1] Така например в своя декларация (разпространявана като подписка през пролетта на 1989 г.) Клубът за защита на преустройството и гласността включва и точка, според която Народното събрание трябва да гласува закон за малцинствата, така че „отново да се потвърди политическото, икономическото и юридическото равенство на техните представители с правата на българското мнозинство в страната. Този закон да отмени всякакви ограничения за езика, традициите и културата на тези малцинства“. В програмата на Независимото дружество за правата на човека фигурират искания за промяна в посока на „съжителство и зачитане на различните религиозни общности, както и постоянни усилия за възстановяване на доверието между вярващите и техните пастори“ и „излекуване на раните на етническите малцинства, нанесени с криминална лекомисленост от властите“ и т. н. В някои случаи на турците се оказва съдействие от страна на лидери и членове на дисидентските сдружения да формулират своите искания и тактика спрямо властите и в протестните си декларации, адресирани до западни медии и правозащитни организации.[2] Макар и преследвани, „неформалните организации“ се оказват известен катализатор за задълбочаването на промените.

Тодор Живков също отчаяно се опитва да бъде в крак с времето. Наред с проведената мащабна административна реформа, са набелязани и някои мерки за либерализиране на икономическия живот, намерили израз впоследствие в издадения на 29 януари 1989 г. Указ N 56 и дори възможност за пътуване на българските граждани в чужбина. В тази връзка през април същата година Народното Събрание приема нов закон за задграничните паспорти. Той влиза в сила от 1 септември, но събитията се развиват стремително и се налага да бъдат използвани от българските турци още в началото на юни.

В края на 1988-1989 г. светът също се е променил. Процесите на разпад на комунистическите режими най-напред в Полша, а след това и в Унгария предизвикват верижна реакция и в останалите страни от Източния блок. Легитимирането на правозащитните организации като политически субект чрез кръглата маса в Полша и отварянето на Унгарската граница със Запада разхерметизира съществуващата система и поставя и останалите режими пред надвисналата дилема: дали да следват примера на Полша и Унгария, или да се дистанцират и да попаднат в още по-сериозна изолация. Постепенната ерозия на световната комунистическа система и симптомите на промяна в баланса на силите се осъзнава много добре и от официална Анкара, която активизира дипломатическия и политическия си натиск върху българското правителство за отслабване на пресата върху турското и мюсюлманското население. След опитите на годишните срещи на организацията Ислямска конференция, Белградското и Виенското съвещание на ОССЕ, Турция подготвя нова дипломатическа офанзива, планирана за предстоящото Парижко съвещание на последната организация през май 1989 г., посветено на човешките права. Това се оказва отличен повод обезправеното турско население в България да припомни за своето положение, още повече че интересът към него далеч не е стихнал.[3] В тази обстановка българското комунистическо ръководство остава все по-само и постепенно е изоставено дори и от своите преки съюзници. В общи линии се развързват ръцете на правозащитните „неформални организации“, чиято членска маса бързо набъбва с новоприсъединяващи се турци. Много от тях са в основата на т. нар. Майски събития през 1989 г., обхванали най-напред Североизточна България, а след това и останалите райони със смесено население.

Общо взето, от самото преименуване до тези масови протести, държавата почти напълно контролира положението чрез репресивния апарат и останалите разностранни мерки. Освен различни изяви на солидарност и упорито придържане към белезите на етническата и религиозната идентичност, нарушения на забраните, понякога наивни или отчаяни опити за демонстриране на собствена позиция, през периода са налице и различни проявления на организирана нелегална съпротива.[4] Разпространяват се позиви, възвания и други пропагандни материали. Продължават и случаите на саботажи, палежи и отделни терористични действия.[5] През 1986 г. са арестувани около 100 души, които имат отношение към нелегалната организация „Дълга зима“ (Узун къш), основана през януари 1985 г. по инициатива на Мохамед Хюсеинов (поет и музикант, чието семейство впоследствие също приема името Узункъш). Осъдени на затвор са той и още 8 души, а останалите са въдворени принудително във вътрешността на страната. Според ръководителя на организацията тя е наречена така, „защото това беше най-дългата зима в нашия живот и най-страшната“. Изградена е на строго конспиративен принцип. Както свидетелства М. Узункъш:

„Първото, което решихме, е да се организираме и да дадем гласност чрез чуждите посолства и радиостанции за това, какво се случва на турците в България. Вярвахме, че така ще спрем процеса. […] Аз не познавах всички членове, както и те мен не познаваха. Всеки знаеше определени групи. Целта беше при провал да има по-малко жертви. Знаех към какво пристъпвам и срещу какво се опълчвам. Тогава, честно, изобщо не ми е минавало през ум да сваляме комунизма, Живков и т. н. Кой ти е разбирал нещо от комунизъм и демокрация? Камо ли пък да искаме автономия. Това беше пропаганда на режима. Искахме си имената и всеки да си гледа работата после […] Започнахме да събираме информация за насилия, за погазени права, за задържани по лагерите, описвахме какво се случва.“[6]

Следва разплитането на конспиративната мрежа и арест на около 200 души от „Турското национално-освободително движение в България“ през лятото на същата година, като 18 души са изправени пред съда. Начело е философът Меди Доганов (Ахмед Доган, който получава 10-годишна присъда). Наказанията се излежават по затворите във Варна, Бургас, Пазарджик, Плевен, Ловеч и Бобов дол. Появяват се и други, по-малобройни нелегални формирования. Редица служители на турското посолство и на консулствата в България са отзовани с мотива за връзки с подобни групи. Както вече стана дума, романтично-героичната възстановка на тези факти и обстоятелства е твърде съмнителна. Редица косвени източници (поради невъзможността да бъдат намерени и използвани автентични) показват твърде сложната, почти диалектическа връзка между този тип турска съпротива и перфидната игра на ДС. За това донякъде говори и присъствието на словосъчетанието „национално-освободително“ в самото название на организацията, навеждащо на мисълта за конструиране в лабораториите на тайните служби.[7]

През пролетта на 1989 г. обаче ситуацията рязко излиза от привичните за ДС рамки. Започват гладни стачки, масови протести, сблъсъци с органите на реда и специално създадени от властта отряди, при които има ранени и са дадени човешки жертви и от двете страни. При всички проблеми около реконструкцията на събитията, особено на ролята на различни нелегални и други фактори или отделни действащи лица, тук ще припомним само в най-основни линии мащаба и развитието на „турските бунтове“ като индикатор за провала на асимилационната кампания както във вътрешен, така и в международен план. Редом със засилващите се прояви на политическо дисидентство сред представители на българската интелигенция и гражданство, в редица селища в смесените райони започва подготовка на легални мирни протести за възстановяване на потъпканите права. Установяват се контакти с „неформалните сдружения“, като особено активни са с Независимото дружество за защита на правата на човека, където членуват немалко български турци. Както показват последвалите събития, създадената от самата държавна политика ситуация на самоизолация, взаимна подкрепа и солидарност, недоверие към официалните източници в противовес на другите, допринасят за възникването и бързото разрастване на нова, този път масова мрежа от хора, готови да протестират в различни селища и райони. Повсеместно се появяват авторитетни или харизматични лидери, често със съответния актив на затворници, лагеристи или интернирани. Те откликват на нагласите за съпротива, а общият климат в страната подсказва, че подобни действия вече са възможни и имат поне някакви изгледи за успех. В дъното на подготовката е Демократичната лига за защита на правата на човека, основана през ноември 1988 г. от интернираните във Врачанско Мустафа Юмер (завършил философия, бивш учител), Сабри Искендер (освободен от затвора през април) и бившия лагерист от Белене Али Орманлъ. Програмата на тази организация е съобразена с действащите конституция и закони, като на това основание се иска възстановяване на отнетите права в духа на международните договорености. Тя бива разпространена не само сред бързо увеличаващите се членове, но и достига до „Свободна Европа“, британското дипломатическо представителство в България и др. По пощата е изпратена и до Тодор Живков, други висши ръководители, вестниците „Работническо дело“ и „Земеделско знаме“.[8] През пролетта на 1989 г. вече има няколко хиляди членове, местни лидери, активисти и структури в 8 окръга на страната[9]

ДС и властите са в течение на готвените масови изяви и вземат превантивни мерки, като част от лидерите са арестувани и депортирани.[10] Има сведения, че напрежението постепенно нараства още от март-април заради слуховете, че новите паспорти, влизащи в сила от 1 септември, които се очаква да дадат възможност за изселване, ще бъдат раздавани избрателно.[11] На 9 срещу 10 май 1989 г. М. Юмер е екстрадиран от ДС в Турция, до 17 май и останалите двама от ръководната тройка, а десетки други, основно из средите на интелигенцията, биват експулсирани в Австрия и Югославия. Част от тях установяват постоянен контакт с „Дойче веле“ и „Свободна Европа“, участват в десетки радиопредавания, пресконференции, а също в конференцията по правата на човека в Париж. В самата мрежа от тайни ръководства по места е заложен принципът на заменяемост в случай на разкритие и арест. В навечерието на планираните по повод на Парижката конференция масови демонстрации начело на лигата застава ново нелегално ръководство начело с Хюсеин Нух (по професия инженер) от известното със съпротивата си срещу преименуването с. Ябланово, Котленско. Междувременно в първите дни на май започват гладни стачки, към които се присъединяват около 100 души от различни селища и райони в Североизточна и Южна България. Те постоянно се отразяват от западните и други радиостанции. Издигат се искания за възстановяване на религиозните, езиковите и културните права, против системата от дискриминационни и репресивни мерки и подетата от средствата за масова информация ответна очерняща кампания.[12]

Гладните стачки, някои от които продължават до края на май, прерастват в масови митинги и демонстрации (най-напред на 20 май в с. Пристое, Шуменско). До края на месеца в редица селища и райони се провеждат митинги и протестни шествия, на места с участието на хиляди хора. Отстрана на дисидентски организации и активисти. е изразена подкрепа и е оказвано съдействие при огласяването. Впоследствие на заседанията на Политбюро, съответно – в средствата за масова информация и на организираните от властта казионни митинги за сплотяване около политиката на БКП те са обвинени в национално предателство. Протестни акции на български турци има на редица места, но най-масови демонстрации се провеждат между 20 май и края на месеца в районите на Каолиново, Дулово, Исперих, Разград, Добрич, Търговище, Шумен, Омуртаг в Североизточна България и Джебел в Родопите. Освен възстановяването на културните и религиозните права и междуетническа толерантност, на някои от митингите се отправят искания за спиране на репресиите, „етническо“ представителство и решаване на наболелия проблем с мюфтийствата. Така например в декларация, прочетена в Шумен, се казва:

„[…]

10. Манифестантите, събрани в гр. Шумен, предлагат да има в ЦК на БКП представител на мюсюлманското малцинство, избран изключително от него.

11. От друга страна, ние изискваме да бъде разрешено на гражданите, експулсирани от България, да се завърнат, тъй като те не са извършили никакво престъпление срещу държавата.

12. Да престанат да се прекъсват или затрудняват телефонните разговори с Турция и кореспонденцията да се нормализира.

13. Мюфтиите да бъдат избирани от мюсюлманското малцинство, а не да бъдат посочвани от правителството.

14. Да бъдат освободени всички задържани или интернирани във връзка с кампанията на асимилация.

15. Всички, уволнени поради същите причини, да могат да се върнат на работните си места.“[13]

Цитираният документ свидетелства, покрай всичко друго, и за наивността, неориентираността и утопичните представи на протестиращите за властта, оставили белег и върху част от изявите на „неформалните организации“.

Освен по села, демонстрантите успяват да се съсредоточат и в изброените градове, без Каолиново, пред което са спрени. По начало мирните граждански протести на места прерастват в безредици, хаос и кървави сблъсъци, в които едната страна употребява подръчни средства, а другата – сълзотворен газ, бронирани машини, танкове, противопожарни коли, милиционерски палки, бойните изкуства на „червени барети“ и „каратисти“, а също и огнестрелно оръжие (край Каолиново, в с. Тодор Икономово в същия район, в Езерче и Дянково, Разградско, Медовец, Варненско, и др.). Броят на загиналите е между 7 и 10 души, стотици са ранени, малтретирани или пребити. По този начин не само селските райони, но и редица градове стават сцена на масово насилие и кръвопролития. [14]

Освен броят на участвалите и жертвите от двете страни в този конфликт неизяснени остават и редица други обстоятелства и фактори. Според официалната версия на ДПС в началото на 1989 г. затворниците от ТНОДБ са поставени при по-леки условия, координират действията си и подготвят масовите протестни акции. Самият Ахмед Доган през пролетта на 1989 г. е в Пазарджишкия затвор.[15] За да не бъдат заподозрени в участие, организацията приема новото име Демократична лига за правата на човека. М. Юмер обаче оспорва причастността на организацията на Доган към тези масови протести.[16]

В ситуация на растящо напрежение в страната и все по-голямо международно внимание към потискането на турците, управляващите вземат спешни решения. Освен предприетите решителни и брутални действия за потушаване на размириците и овладяване на положението, стотици български турци набързо биват експулсирани в Югославия, Унгария и Австрия. Контингентът, определен от властта, се състои от активно протестирали, лидери, „туркофилски екстремисти“ и други считани за неблагонадежни, особено сред интелигенцията.[17] Това става прелюдия към „голямата екскурзия“ (лятото–есента на 1989 г., поредният евфемизъм заради туристическите паспорти и визи в съчетание с „български граждани, пожелали да посетят Турция“).

Въпреки че не е ясно накъде ще тръгнат нещата както с официалната турска позиция и действия, така и с нагласата сред самите български турци, отново се очертава като възможен традиционният през десетилетията изход. Разискванията по върховете на властта ясно показват, че „създаването на условия“ (ако отново цитираме предвижданията на Г. Танев от есента на 1982 г.) за масово изселване винаги е стояло като евентуална практическа мярка в съчетание с усилията, полагани за асимилация. Още в хода на преименуването през януари 1985 г. Т. Живков заявява:

„Но те [турските управляващи – бел. м., А. К.] категорично не се съгласяват по въпроса за изселването. А ние сме заинтересовани да се изселят 100-150 хиляди души. Щом желаят – да отиват.“[18]

На 29 май 1989 г. държавният глава прави по телевизията и радиото обръщение, което излиза на следващия ден по вестниците и в отделен отпечатък. Речта е дълга, но по същество не отстъпва от следвания курс. Основното послание е Турция да отвори границата си за желаещите да се изселят български граждани, на които ще се даде тази възможност.[19] Навлиза се в нова, крайно изострена фаза на българо-турската дипломатическа разпра.[20] Определен фактор е и общественото мнение за приемане в „майката родина“ („анаватан“, докато турците извън Турция са граждани на „йозватан“, „собствена страна“). Самият евфемизъм „голяма екскурзия“, който се появява в средствата за масова информация, е свързан със заетата официално от българска страна позиция за свободно „туристическо“ пътуване с новите паспорти, което би трябвало да съответства на международните договорености. На конференцията в Париж външният министър Петър Младенов прави изказване в този дух и обвинява за безредиците „определени външни среди“.[21] Поведението на управниците през следващите изключително напрегнати месеци отново показва следване на „възродителната“ инерция. Това се проявява както в споменатите, оказали се последни мерки за вътрешно разместване и пр., така и в обосновките за външнополитическа употреба, поредния опит за мимикрия. На 7 юни на среща на Политбюро в резиденция „Бояна“ с първите секретари на ОК и ръководителите на БЗНС и ДКМС Т. Живков заявява:

„Нека си позволяват да говорят за изселване. Изселване няма! […] А всеки български гражданин – както ясно, просто и обикновено е казано, ако има желание, може да отиде било временно, било да остане да живее там, където отиде, в която част на света желае. […] Нито вътре в страната, нито на международни форуми, нито с турската страна трябва да водим преговори за изселване. […] Ние сме заинтересовани от широко излизане от страната върху основата на закона.“[22]

Така се стига до ситуацията, в която на 3 юни Турция отваря границата си и последвалата мащабна емиграционна вълна се разгръща без специална спогодба. И двете пропаганди, а също безотказният механизъм на слуховете, взаимното уговаряне и натиск, раздухват повсеместна изселническа еуфория сред българските турци.[23] Нагнетяват се тревога, националистически страсти и ксенофобия в цялото общество, което напълно устройва българските управници. На срещата с политическия елит на 7 юни 1989 г. Т. Живков не оставя никакви съмнения за смисъла на очертаващото се масово изселване и придружаващите го пропагандни и други мерки:

„Бунтовете в страната спряха след това изложение [от 29 май]. Ние сме на прага на голяма психоза за изселване. Как трябва да оценим тази психоза? Такава психоза на нас ни е необходима, тя е добре дошла. Аз ще кажа нещо, което пазим в тайна. Ако ние не изведем 200-300 хиляди души от това население, след 15 години България няма да я има. Тя ще бъде като Кипър или нещо подобно.“[24]

Стратегическият замисъл на вожда е доразвит угоднически от един от съхранилите своята твърдолинейност негови министри – Георги Йорданов:

„Не можем да кажем дали ще бъдат 200 хиляди или 100 хиляди, които ще отидат да се заселят в Турция, но държавата ни има интерес да изтече малко кръв. Това, което е нечисто, трябва да изтече, защото се оказа, че голяма част от организаторите са минали през лагери, през затвори. Те са фанатизирани докрай и за тях няма връщане. Има хора, които са изцяло на нашата позиция, у тях няма никакво колебание, защото крачка назад означава дори и физическо унищожение. Като се опрем на тези хора, като си отидат всички, които са най-фанатизирани, нещата постепенно ще се успокоят.“[25]

Съответно пропагандната кампания става особено масирана и насочена към обща мобилизация на националистическия ресурс. Една от важните стъпки е централизираното организиране и направляване на митинги, манифестации и други масови прояви „в подкрепа на Партията и правителството“ непосредствено след обръщението от 29 май. На тях са издигнати лозунги не само срещу коварството на Турция, но и на възмущение от националното предателсво на „неформални“ организации и лица. Сами по себе си те стават симптом за влияние и постижима масова мобилизация от страна на режима в обстановка на криза с етнически оттенък.[26]

Тодор Живков отново е напълно откровен, изразявайки задоволство от ефекта:

„Това, което постигнахме в съзнанието на българина – тревогата, сега трябва тази енергия да я насочим към дела.“[27]

На този фон през лятото-есента на 1989 г. в средствата за масова информация и най-вече в официоза „Работническо дело“ постоянно се поддържат рубрики и теми, посветени на особено актуалните към момента малцинствени и социални проблеми в югоизточната съседка, внимателни информационно-дезинформационни селекции от турски, западноевропейски, гръцки, съветски и др. вестници. Те са придружени от официални държавни, лични, на трудови колективи и пр. групови отговори на български граждани на квалифицирани като провокационни турски и западни изявления, сведения (включително на Амнести интернешънъл, но за Турция) и пр. Характерни са заглавия като: „Преследване на християни“; „Връзките на Анкара с расистите“ (от ЮАР); „Грубо нарушение на демокрацията“ (за процеса срещу ръководителите на Турската Обединена Комунистическа Партия); „Съдбата на политическите затворници“; „В духа на пантюркизма“; „Идеологията на пантюркизма в огледалото на истината“; „Плацдарм за агресия“ (на САЩ и НАТО); „Защо Турция се меси във вътрешните работи на своите съседи“; „Жискар д’Естен: „Не!“ на влизането на Турция в ЕИО“ и т. н.[28] В допълнение към актуалната политинформация продължава да фигурира и рубриката „Страници от българската история“, призоваваща към съпреживяване на миналото в днешния ден.[29] Тук са и превърналите се във важна „възродителна“ метафора еничари[30], и популярни изложения на многостранната историческа аргументация[31], не толкова отдавнашният „геноцид на Турция срещу четири народа“ (арменци, гърци, българи и кюрди)[32] и поредното изобличаващо обобщение на „жестоката султанско-ятаганска култура“, „пантюркизъм, омраза и фантичен национализъм“ (ХІV-ХХ век) в пряка връзка с настоящето и бъдещето.[33]

Междувременно в страната се разгръща трескава емигрантска вълна, свързана с опашки за паспорти, товарене на разрешеното за изнасяне имущество, продаване на друго, най-често на безценица, включително жилища за автомобили. По пътищата, водещи към българо-турската граница, тръгват колони от хиляди преселници, понесли скромните си притежания на социалистически труженици.

До този момент от погледа на изследователите е убягвал важен детайл от създалата се колективна атмосфера сред напускащите страната турци. Както горчиво отбелязва на споменаваното вече заседание на висшия „актив“ от октомври 1989 г. първият секретар на Разградския ОК на БКП Петър Петров: „Чакат на опашка в медицинските заведения за обрязване – а по-рано все пак контролирахме този процес.“[34] Това изказване е интересно по две причини. От него става ясно, че в резултат на изселническата вълна режимът вече не е в състояние да упражнява привичния натиск върху мюсюлманското население. От друга страна, желанието за напускане на страната не е изчезнало, макар че по това време Турция е затворила границата си. Информацията на Петров обаче съдържа още един съществен момент, а именно възобновяването на тази традиционна мюсюлманска практика в качеството й на общностен маркер. Десетилетията на ограничаване и потискане на изявите на идентичността явно са развили и сред самите турци несигурност по отношение на еталонното „турско“ в югоизточната съседка. В тях вече е загнезден „червеят на съмнението“ доколко са „истински турци“, което се подсилва и от опита на част от изселниците по време на „голямата екскурзия“.

Постепенно се развива и обратен поток, дължащ се на понесените изпитания, неосъществените очаквания, социални, хуманитарни, роднински и др. проблеми.[35] Колективният импулс за изселване е подхранен от търсенето на изход след около пет години на репресии и унижения, взаимна и външна агитация, страх от евентуално затваряне на границата. „Майските събития“ очертават предела на търпението и подчинението, а избирателните депортации на неблагонадеждни лица продължават. Съществен принос за размерите на емиграционната вълна имат и случаите на натиск и принуда от страна на властите. На места директно се поставя срок за снабдяване с паспорти и административно се осигурява напускане на страната по бързата процедура.[36]

При всички призиви и уверения на управляващите Турция не е готова да приеме стотиците хиляди хора, които се прехвърлят на нейна територия или се готвят да го направят. От другата страна на границата също се възцаряват хаос и несигурност, като мащабът на колективната драма добива все по-големи размери. Особено трогателно е свидетелството на Исмет Север – ръководител на една от изселническите организации в Истанбул:

„Прекарах дълги седмици и месеци на гарата в Одрин… Цялата гара – врати, прозорци, сводове, стълбове – беше облепена с бележки. С тези бележки семействата изпращаха послания на своите близки – брат, сестра, майка, син. Просто пише: „Сине, ние сме в Бурса при леля ти!“ Или „Сестро, аз съм в Къркларели при чичо.“ Никога няма да забравя една възрастна жена, която седеше на бордюра и плачеше […]…и ми обясни, че плаче заради теленцата, които е оставила сами в обора. Толкова бързо е трябвало да тръгне, че не успяла да се погрижи за животинките.“[37]

Въпреки общественото мнение и растящия критицизъм от страна на опозицията и в чужбина по отношение на държавните мерки при настаняването на бежанците, на 21 август границата е затворена. Още през юни на заседанията на Политбюро се прогнозира, че „Турция няма да издържи“, от което ще бъдат извлечени съответните вътрешно и външнополитически дивиденти, а също ще се намали напрежението в страната чрез исторически доказалия ефективността си клапан.[38] Все още препоръчващият се за експерт по тези въпроси Пенчо Кубадински заявява:

„Ние предприехме един ход, който във всички случаи е изгоден за нас. Ако Турция не отвори вратите, ние ще им кажем, че тя е виновна, че тя не ги приема. Ако отидат и след това се върнат, ще им кажем: Вие сте българи, къде ходите? Нали ви казахме да не ходите.“[39]

В крайна сметка идва редът на официална София да злорадства, тъй като се потвърждават част от очакванията. Сега пропагандната машина е впрегната в доказване на тази „правота на Партията и правителството“ и демонстриране на увереност в преодоляването на възникналите сериозни стопански проблеми. На фона на драматичното преселение на почти всеки трети от турците в България, в „Работническо дело“ ежедневно се публикуват многобройни материали в две направления на добре очертан тематичен кръг. Те са двуличието на турската позиция плюс тежкото положение на емигрантите и преоткриването на истинското отечество и народностна принадлежност от завърналите се, незаминалите или неуспелите да заминат. Сред многобройните характерни заглавия са: „Гласове на протест срещу антихуманния акт“ (затварянето на границата от турска страна, международни гласове); „Нежелание за справедливо уреждане“; „България държи на подписа си“ (под Белградския протокол от 23 февруари 1988 г.); „Това правителство няма право да остане“ (критики на опозицията в турския парламент); „Фиаското на една политика“; „Плитко скроена кампания“ (отново международни гласове); „Не е достатъчно да се каже само: „Ела!“ (критики в турската преса към правителството на Тургут Йозал); „Всички си приличат по едно – гладни са“ (за положението на изселниците на турска територия) и пр.[40]

Разбира се, не се пропуска златната възможност за легитимиране на правилността на държавната политика и укрепване на властта в момент, когато цялото българско общество вече е свидетел на ставащото поради неговия мащаб. Самото широко отразяване, по съответните начини, цели именно това. Особено показателно в тази посока е и поредното заиграване с лични съдби, невъзможност и безпомощност в тази ситуация, по същество – едно от специфичните проявления на комбинацията от принуда и манипулация, а също на крайния цинизъм на управляващите и верните им журналисти и общественици. От съществено значение е и отбелязваното от изследователите на „голямата екскурзия“ повсеместно недоволство от появилите се икономически проблеми. Частично или напълно се опразват селища и райони, длъжности и пр. Нарастват затрудненията в местната промишленост и при прибирането на реколтата, а също и в големи индустриални предприятия в страната и в транспорта, където работят и български турци. При надвисналата опастност от хаос в компактните селища и смесените райони, и криза в икономиката като цяло, държавата прилага различни мобилизационни и компенсаторни мерки за заместване на чувствителния отлив на работна ръка. Това допълнително раздухва негативни емоции спрямо българските турци. Същевременно се следи да не се появи дефицит на стоки поради масовото изкупуване, регламентира се позволеното за изнасяне и др. извънредни мерки.[41]

Това напрежение ясно се долавя от страниците на „Работническо дело“. В немалко от казионните декларации се проследява нишката на явни или полуприкрити обвинения спрямо напускащите или напусналите България за техния избор и възникналите проблеми. Национализмът в този момент става най-важният властови ресурс. Съответно в официоза се поддържат рубрики като „Времето е най-справедливият съдник между истината и заблудата“[42], „Ще падне ли бариера и пред заблудата?“ (след затварянето на границата)[43] и др., информации за състояли се пресконференции с участието на чужди журналисти, международни реакции и т. н. В средствата за масова информация периодично се появява и отразява поредната декларация на мюфтиите[44], чийто престиж сред мюсюлманската общност в този момент вече клони към нула. Специално място е запазено за стотици интервюта, писма[45], обръщения, коментари, репортажи или комбинации от тях със съответните инидивидуални и групови гласове на останали и завърнали се български турци. По това време се организират срещи с тях, съставят се и се разпространяват обръщения, например:

„Обръщаме се към турските управници: Не искаме да бъдем пионки в ръцете на пантюркизма, на турския национализъм, на нечистите ви политически интриги. Разбра се добре, че посяхте интриги и се надявахте друг да жъне вашата измамна жътва. Но тя носи и отрезвяване. Видя се „раят“, който обещавахте – пустинните земи на Анадола, лагери от палатки и къшей горчив хляб; десетки бариери – политически, етнически, социални, гранични. Тези, които повярваха на думите ви и дойдоха, се оказаха „гяури“ и потънаха в униженията на нежелани чужденци…“[46]

Отново няма как, а и съвършено не е нужно да отделяме разочарованията и изпитанията в Турция, привързаността към България и родните места, трагедията на разделените семейства и разпиляното имущество от страха заради демонстрираните с изселването неблагонадежност и окончателно скъсване с тази власт и общество.

През лятото на 1989 г. по върховете на властта постоянно се разискват въпросите около движимата и особено недвижимата собственост на изселващите се, добитъка, изтеглените спестявания, регламентирането на изнасяните стоки и парични суми, и пр. Непрекъснато се дават указания за „спазване на социалистическата законност“ при трескавата покупко-продажба на много ниски цени и редица други проблеми. Предприемат се мерки жилищата да бъдат изкупувани от общините, а не от частни лица, животните – от АПК, и т. н., с цел да се спре ширещата се спекула.[47]

На срещата в Бояна от 7 юни 1989 г. Тодор Живков дава следните указания:

„Къщите остават на общините. Инвентар, който притежава, също. Ако той е повредил къщата, инвентара, няма да му се даде паспорт и ще трябва да отговаря пред съда. […] Аз смятам, че трябва да сложим ръка на тези къщи. […] Ще намерим млади семейства, които ще отидат да работят там, ще им дадем безплатно къщи и т. н.“ [48]

Същевременно на места получаването на паспортите става срещу предварителна продажба на жилището и други условия, на практика чрез изнудване. И в този случай са налице разнопосочни официални и неофициални сигнали към турското малцинство и цялото общество. Показателно е изказване на Т. Живков пред Политбюро на 16 юни 1989 г.:

„С интелигенцията от това население трябва да се проведат разговори – лекари, студенти и прочие – и да им се каже, че ще излязат оттук, когато платят не по-малко от половин милион долара за разходите, които сме направили за тяхното обучение и подготовка. „Вместо да отидете сега да разяснявате, вие искате да бягате.“ Паспорти няма да получат. „Или се включвайте на работа, или не само че няма да отидете, но ще бъдете изместени в други райони!“ [49]

Така се очертава ситуацията на различни възможности за натиск от страна на държавата и местните власти, а също начини на облага от чуждото нещастие. От другата страна са настояващите роднини и близки, един от двигателите на „голямата екскурзия“, в съчетание с толкова споменаваната психоза. Ще приведем текста на една молба до първия секретар на ОК на БКП – Пловдив от есента на 1989 г.:

„Подлъган от вражеската пропаганда и давлението на близки и приятели, реших да замина на посещение в Турция, където е родната ми сестра. За издаване на задграничен паспорт се принудих да обявя за продан единствения си апартамент. През септември получих писмо от съвета в Асеновград, че апартаментът ми е изкупен от съвета. До 29. ІХ. апартаментът не беше продаден и актуван като държавен, нито пък ми беше платен. Въпреки това получих писмо от съвета да освободя апартамента. Сега съм изправен пред опасността пред настъпващата зима да бъда изкаран от жилището си с четирите си малки деца, едното от които е на една година… Да ми се даде възможност с честен труд, като не жалим сили, да измием петното, което щяхме да си лепнем, ако бяхме посетили Турция… Да ни се даде възможност както досега с труд и дисциплина да процъфтява скъпата ни родина и Асеновград…“[50]

Вменяването на вина заради „изневярата към родината“ е съвсем директно по страниците на „Работническо дело“. Покрай изразяваното съчувствие и повторното приемане в истинското отечество, тук са налице писания като: „Грижи, но и взискателност“ (за икономическите трудности);[51], „Нощни пиявици/Майка срещу дъщеря/Клеветникът“[52], „Срещи в Лудогорието“, „Писмо с обратен адрес“[53] (манипулиране и подчертаване на поколенчески разминавания и разриви); „Читателят сам избира темата: родолюбието/Каквото сам направиш за себе си – никой не може да ти го стори“; „Труден е обратният път“ (разсъждения за изгубеното доверие и др.)[54]; „Голям е грехът ни пред родината“; „Завръщане с наведени глави/За нас няма място в Турция/Искрено ли е разкаянието? (покайни изповеди, а също журналистически интерпретации), и много други.[55]

Така за пореден път българските турци се озовават в ролята на заложници на големите политически игри. Те обаче ще доведат и до падането на Живковия режим, който споменатите и други предприети маневри не могат да спасят.[56] С това ще настъпи и краят на „възродителния процес“. Мащабът на „голямата екскурзия“, освен всичко друго, ярко демонстрира провала на асимилационната кампания и по своему допринася за окончателното дискредитиране на управляващата клика.

Между отварянето и затварянето на границата от турска страна, от 3 юни до 21 август 1989 г., около 360 000 души успяват да емигрират, а до самото отстраняване на Живков от власт около 40 000 се завръщат обратно в България преди да е изтекъл срокът на издадените им тримесечни визи.[57] Не по-малко важно обаче е, че още около 400 000 са подали заявления за паспорти, което общо прави над 80 % заминали и желаещи да напуснат страната.[58] До края на 1990 г. в България се завръщат над 150 000 (около 40%) от изселниците. Те се озовават в страна, обхваната от радикални политически промени, които постепенно ще очертаят статута им на пълноправни граждани.[59] Като цялото общество, българските турци ще трябва да заживеят с надеждите, противоречията и проблемите на дълго продължилия преход.

Откъси от книгата:

„Възродителният процес“: Мюсюлманските общности и комунистическият режим: политики, реакции и последици.

Автори: Михаил Груев и Алексей Кальонски.

Издание на Институт за изследване на близкото минало,

Институт „Отворено общество“ и СИЕЛА, София 2008

Публикацията се извършва с разрешение на авторите

Алексей Кальонски е преподавател в СУ“Св. Климент Охридски“ по история на Русия, Евразия и Източна Европа през ХIII-ХIХ в., а също различни аспекти на османския период. Бил е гост-лектор в ЕНЕ55 (Париж), Center for Islamic and Midlle East Studies (Берген) и др. Автор на статии и студии върху етнокултурни проблеми, малцинства, миграции и др. (на български, английски и гръцки език).

Коментари (5)

- 04-01-2010|П. В.

Минало свършено. Изтъркана тема.

- 14-01-2010|Sadiha - Stradanieta nakoy den se zaplachtat

Pozdravyavam Vi za smelostta, otkrovennostta, otgovornostta i stila s koyto ste pisali. Za golamo sijalenie mi vistanovihte spomenike, koito iskam da gi zabravya zavinagi. De da imache nachin za zalichavaneto im, bih se podlojila da gi iztriyat. Lesno e da se hvirli otgovornosta samo na Todor Jivkov i rejima mu, koyto go nama veche. Do tozi moment ima li izdadena prisida i nakazani zakonno za Konstitutsionnite naruchenia v Bivchata mi Rodina? Jelaya Vi uspechna 2010!

- 25-01-2010|anarhist - страданията ни някой ден ще се платят от турците

слабо на автора.да беше писал нещо за причините за този възродителен процес.

нямаше ли сепаратизъм нямаше ли тероризъм.страхът в тогавашните ни управляващи да не ни споходи съдбата на кипър.пък и как да даваш права на народ който отрича на негова територия да има малцинства.къде са българите в турция.защо мълчи автора за асимилационната политика на властите в турция към живеещите на нейна територия помаци.садиха смеешно е мюсулмани да ми говорят за човешки права.турците винаги са били раков тумор за българите.само че авторът не иска да напише за новия възродителен процес спрямо помаците в българия и ролята на дпс в него.та мила ми садиха прочети последния брой на 168 часа там е казано много за начините по които се турцизирват помаците в рибново

- 15-06-2010|Deninosht - tumora e neshto drugo, istinata vinagi lipsva

Niama pravilo ili zakon, spored koito za da se govori za choveshki prava e zadalzhitelna prinadlezhnostta kam niakoi pol, niakoia narodnost ili religiya.

Ciganite (Romite) sa chisteli ulici i toaletni, turcite sa zhaneli zhitoto za hliab i bira i rediali tiutiun za cigari. A tumora e neshto savsem drugo.

- 03-11-2010|Петър Варчев

Самият аз съм бил част от тази мозайка. До този момент нямах виждане за цялостната картина. За сетен път се убеждавам в силата на пропагандата. Липсата на информация, изкривената, тенденциозната информация, съчетани с естествения стремеж към познание неименуемо ни вкарват в мрежата на манипулаторите. Това продължава и днес. Дори прекият сблъсък със системата не е достатъчен за получаване на цялостен поглед върху истината.

За лабиринтите на душата

Автор: Златко Енев

Отне ми доста години, докато най-после успях да осъзная, че надеждата, очакването и търсенето на идеалната връзка ме изпълват с повече щастие, отколкото притежаването на стандартната, обичайната, „като-на-всички“ такава. Състоянието на копнеж, изпъстряно тук-там от по някое приключение, обещаващо някакъв вид изключителност (най-прекрасната любовна нощ в живота ми се състоя преди няколко години в едно балканско село, на корав дървен миндер, в стая, през която цяла нощ минаваха повече или по-малко пияни хора, търсещи опипом пътя към тоалетната на двора) … Та, този копнеж, това изпълнено с трептене – не трепет! – очакване, днес вече ми се струва далеч по-желателно и витализиращо от семейния секс, който практикувах през годините преди това, успокоявайки се с мисълта, че все пак го правя на пода или на кухненската маса, а не в леглото. Sancta simplicitas! Формата – и тук, както и навсякъде другаде – не може да замени липсващото съдържание, което пък от своя страна не може да бъде уловено във форма, подлежаща на някакъв вид усредняване, обуржоазяване. Любовта и сигурността може би наистина са сестри – но ако да, то едната от тях със сигурност носи името Пепеляшка.

Ах, да – забравих да спомена доброволния отказ от увереността, че количеството рано или късно водело до качество. Единственото качество, което успях да достигна, подчинявайки се на тази увереност, беше онова на заобления корем, от който се отървах едва когато решително захвърлих на боклука всякакви количества и се превърнах в убеден привърженик на качеството. Любовната нощ, която вече споменах, ще ме съпътства до края на живота ми. Що се отнася до брака и неговите няколко хиляди нощи, от всичко това ми остават най-вече спомените, свързани със страха, че мога да изгубя децата си. Сигурно пак става дума за любов – всъщност за нея става дума винаги, нали? – но във всеки случай тя не е оная, за която ми се иска да говоря днес.

Остава си, разбира се, усещането за недостатъчен секс. Особено когато човек се огледа мъничко и види до каква степен е затрупан от хвалбите на света, в който живеем. Сексът – bigger than life, bigger even than a Big Mac – днес е също толкова важен статусов символ, колкото и мощният автомобил, голямата къща или връзките с обществеността. Не че имам нещо против това, опазил ме Господ! Просто това хоро не е моето – отново нещо, което започнах да разбирам едва когато животът не ми остави никаква възможност да се залъгвам с фантомни образи вместо с реалните си желания и нужди. Светът на Многото не е моят свят – дори и ако един от страничните ефекти на това осъзнаване бива формулиран от останалите хора чрез думички от рода на „безебие“, „недоебство“ или просто „критична възраст“.

Искам да кажа просто, че думичките „недостатъчен секс“ в един момент, на някаква степен от израстването, изведнъж се оказват нещо като противоречие в определението. Да се говори за недостатъчен секс днес вече ми се струва също толкова неадекватно, колкото и да се говори за недостатъчно здраве (в смисъл такъв, че той, също като здравето, не познава неща като делимост). Сексът – което на моята възраст се преекспонира в представата за възможно най-голяма близост между двама души от различен или еднакъв пол – безспорно е нещо, което изисква качества като въображение, изобретателност и смелост, но не и механика, не и колекционерство, нито пък страх пред въображаемата или реална роля на аутсайдер. Казано малко по-реалистично, стотина претърквания едва ли могат да заменят онова трептене в гърлото, изчезването на гласа, премрежването на погледа, които се получават в резултат на … каквото си поискате, стига да имате очите и сърцето, които моментът изисква от вас. Най-интензивните моменти на близост напоследък изпитвам при среднощните разговори в Скайп – с жена, която очевидно иска от мен единствено думи, колкото и да се опитвам да я убеждавам в тяхната недостатъчност.

Впрочем, тук достигам до следващия важен момент, чието откриване ми струваше немалко години. Става дума за нещо колкото банално, толкова и неуловимо – за броя на партньорите, от които човек се нуждае, за да постигне онова усещане за идеалност, което е неотделимо свързано с преживяването на любовта, такава каквато си я мечтаят повечето от нас. Безумен максимализъм ми се струва да се търси всичко – или дори прекалено много – у един и същи човек. Такъв вид търсене, такъв вид изискване, само поставят връзката под ненужно напрежение, карат хората да се държат неестествено, да поемат роли, които нито им прилягат, нито пък могат да бъдат изиграни свястно в нещо, надминаващо продължителността на холивудски филм – и в края на краищата водят нещата до колапс, дори и когато партньорите всъщност са много свестни, много любвеобилни, всеотдайни и изпълнени с еротична енергия същества. Единствената реална причина, караща повечето хора да отхвърлят това толкова очевидно заключение, според мен се крие в неговата несъвместимост с властващите днес модели на съвместен живот. Това – и създаването, както и отглеждането на децата, което и в моя собствен опит и възприятие е нещо несъвместимо с полигамията. Казано с други думи – гените налагат на всички ни една собствена форма на сексуална диктатура, но пък едва ли е задължително човек да живее под нейния закон в продължение на целия си живот. Което от своя страна означава, че истинското, свободно, зряло осъзнаване и преживяване на любовта – любовта като свобода, като непринуденост, като радост и липса на всякаква тежест, като споделяне на онази красива, интензивна и експлозивна енергия, скрита във всеки от нас – е възможно едва на определена възраст, тоест едва след като човек е изпълнил задължителната, диктувана от гените програма за продължаване на рода и вече е в състояние да се отдаде на преживяването в една форма, освободена от диктата на притежаването. Банално, нали? Разбира се – което не прави достигането на това прозрение по-лесно. Баналността не е идентична с лекотата, това май го знаят всички, или поне повечето от нас.

Колко – и какви – партньори ще си подбере човек е, разбира се, въпрос на собствен избор. Самият аз тежнея към едно ограничаване на броя на участниците в една връзка до трима-четирима (при което в моя хетерогенен модел винаги има място само за един от единия пол, останалите са от другия, като причината е очевидна – видът любов, който аз предпочитам, е възможно най-отдалечен от неща като конкуренция и борба, включително и такава за вниманието и всеотдайността на партньорите/партньорките). При което – и тук вече се запъвам като пословичното магаре на мост – аз абсолютно настоявам за откритост и липса на лъжа в отношенията. Ако ще е връзка с повече от двама участници, то тогава непременно такава, в която всички са приели условията още от самото начало. Не мога да понасям лъжата, sorry! Разбира се, не е задължително хората да се набутват насила в живота на останалите. Нищо против удоволствията на нежния, изпълнен с любопитство и готовност за експериментиране секс с повече от двама участници – но пък и не е задължително да се очаква от всички, че непременно трябва да се отърват от бодлите на атавистични импулси като ревност или пък съвсем нормалното желание за несподеляна с други, лична, собствена интимност. С други думи – нещата са хубави, красиви и естествени само тогава, когато са лесни за всички. Изпитва ли някой затруднения, чувства ли се един или друг човек недостатъчно обичан, ценен, обсипван с внимание, нежност, дори верност – защото верността е неразделен момент от всичко това, верността като липса на лъжа – то тогава нещата трябва да се променят, включително и чрез достигане до раздяла. Няма смисъл от напъване, любовта е или нещо безкрайно лесно, или тя просто не е любов.

Остава си въпроса за формата – и тук, страхувам се, ще се стигне до най-силното разминаване на представите и мненията, просто защото именно формата, за разлика от съдържанието, е нещото, чрез което повечето от нас са в състояние да идентифицират любовта. Формата на близостта, формата на споделянето, формата на секса и съпреживяването, са неща, които днес, както винаги, притежават за всички ни – е, почти всички – една интуитивна, подразбираща се от само себе си определеност, с която – така поне ми се струва – само малцина са склонни да се разделят, при това най-вече под натиска на обстоятелствата. Близостта си е близост, в края на краищата тя не може да бъде далечност. Какво толкова има да се умува тук?

Може би да, а може би не. Не твърдя, че съм достигнал до всички тия неща чрез силата на особено прозрение, нито дори по свободна воля. И все пак, колкото повече напредвам по Пътя, толкова повече започвам да се убеждавам и приемам, че формата не е нещо задължително, нито пък единствено. Ще започна с простичкия факт, че връзките с няколкото жени, които обичам, на моменти дори обожавам, са до една виртуални. Пространството, което споделям с тях – поотделно, никога не съм изисквал каквато и да било форма на харем, въпреки липсата на лъжа – е ограничено единствено от въображението и добрата воля на всички ни. Разбира се, от време на време то се скъсява и до реално, физическо пространство – слава Богу, светът е малък – но нормалният му модус не е онзи на споделената вечер пред телевизора (или в леглото). Недостатъкът на всичко това се изразява най-вече в усещането за някак прекомерна различност, за една форма на съпреживяване, която не е особено съвместима с „нормалността“, в нея няма кой знае колко много за перчене, дори напротив. Може би защото всички сме прекалено млади, ние нерядко се чувстваме самотни, неудовлетворени, застрашени – всеки в неговия си край на света, всеки в някаква форма на ежедневен капан. И все пак …

И все пак аз – не искам да говоря от ничие чуждо име – се чувствам някак особено истински, някак много правилно. Не крия нищо, но и не натрапвам нищо излишно. Никому. Всеки от хората, с които споделям живота си, ми дава нещо абсолютно уникално, нещо, което другите също притежават, но не в същата, не точно в тази особена, специална степен. Мъдрост – господи, каква мъдрост! – веднъж. Друг път огромно, топло, невероятно интензивно човешко сърце; ах, колко го обичам, това грамадно сърце! Или пък красота – ослепителна, изгаряща красота от типа на онази, предизвикала Троянската война, смесена с прекрасна, младежка, някак незряла, но същевременно много женствена, тоест не детинска, енергия (женствеността никога не може да бъде истински незряла, за разлика от мъжествеността). Не виждам, нито пък се опитвам да си представям как бих могъл да получа всичко това от едно-единствено човешко същество, без същевременно да се разкъсам от страхове и комплекси – защото едно толкова съвършено същество би ме премазало начаса именно чрез непостижимото си, нечовешко съвършенство…

Надявам се да ми простите сега, след всичко казано, нескромното твърдение, че Идеалът съществува. Нещо повече – че през по-голямата част от времето той е под носа ни. Че единственото, което ни липсва, са сетивата, чрез които да го възприемем. И докоснем.

Всичко е толкова просто. Толкова просто, наистина …

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (11)

- 30-12-2009|Серкан - За лабиринтите на душата ...

След прочитането на този текст, малко сложничък за моя милост (пък и ми липсва „опит“, освен другото, което си личи), единственото, което ми дойде на ум е, че в края на заглавието е изпусната думата „Златкова“.

- 30-12-2009|Златко

Благодаря ти, Серкане – и за разбирането, и за неразбирането.

- 31-12-2009|простак

Хубаво е, все пак, че някой е извървял лабиринта докрая. Макар че той не е особено сложен, може да се мине на висока скорост.

- 31-12-2009|Златко

Вярно, аз също често се питам защо ли всички ония диванета си играят да се катерят по Хималаите, след като има такова просто нещо като хеликоптерите ...

- 31-12-2009|простак

Ето това е въпрос! Без никаква ирония го пиша, наистина защо човек е склонен да се занимава с всякакви безсмислици, когато има съответно медийно покритие.

- 31-12-2009|Златко

Уф, момче, трудни въпроси ми задаваш. И ти, и господин Колев, че и немалко други още ... Но все пак е нова година, всички трябва да бъдем в празнично настроение, та ще се постарая да ти отговоря без раздразнение, дано да има някаква полза от това.

Та така. Едно време, а това значи преди доста време, хората, като строели катедралата в Шартр, сами се запрягали в каруците, които влачели каменните блокове (големички, яки блокове, имам пред вид – катедралата и до днес не е мръднала, скоро ще станат хиляда години), защото не достигал добитъкът. Защо са го правели, да ги пита някой. Пак същия въпрос, дето ми го задаваш и ти на мен.

После, няколко столетия по-късно, ако трябва да се вярва на легендите, един човек от нашенско отишъл в Шартр, разгледал катедралата, поцъкал малко с език, а след това присвил очи преценяващо и рекъл: „Десетина кила динамит му е майката. Е, може и малко повече да излезе, но няма да е чак толкова много.“

Сега, ако коментарът ми ти се стори малко киселичък, драги ми простако, прочети ония приказки, в които бях те посъветвал да започнеш да изпращаш към вселената малко по-различни сигнали. Виждам, че си даваш труд, вече си посменил малко тона, но съдържанието – как го въртиш, как го сучеш – май все едно и също си остава, приятелче. Май все десетте кила динамит са ти на ума, така ми се види оттук, или поне едно такова простодушно презрение към тъпанарите, които се запрягат във волските коли, сигурно защото си мислят за нещо, наречено Божи Храм, лапнишараните.

Дано времето помогне малко и на двама ни, защото, да ти кажа честно, на самия мен ми е доста по-лесно без тия коментари, отколкото с тях. Но няма как, всички трябва да теглим някаква кола – и след като аз съм си избрал тая, някак не ми подхожда да се оплаквам. Тъй че давай, карай през просото и през динамита, а аз пък ще подавам по някой и друг фитил оттука.

Лека ти новогодишна нощ, приятелче!

- 31-12-2009|простак

Не съм променил нито тона, нито съдържанието. Аз те питах има ли смисъл да се строят грозни и безполезни колиби, ти ми отговаряш, че имало, ако после излезе катедрала. Е няма да излезе, ако още отначалото да почнеш да правиш катедрала, та и тонът става такъв. Това, което си написал за Рамщайн ми хареса, ама там нищо не написах, какво да пиша, че е така и да те повтарям ли? Само цъкнах една петица на рейтинга и толкова. Когато човек не е съгласен с нещо, тогава със сигурност има какво да каже. Весело посрещане и успешна Нова Година, а ядовете всъщност са най-хубавото нещо в живота, сблъсъците поддържат кондицията и дават вкус на успехите.

- 31-12-2009|Златко

Амин!

И весела!

- 03-01-2010|Кръстина - Красив текст

на свободна душа:)Достави ми истинска наслада:)Поздравления:)И пожелание да расте относителният дял на нещата, които правите, защото ги искате, и на човеците, които срещате, защото го искате:) Ние, хората, имаме свободата да изберем грешния път, но нямаме свободата да успеем, поемайки по него:)Каза тя, пърхайки с миглички, докато цитираше актуална мъдрост от настоящата си интелектуална любима:)Самоиронията на поантата не дискредитира искреността на харесването. Защитно намигване:) Съкровеността е трудно занимание.

- 04-01-2010|Лиляна Йорданова - Привет , Привет

Златко привет:)

Името ми е Лиляна и ми беше толкова драго да прочета, това което си написал.

Далеч съм от мисълта, че бих могла да изразя вижданията и мислите си, както ти си го направил, а и житейският ми опит не ми позволява да прилагам толкова изживяни примери, НО..

Споделям напълно всичко написано, дори да знам че то само ми предстой(надявам се де):)).

Поздрав!

- 25-04-2011|Анна - ех как ми хареса:)

Ех, как ми хареса тази статия!!!! Много приятен стил. Имам чувството, че авторът е написла с думи /част от/ моите възгледи и разбирания - прекрасно! И аз си мисля, че броят на мъжете в живота на една жена е някъде към +3:) Един в младите години,втори - с добри гени за деца и трети - за обич и за старините. Разбира се - това може да се случи в определени периоди в живота, може и едновеменно - стига да може да има поносимост, съгласие и добра организация:) Успех по-нататък. Поздрави от слънчева Холандия.

Как срещнах на прага си американската мечта, осъществена

Автор: Зоя Маринчева

В Далас вали сняг, в Остин се очаква поледица, в Хюстън леденостудени дъждове, а в Сан Антонио е просто студено. Излизам на двора да огледам тъмнината, където се крие котката, и чувам как климатикът спира и почва да издиша, да шурти някакви водоизтичащи звуци сякаш е маркуч, а не едно сериозно четвъртито машинно тяло с компресор и перки. Кайсията тази година не даде плод и вече пожълтя. Смокинята, горката, е отрупана с плод, все още незрял, дано да не го пресече студът. Докато работи, климатикът тихо скимти и знам, че пак ще викам техник, но този път няма да му кажа, че компресорът не работи. И този път няма да се усмихна, и няма да задавам учтиви въпроси след баража от препоръки и апокалиптични предсказания, ако да речем не закупя едно, две, три допълнителни устройства, гарантиращи живота на новия 300-доларов компресор, който под сурдинка е в едногодишна гаранция. Даде ми един месец да закупя най-важното допълнително устройство, и няколко часа, за да му се обади мъжът в тази къща, за да обсъдят необходимостта от инженерна оценка на вентилационната система на тази двегодишна къща, както и закупуването на новото устройство. Трябва да се обадя на техника, за да си спази гаранционното задължение покрай едномесечния компресор, но точно сега не ми се занимава с търговски вълци в овча техничарска кожа. Да кажем, пътува ми се. И то на недълго разстояние, но да е тропик, да е разпускане в бразилски морски пейзажи, да не е безкрайно пограничие, ливади, ливади, гори, ранчета и най-после мегаполис, и най-после китно градче, след часове, защото Тексас е шир. Тексас е за неспокойни духове, на които им е добре насаме с облаците и собствените им мисли. Тези с върло чувство за свобода и самостоятелност и по-малко хора, моля ви. Като се заговоря с тексасец, било то и пет секунди, колкото да си поръчам чай с лед на сервитьорката със 100-годишна немско-тексаска генетика в загорялото си тяло, с каубойска шапка на главата и дрезгав глас, дори и просто обсъждайки деня със съседа ми с мексиканската кръв, второ поколение американец, имам усещането, че са стълб от сол и захар, че някакъв земен корен държи главата им здраво на раменете и едно си знаят и право си вървят. От тях струи някаква непретенциозна самоувереност, жизнена тяхна си правда някаква, като тази на кактуса, дето си боде и цъфти въпреки жегите и сушите. Тази правда, която минава през моята интелектуална сдържаност, емоционални пожари и либерална обтекаемост като залп от оръдие през ехото. Ако спра да се вслушвам в думите и се огледам наоколо и докосна праха от земята и ниското небе, дали ще стана като тях? Иска ми се да имам тази невероятна вътрешна центровка, дето ги кара да си пият Шайнер и Милър или мексиканската светла бира и като им даваш луксозна немска бира, да я откажат. Да поддържам тревата пред къщата си в екстатично зелено състояние, да достроявам, засаждам цветя и дървета, да събирам 100ина души рода на рождени дни, да чувам кръвта си, вместо думите, мои и чужди. Или поне да имам само един компресор в тялото си, а не два например. Един център на тежестта, няма значение, че е едва на сто-двеста години. Другото предците са го потопили в океана на път за Америка, а тези, дето от памтивека си виреят из тези субтропици, при тях е ясно. Там е най-ясно. Мечтата е винаги с един център на тежестта. Ако прозира втори, мечтата е вече кръстопът.

Аз всъщност нямам мечта днес, тия дни, откакто застудя. Може и да съм имала, но в момента нямам. Който не спи четири години, си мечтае за сън. И слънце. Гледам ги тези тексасци и ми става драго. Ходят изпъчени, усмихнати и целенасочени. Дават път, извиняват се постоянно, правят си планове, правят пари, деца и партита, гонят си мечтите, кой по-успешно, кой не, но това е лична драма и аз няма как да узная, нито в разговор, нито по външни белези. Пък и неуспех няма. Има неуспешни отсечки към успеха. Който винаги идва. Ето оня ден ми дойде на вратата. Един малък човечец с тъмна латиноамериканска кожа, спокойствие на индиански вожд и широка усмивка. Облечен в шаяците на строителните работници. И обувките му в тон, тип туристически и от велур. Инсталира интернет, нает е от конкурента на АТ&Т. Монополистът АТ&Т не успява да си запази старите клиенти, докато ухажва нови с новата си услуга Ювърс. След две седмици почти липсващ интернет, се обясних в любов на конкурента му. Конкурентът ми прати първо един румънец. Излез, казва, ела с мен, за да ти покажа какво трябва да направим сега. Следвам го послушно. Стоим до страничната стена на къщата и той ми я посочва и вика, ей тука ще сложа една кутия и ще опъна кабел, ще дойдат хора да го зарият, а ей тука ще пробия дупка в стената, за да го прокараме кабела до компютъра ти. Дупка в стената ли, питам го невярваща. Няма как, ще пробиваме дупка в стената, казва. Ако нямаш кабел вътре в къщата. На колко години е тази къща? Нова е, викам, би трябвало да имаме кабел в контакта. Не знам, казва ми, помисли си. Отколко време сте в Сан Антонио, променям темата, че ми е неприятно да си говорим за дупки в стената. От две. От Чикаго е, но тук му харесва, по-топло е. Хайде да отложим дрелката, решавам. Отложихме. Изпратих го по живо, по здраво. Помолих за друг техник. И ми пратиха ето този човек, Алехандро от Ел Салвадор, тоест Гватемала. И аз не знам от къде е точно, като каже Ел Салвадор, казва и Гватемала. Показвам му къде искам да инсталира модема в къщата. Той слиза обратно по стълбата, вижда на дъщеря ми малката розова обувка, взима я в ръка и я целува. Намръщвам се. Чия е, пита ме. На дъщеря ми, казвам с половин уста. Колко е голяма, пита ме. На две. Аз имам три деца, той ми казва. Дъщерята е на 27, но все още живее при нас вкъщи. Ай, ай, ай, вайкам се аз театрално. Няма как, жените в рода на жена ми се женят на 32-33 години. Тоест късно. Е, има пет години, добавям. Той излиза, свършва си работата и идва при мен в кухнята. Има ли интернет, пита. От две седмици за първи път в продължение на десет минути вече, радвам се. Оголва ми едни зъби и почваме да си говорим. Преди две години идва в Сан Антонио от Калифорния. Красива природа, спокойно богато градче, къща, която струва милион долара към днешна дата, за която е плащал по 3500 долара на месец. Печелил много пари, но почти всичко за къщата отивало. Говори с нескрита гордост, а всъщност ми казва не ме гледай, че съм такъв с ватенка, тази къща може да е голяма, ама моята е още по-голяма. И ми казва размера й – двоен, близо 5000 квадратни фута. Аз съм искрено впечатлена и се усещам как социалното профилиране и класова изолация са забили в подсъзнанието ми изкривените си нокти. Сам я построих, казва, архитектурни планове, материали, строителни бригади, сам е организирал всичко, платил е половината от стойността на къщата в кеш. Като казва кеш и прави жест с ръката, как подава банкнотите, и очите му вече горят от гордост. Живее в луксозен квартал, ограден, със съседи, чиито къщи струват струват по 600-700,000 долара (в Сан Антонио една хубава голяма къща в добър район е между 200 и 300 000 долара). Това ми беше мечтата, обобщава. Имигрира преди 27 години, 26 от които работи седем дни в седмицата. Харесва му в Сан Антонио, защото работи пет дни в седмицата и живее добре, но най-вече защото мечтата му да си построи голяма къща в богат район е сбъдната. Успял да избяга от Ел Салвадор, тоест Гватемала, на 19 години, войник в армията. Пристига в САЩ легално и майка му му казва в никакъв случай не се връщай. Изхвърлила оръжието му и документите му, защото ако гуерилите получат сигнал за него и намерят оръжие или документи, разстрелват всички хора в къщата. Гражданската война е била в разгара си. Много лошо, казва ми. Заради него гуерилите убили братовчедите му. За какво се бият питам, като в Мексико ли, заради наркопари и власт? Заради власт, казва. Едните искат власт, другите не я дават, но в Мексико е лошо, много лошо. Там не стъпвам. На 20 години се жени и се ражда дъщеря му. Кръщават я на колежката му украинка, която им е като майка. Като вдигне температура детето, на нея звъняхме, смее се, гледа ме и ми казва, сега, когато децата ти са малки, е най-трудно. Питам го щастлив ли е тук. Няма среда, Латинска Америка е континент врящ от любови и омрази, обсъждаме неприязънта между мексиканци и гватемалци, бразилци и аржентинци. Особено му липсва родината. Ще се връщам, казва. Ама не е ли опасно? Там, където живея, имам две къщи, така че нямам разход за жилище, и е малко градче, не е опасно. Стрелят в големите градове.

Толкоз за тази 20-годишна сбъдната американска мечта. С цената на работа седем дни в седмицата, семейство и три отраснали деца, но и спокойствие, сигурност, образование за децата му и възможност за работа. На 47 години обаче човекът има право да помечтае отново. И ми стана неудобно, че моите мечти са едни такива абстрактни, саксийни, че всекидневието ме попарва с лишеите си, че нещо се оплаквам в параклиса на собствената си митология, която е измислена, абсолютно нерелевантна в сравнение с духа на този човек, който е оцелял гражданска война и 20-годишна работническа имиграция. Дух на човек, който си живее в собствения си център на тежестта. Едва ли ще се върне назад. Той отдавна е напуснал оня живот. Поне това знам.

Източник

Зоя Маринчева е завършила бургаската английска гимназия и българска филология в СУ “Климент Охридски”. Работила е като редактор и преводач, както и в областта на маркетинга и връзките с обществеността. Живее в Сан Антонио, САЩ. Превежда на английски поезия и проза на български автори, сред които Стефан Бонев, Николай Райнов, Керана Ангелова. Публикува авторска поезия, рецензии и преводи в български и американски издания, сред които To Topos, Two Lines, Washington Square Review, Zoland Poetry, антологията Thresholds, в-к “Сега”, Литернет, Public-republic.net, Литклуб, Erunsmagazine. Документира впечатленията си от Америка в блога http://www.zoya2008.blogspot.com.

За камъка, който пронизва – или защо плаче акулата

Автор: Златко Енев

Дълбоко в себе си подозирам, че днес ще се опитам да наруша първото правило на всеки пишещ човек – да се мълчи за онова, за което не може да се пише. Но изкушението е прекалено голямо. Изкушението, както се казва, е единствено по рода си. Защото да се мълчи за пробивната сила на камъка, наречен Rammstein, е също толкова невъзможно, колкото и да се говори за нея. Човек се вижда принуден, в края на краищата, да се задоволи с един вид трептене, подобно на писеца в някакъв чувствителен апарат (сеизмограф? детектор на лъжата?), надявайки се, че следите върху хартията ще отразят нещо, идещо издълбоко, нещо по-различно от напъните на съзнанието, което всуе се опитва да подреди в някаква разбираема последователност калейдоскопичните, пулсиращи, изригващи, еякулационни възприятия, също толкова неподатливи на описание, колкото и всяко друго екзистенциално преживяване (кажете ми, вярвате ли наистина във възможността да се опише един любовен акт? Аз не).

Чудото на Рамщайн е абсолютно неразделимо от немския език – до такава степен, че аз дълбоко се съмнявам дали е възможно да се предаде нещо от неговото преживяване на някакъв друг език. Самите те признават охотно, че всеки път, когато са опитвали да пеят на английски, са се сблъсквали с пълно равнодушие, дори съпротива. Никой не желае един елегантен, удобен за носене камък. Всички искат истината. Всички искат Сизиф.

И така, нека се опитаме да извървим пътечката заедно. Но първо няколко помощни информации. В немския език думата „мощ“ е идентична с онази за „насилие“ – Gewalt. После, както всеки знае, това е един гърлен език – и макар че, като всеки друг, и той може да звучи неимоверно нежно и галещо, все пак по-обичайното, по-познатото му от ежедневието амплоа, е свързано с едно звучене, което повечето от нас вероятно асоциират по-скоро с нежността на банциг, отколкото с онази на, да речем, малко пролетно поточе. Кройцвортретзел. Румпелщилцхен. Рамщайн.

Но – и в това е голямата тайна на този език, тази култура, този начин на преживяване на света – те си остават сурови, заплашителни, дори авторитарни – само и единствено докато човек им се съпротивява, докато търси начини да противопостави на привидната им твърдост и непосилност някаква друга, реална или въображаема твърдост, мъжественост, отпор. Защото тази врата се отваря едва в момента, в който престанете да я натискате. Преустановите ли напъните, тя се открехва от само себе си и ви показва неща, чието съществуване вероятно никога преди това не сте подозирали. Като тези тук:

Und der Haifisch, der hat Tränen

а акулата, тя има сълзи

und die laufen vom Gesicht

и те текат по лицето й

doch der Haifisch lebt im Wasser

но акулата живее във водата

so die Tränen sieht man nicht.

така че сълзите не се виждат.

Опитвах се да намеря точната дума за преживяването през цялото време, докато стоях като ударен от този камък посред беснуващата тълпа, неподвижно, очевидно със странно изкривени черти (синът ми по едно време ме попита малко загрижено дали се чувствам добре, та ми се наложи да напусна за момент Валхала и да го успокоя – да, да, не се безпокой – ама харесва ли ти? – да, да – ами тогава защо стоиш така тихо? – като дойдеш на моите години, ще видиш; уф, извинявай, не мога да говоря сега). И, разбира се, тя се появи едва тогава, когато престанах да я търся (немска дума, няма как): Passionsspiel. Пасионсшпийл. Игра на страстта. Драма. История за живот и смърт. Приказка за възкресението.

Вижте, думите наистина не помагат особено тук, така че съм принуден да премина към образи. Най-близкото до това преживяване нещо, което мога да ви предложа, е Екстазът на Света Тереза на Бернини. Същата неописуема смесица от болка и екстаз, същото усещане за пронизаност и изпълненост от нещо огромно, необятно, разкъсващо и едновременно изпълващо с някаква непостижима необхватност. Екстаз, свършване. Ритмично пулсиране. Насилие и мощ, неразделими едно от друго. Тласъци, които ви изпълват с невъобразимо блаженство. Усещането, че за миг разбирате какво е да си жена. Приемане. Преизпълненост. Липса на страх пред края, дори желание за достигането му. Бухщабю. Фрюлингсблут. Юберлебен.

И една акула, която плаче, невидимо, макар и повече от осезателно:

В дълбокото е самотно.

Затова и потича по някоя сълза.

И така става, че водата в морето е солена …

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Литературата и смъртта

Автор: Владимир Трендафилов

В разсъждението, което ще развия тук, става дума не точно за литература, а за неща, които я моделират. Преди години, когато бях Фулбрайтов стипендиант в Чикагския университет, една позната италианка ни покани веднъж с жена ми на рожден ден в един от джаз-баровете в центъра на града. На масата бяхме доста хора, буквално отвсякъде. Заприказвах се с колежката от Канада срещу мен, но след половин час разговор, когато вярвах, че отдавна сме прекосили етапа на първоначалните лични данни, тя изведнъж възкликна така, че ме върна обратно в буквара на общуването: „Колко странно, идвате от бивша комунистическа страна, хем бедна, а така хубаво знаете английски!“

Напомних й, че това ми е работата, да го знам, нали си вадя хляба с него. Тя обаче повтори възклицанието. Вече щях да й отвърна остро, но рожденичката, която седеше до нея и беше чула всичко, ме изпревари с нещо по-добро: „Извинявай, но ти просто не знаеш. През техния комунизъм може да са нямали консумативна култура. Но са имали култура.“ А после насаме ми прошушна: „Какво да правиш, провинциализъм! Не може да си представи, че хората могат да живеят другояче и пак да са хора.“

Никога няма да я забравя. И плюс това съм съгласен с думите й. Те докосват нещо, което в нашата култура още не е направено – рационалната оценка на наследството от социализма. По този въпрос засега преобладават неопартийните омрази и носталгии. Не сме излезли от етапа на идолопоклонството и демонизацията. А въпросът иска трезво разглеждане. Само така миналото ще си отиде при миналото и няма да се прави на настояще.

Ето един най-общ поглед по темата. „Онази“ култура постигна редица неща. Не може да се отрече – независимо от причините и подбора на кадрите. Културата си имаше своя ниша, защитена от икономически риск. В тази ниша през годините се натрупа не само лакейско славословие, но и чисто словесен опит, отработи се езиково и литературно ниво. Появиха се и недвусмислени постижения. Тъй или иначе, ситуацията вече я няма и опитът трябва да се постига по други пътища. Още повече, че това, което даваше репутация на културата отпреди 1989 г., беше и част от непреодолимите й ограничения.

Откъде дойде обаче натрупването? Централизираната икономическа система гарантираше натрупвания, част от които се усвояваха за културни цели. Социализмът всъщност нямаше проблем с високата култура. Нямаше проблем с Шекспир, Сервантес, Балзак, Бодлер, Томас Ман, не се боеше от златния фонд на човешкия талант и свободомислие. Защото миналото работеше в негова полза. То се вписваше безконфликтно в идеологията на системата като серия от художествени несъгласия тъкмо с обществото, което социализмът е победил и изместил върху картата на историята. Проблемите на „онази“ система бяха по-скоро с настоящето – нейното, не нашето. И тъкмо провалът й в сблъсъка с него в крайна сметка й изяде главата.

Нека надникнем в тогавашните отношения между власт и време. Всяка тоталитарна идеология, за да поддържа властта си, атакува настоящето чрез тълкувателно присвояване на миналото и бляново метафоризиране на бъдещето. Целта е да се създаде около настоящето и въпросите, които то постоянно ражда, обезопасителен пояс от предварителни обяснения. Иначе се налага отговорите да се импровизират на момента, което е опасно, защото нараства рискът от несъвпадения и опровержения. От вируси в програмата, един вид.

Оттук и парадоксът в литературната организация от онова време. Социализмът, вярно, издаваше, превеждаше и преподаваше елитна класика. Препоръчваше високия стил, високите идеи и ценности. Но тъй и не допусна да се развие на самотек ниска, популярна, масова, пошла литература – бих казал, истинският враг на социалистическата, а и на всяка тоталитарна култура.

Защо е така? С какво простотията е застрашавала високите устои на соцкултурата? Ами със самата себе си. Защото да допуснеш появата на литературна пошлост означава, че си вкарал настоящето в системата, без предварителните обяснения. Че вече работиш не само в режим „Избираме ние“, а си отделил сектор и за режима „Избирате вие“. Че си дал шанс да се изявят личните предпочитания на потребителя – какъвто и да е той, каквото и да му се иска. Дал си свобода на емоциите и вкусовете му. А системата инстинктивно се боеше да даде такава свобода, защото също така инстинктивно знаеше, че зад нея дебне свободата на мислите и идеите, които може да се окажат наистина опасни.

Другите дялове на културата, като музиката и живописта, имаха по-голям късмет. В качеството си на изкуства, непряко свързани с идеите, те се развиваха по-безконтролно и влизаха в по-пряк контакт с потребителя. В сравнение с тях литературата изостана. Вярно, тя постепенно допусна в корпуса си „ниски“ жанрове – детективския роман, фантастиката. Но не им даде да тръгнат на собствено ускорение. Контролът на темите, идеите и стила дебнеше отвсякъде и така страдаха всички. Интелектуалците страдаха заради цензурата. Масовият потребител пък не получи масовата си литература. До края го възпитаваха, подстригваха, бръснеха, стягаха го в сако и вратовръзка. И не случайно, веднага след промените, той ревна с такова гърло срещу всички възпитатели, бръснари и майстори на шева и кройката. Най-вече – разбира се – чрез чалгата.

Липсата на ниска литература остана фактически като пауза между писателя и потребителя. От това пострада и самият писател. Нямаше фон, на който добрата литература да се открои чрез борба с лошата. Литературата се вкамени и обособи в себе си. Отделната творба беше не продукт, а обелиск – някаква предварителна, жанрова вечност, чиято реализация се състоеше не в това, че са я прочели, а в това, че въобще е излязла от печат.

Точно от това положение сега литературата ни полека-лека се опитва да излезе. Но е трудно. Липсват междинни звена между високата литература и масовия читател. Тия липси особено личат в оплакванията на наши писатели по медиите от субкултурата, която по тяхно мнение ги заливала. И от какво се оплакват? От чалгата и от жълтата преса. Но не от „ниската“ книжнина. Защото, ако изключим Христо Калчев, такава май няма. Почти всичко е опити за класика.

Тези проблеми като че ли слабо се осъзнават от писателите. Те са увлечени в свои междуособици – повече личностни, отколкото концептуални, – разменят си епитети от рода на „ченгета“ и „отродители“ и всеки от лагерите им се бори да овладее цялото литературно поле. Отношенията им към социалистическата литература също са партийно конфликтни. Едните тотално я отхвърлят като написана от бездарници, кариеристи и кадесари, правейки изключение само за фигури от рода на Блага Димитрова и Константин Павлов, които биха могли да се изтълкуват като „дисидентстващи“. Другите пък, в стремеж да защитят високите ценности срещу шествието на нихилизма, държат на фокус старите й слави и ги рекламират по обичайния ореолен начин, сякаш междувременно не са ставали никакви промени, ни политически, ни ценностни. Ореолни към своите са впрочем и противниците им. А произведенията, написани от непринадлежници към някой от двата лагера, постоянно рискуват да останат незабелязани.

Така литературата ни просто не може да съзрее. В надпреварата между колективите й за контрол над настоящето тя все се оказва, че се дели на нова и несъществуваща. Варира само съставът на двата дяла. Липсва обаче оценка кое старее. Кое умира, как и защо.

Да споменем и едрите епитети, с които литературата ни помпа представителите си – във вестниците, в критиката, навсякъде. Един е „гений“, друг „общува с Бога“, трети е „изографисан върху българските небеса“, четвърти е „пророк“, пети е втори Лермонтов, а цял един рояк са зачислени още през 30-те години към „вечното в нашата литература“. Всички тези клишета обозначават „безсмъртие“. От тях можем да заключим, че литературата ни страда от силна невроза и тази невроза е свързана пряко със страха от смъртта.

Литературата ни наистина има проблем с умирането. Още от Ботево време насам. В нея са вкоренени мотивите на младостта, новото, революцията, героизма, безсмъртието, вечността. Но умирането не е на почит. Темата се отбягва. А е белег за зрялост. Нямам предвид смъртта на писатели или бракуването на конкретни творби. А естественото оттичане на един или друг вид писане назад във времето. Приемствеността.

Липсата на традиции в умирането се изразява и по други начини. Единственият изцяло мъртъв период в литературата ни е Възраждането. И затова ни е така симпатичен. Затова всеки там е толкова еднакво важен. Оттогава насам писателите и творбите им, с малки изключения, са емблеми или преки участници в междуособни борби за власт над литературното поле. Друг симптом за същото са многото ни книги, замислени като национални епопеи, като библии за българите. Те сякаш не общуват помежду си, а се ръгат като кочове за мястото на безсмъртния връх.

Грешка. Не е въпросът в това дали, например, покойният Радичков е „колос“ или „гений“, както се е писало къде ли не по вестниците през последните години. Тия думи не изразяват нищо. Ясно е, че най-добрите му книги са класика, фонд, в който изследователите ще бъркат, за да осмислят новото. Но важният за съвремието въпрос е, защо вече не може да се пише като Радичков? Кое там си е отишло? С цялото ни уважение към него.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

Коментари (4)

- 28-12-2009|Л. Лозанов - Евалла!

Еее, Владо, направо ме изненада. Което е трудно.Евалла!

- 28-12-2009|Петкраски - Самодейността

Поздрави за статията. Все пак по времето на соца имаше покъртителна художествена самодейност - ниска култура в зародиш. Фактът, че липсваше широкомащабен самиздат "спаси" соца от мощния прилив на фоновата некачествена "литература". Но я имаше. И се натрупваше като зад Асуанска стена. Веднага след промените потопът на ниската литература се изля по страниците на самиздатските книжлета. В този смисъл соцът може да се разглежда като място за първоначално натрупване на нискохудожествената литература, която в днес ни залива на мексикански вълни. :)

- 29-12-2009|anguelina ranguelova - Чалгата замести нищото

Да, истина е, че в соца нямаше низки теми и нисък език - не се говореше за цици, долари, отмъкване на гаджето на приятелка и пр.и пр. Но през соца печатниците бълваха книги от български автори и тези книги бяха всичките еднакви. Запълваше се някаква петилетка, в която трябва да се пръкнат толкова и толкова комунистически образи, толкова и толкова страници да излязат на идеологическа тематика. И ако има текстове, останали в канона след соца, то това са много малкото несиви и небезлични - романи като "Тютюн"(който веднага след 89-та беше издаден без героите-комунисти), "Време разделно" (в който дори и не става въпрос за междуетническа и междуверска борба), Талев, където историзмът се губи сред "вечните морални ценности". На всички тези текстове критиката им осигури алиби, за да влязат в канона още по онова време. Но колко десетки хиляди издания има, които, убедена съм, въобще не са се усвоявали от пазара и са използвани за вторични суровини - да, не са били литературна чалга, но са били литературно нищо. Някой може ли с ръка на сърце да заяви, че в детството си искрено се е вълнувал от "Овчарчето Калитко" и "Митко Палаузов" и че се е научил на стил, морал и естетика от тези творби? И ако в началото на 90-те се говореше за смъртта на героя, то за мен лично герой по времето на соца нямаше. Имаше критика, която с огромния си пръст посочваше "ГЕРОЙ" и "ПИСАТЕЛ", но те си останаха по складовете на печатниците.

Ако пък говорим за българската класика, писана през периода на комунистическо управление, то причислението й към времеви период е за удобство за хронологията и не можем да твърдим, че именно на соца дължим Радичков, Николай Райнов, Хайтов, Талев и още десетина имена. На соца обаче може би дължим стотина непознати имена от тази парадигма, за които е нямало капацитет да се измислят литературни алибита.

- 31-12-2009|простак

Литературата не може да съзрее, просто защото литераторите не искат да порастнат. В резултат възрастните не се интересуват от тях, те пък на се интересуват от възрастните и ако случайно някой чичко или леля попадне в детската градина, бързо губи интерес към живота в нея. Но е много гадно, наистина, когато и лелките, които работят в градината, загубят интерес към питомците си. Тогава и животът вътре става гаден. Ама едва ли строгата бащинска ръка на някой Митко Пайнера в съседната къща ще промени нещата.

Гинчето

Автор: Росица Борковски

Седим си с Гинчето на тротоара пред хлебарницата. Печем си лицата. Много е приятно. Под клепачите ми слънцето рисува оранжево-жълти картинки. Питам Гинчето:

– А под твоите?

– И под моите – отвръща.

По улицата не минава никой. Дори каруца с кон, накичен със сини мъниста и червени пискюли.

С Гинчето не знаем на колко години сме. Още не са ни казали, че живеем в София, столицата на социалистическото ни отечество България, което ще трябва да обичаме. Не знаем също, че имаме по-голям брат и закрилник с дългото име Съветскисъюз. Още не сме били чавдарчета със сини връзки, пионерчета с червени и комсомолци без връзки. Аз ще бъда, но Гинчето не. Тя ще умре. Знаем сутрин – закуска, обед – обяд, вечер – вечеря и нощ – лека нощ, мамо, но нямаме представа за свят и време.

На мен обаче мама ми обясни ляво и дясно. Аз пък се опитвам да ги обясня на Гинчето. И на двете ни е мъчно за лявото. Казвам й как мама ми връзва лявата ръка за стола, когато се храним, и ми повтаря „Всички ядат с дясната ръка. Разбра ли?“ Да, казвам на Гинчето, разбирам, че лявото е завързаното на двора куче, на което му се тича.

Гинчето ми е единствената приятелка. Неразделни сме. На нея всичко казвам. И тя на мене. Играем си на много неща – с куклата, която може да се реши, на „кама“ на стената на нашата къща, която е над хлебарницата, на дама и на ръбче. Много обичаме да се ровим в нещата, които изхвърлят от болницата. Откриваме там разни съкровища – малки лъскави кутийки, спринцовки без игли и други неща, които не знаем какви са, но с които после си играем на докторки. Брат ми все ме подиграва и ме нарича „боклукчийка“. Понякога ме бие. Не му се сърдя. Той е момче.

Брат ми е по-голям. Вече ходи на училище. Той е чавдарче, носи синя връзка и играе футбол с другите момчета от улицата. На мен футболът не ми е интересен, но като нямат вратар, викат ме и аз се съгласявам. Батко обеща и на топчета да ме научи. Аз пък после ще науча Гинчето.

Гинчето няма брат, но има баща. И аз имам, но го няма. Мама казва, че заминал далече „да печели парички“. Мама винаги така казва, „парички“.

С Гинчето обичаме да гледаме как чичкото в хлебарницата прави хляб. Стоим на вратата. Топло е отзад, слънцето се е вперило във вратовете ни, топло е и отпред, голямата пещ чака. Ние сме между двете и гледаме постепенно. Една голяма машина бърка тестото, бавно, бавно и тежко. Тестото е меко и като живо. Дали го боли? Не знаем, но мирише хубаво. После чичкото взима малко от тестото. Ръцете му и тестото са роднини. Той го реже на късове, които оформя на хлябове и с голямата дървена лопата ги слага внимателно в нетърпеливата пещ. После идва време за почивка. Чичкото ни се усмихва и излиза някъде. Като се връща, пак с дървената лопата вади готовите хлябове. Понякога ни дава по един комат и ни се усмихва. С Гинчето най-обичаме още топлата „срединка“.

Днес обаче хлебарницата е затворена. Нищо, и слънцето ни стига.

Говорим си.

Аз разказвам на Гинчето за това как преди време управлявах вятъра. Бях застанала на балкона на кухнята, небето беше тъмно и аз му виках вътрешно „Духай, ветре! Духай!“ и той ме слушаше. После му казвах „Сега спри!“ и той спираше. Е, не винаги, но почти. Усещам как Гинчето ми се възхищава.

После тя ми разказва за оня сън. Как ходела боса в гората. Дъжд валяло. Кално било. Краката й правели кладенчета, в които се събирала дъждовната вода. А след нея една дебела змия, като онази, дето батко я нарисува, с присвити очи пълзяла и пиела водата от кладенчетата. Гинчето се събудила разплакана. Майка й не била до нея. Тъжно ми е за Гинчето.

После мълчим. Пак затваряме очи и оставяме слънцето да рисува под клепачите ни.

После слънцето спря да рисува. Стана тъмно. Отворихме очи и видяхме оня батко да стои пред нас и да се усмихва. Беше голям, много по-голям от моя батко. Сигурно беше комсомолец. Не го познавахме. Не беше от нашата махала. Големият батко се огледа по пустата улица, наведе се, разтвори шепа и каза:

– Имам хубави бонбонки.

Ние с Гинчето много обичаме бонбонки – дъвчащи и виолетки. Надникнахме в шепата му. Такива не бяхме виждали – увити в прекрасни разноцветни хартийки.

– Имам още много, – каза и бръкна в издутия джоб на панталоните. – Искаш ли да ти ги покажа? – попита той Гинчето.

Тя кимна с глава.

– Само че тук не може, – каза той. – Това е тайна. Къде да се скрием?

– Отзад в двора, зад къщата – каза Гинчето.

Стана ми криво, че само с нея говори, но нали ми е единствената приятелка ...

Гинчето поведе баткото зад къщата. А аз останах да чакам.

След това Гинчето ми разказа. Баткото предложил да влязат в тоалетната на двора. Аз тая тоалетна хич не я обичам. Има голяма дупка и мирише лошо. Знам, че и Гинчето не я обича и не разбрах защо се е съгласила. Сигурно защото баткото беше голям и имаше бонбонки. Като влезли вътре, той прекрачил дупката, застанал до стената, обърнал се и казал на Гинчето да сложи райбера от крив пирон на вратата. Така стоели един срещу друг, баткото и Гинчето, а между тях миризливата дупка. „Обещай на никого да не казваш!“ „Добре.“ После баткото си разкопчал панталоните и оттам изскочило нещо, което според Гинчето много приличало на змията от съня й, само че било по-късо и само с едно присвито око или уста, Гинчето не беше сигурна. Баткото й казал „Пипни го! Погали го и той ще ти даде бонбонки!“ Гинчето го пипнала – било топло, като „срединката“ на хляба, но по-твърдо. Баткото почнал да диша бързо и тежко „А ти какво имаш под гащичките? Покажи ми!“ Той се навел и вдигнал рокличката на Гинчето. После я натиснал с пръст по онова малкото местенце, което и тя понякога докосва преди да заспи. В това време Гинчето чула, че майка й я вика и изхвърчала от тоалетната.

Седим си с Гинчето в кухнята, мама нещо готви на печката. Мирише вкусно. С Гинчето се чудим защо оня батко не й беше дал направо бонбонките.

– Мислиш ли, че пак ще дойде? – питам я.

– Не знам, – казва тя, докато реши куклата.

– Изглеждаха вкусни.

– Да.

– А той защо си разкопча панталоните и си показа змията?

– Кой? Какви панталони? Каква змия? – пита ме мама.

– С Гинчето нещо си говорим, мамо.

– Стига с това Гинче, Мими. Стига с тия фантазии! Вече си голяма.

Мама нищо не разбира. Защото е сама и си няма приятелка.

Продължаваме да си говорим с Гинчето, но вече без глас:

– Другия път като дойде, първо го питай за бонбонките и като ти ги даде, избягай, – казвам й.

– Добре, – съгласява се тя. – И на теб ще ти дам. Нали сме приятелки.

Аз се усмихвам. Хубаво е да имаш приятелка.

После баткото пак дойде. Те пак отидоха в тоалетната. Гинчето веднага го попитала за бонбонките, но той й казал „Първо трябва да му се помолиш“. „Моля ти се“ казала Гинчето и той й казал „Браво, моето момиче“. Гинчето много обича да я хвалят. И след това баткото много пъти я похвалил „Браво, браво моето момиче. Да, точно така... Браво... Браво ...“ А после не помня, не, не помня.

Събуждам се. Не съм вкъщи. Оглеждам се. Мама е до мен. Наоколо е много бяло. Питам мама за Гинчето, а тя ме гледа особено и ми казва, че вече я няма. Не й вярвам. Викам тихичко Гинчето, но тя за първи път не ми отвръща. Сигурно е още с онзи батко. Не е честно да ме оставя сама. Нали сме неразделни приятелки? Мама ме прегръща и плаче. „Умря,“ казва, „Гинчето умря, Миме“. Малкото местенце тъпо ме боли.

И ми е тъжно. За всичко.

Росица Борковски (род. 1962) е българска поетеса и авторка на кратка проза. В момента тя живее в Кайро, Египет.

Идеалният мъж

Автор: Ерика Джонг

Идеалният мъж – и това важи за всяка жена – й е вярно отдаден, спи с нея често и с желание, ухажва я и й се възхищава; стабилен е, но се грижи за разнообразие; той е въплътеният Аполон и небесна бащина фигура; прекрасен син и татко, на чието рамо можеш да се облегнеш; страстен любовник и спокоен, лоялен, но забавен приятел.

Възможно ли е да се намерят всички тези качества, обединени в един единствен мъж? Едва ли! А удаде ли ни се, то ще останат ли те непроменени през променливите времена на живота? Малко вероятно. Какво да направи в този случай жената? Двама или трима мъже едновременно вероятно биха решили проблема – ако не носеха със себе си толкова много организационни затруднения. Какво се случва например, когато любовник номер едно и любовник номер две известят посещението си за един и същи уикенд и при това пристигнат с един и същи влак? Как се регламентират рождените дни или Коледа? Или еврейският празник Ханука? Бихме могли за улеснение да си изберем за любовници протестантски християнин, евреин и за всеки случаи зен-будист. Така поне празниците ще са равномерно разпределени. Но колко дълго бихме издържали на този режим? Факт е, че никоя жена не може да прекара сто процента от времето си, правейки секс, уговаряйки го или обгрижвайки с любов няколко мъже с различни потребности. А коя жена би се захванала с мъж, чиито потребности са й напълно безразлични?

Разведен мой познат ми сподели неотдавна: „Когато бях женен, прекарвах 20 процента от времето си в търсене на секс. Откакто съм разведен, са 90 процента.“ Това е в основата на проблема. Опитът да създадем един идеален мъж от двама, трима или четирима кандидати, всеки от които притежава малки недостатъци, чисто и просто би ни отнел прекалено много време и енергия. В крайна сметка не е моралът, а изтощението, което ни води към моногамия. Единият от кандидатите надделява над останалите и ние капитулираме пред ласкателствата на този (да се надяваме) съвършен мъж. Плюсовете на това решение са очевидни: удобство, искреност, простота, стабилност. Но стоп! Стабилност? Статистиките по развода доказват, че моногамията ни е по скоро от сериен характер и че рано или късно и двамата партньори търсят извънбрачно развлечение и повечето деца, родени днес, могат да разчитат да израснат само с един родител (или с доведена майка или баща). Старият европейски модел – ако искаме да го наречем така – чиито признак беше продължителният брак, съпътстван от ред сравнително стабилни извънбрачни връзки, се представя във все по-блестяща светлина, ако осъзнаем пораженията, нанесени в днешни условия върху собствения ни живот и този на децата ни.

Един доста съблазнителен млад мъж ми каза навремето: „Омъжвай се колкото пъти искаш, но ми обещай, че само аз ще бъда твой любовник.“ Беше си послужил с думите на Оскар Уайлд, но меланхоличният му позив съдържаше искрено желание: копнежът по малко трайност в този свят на постоянни промени. Ако бракът ни не може да я осигури, то поне любовните ни отношения. Аз съм привързана към фантазията да се омъжвам наново, докато любовникът ми остава един и същ. Но тя е измислица. Нито съм достатъчно млада, нито достатъчно глупава или с липсващ опит в разводите, за да искам да преживея още веднъж психическото изтезание на раздялата. И така ми остава, както на всички останали, само издирването на Свещения Граал на идеалния мъж – където и който и да е той.

От опит знам, разбира се, че животът е прекалено изненадващ, разнообразен или странен, за да очаквам от любовта да дойде по предвидими, предначертани пътища. Въпреки това съм изкушена да начертая нещо като профил на съвършения мъж.

Да започнем. Изглежда добре, но не му липсва известна неравномерност на чертите: например еднократно счупен нос или мъничко криви зъби. Необикновено интелигентен е, но никога педантичен; интелектът му е подправен с чувство за хумор. Това изобщо е най-важно от всичко: хуморът. Може да се смее в леглото. И въпреки, че е неуморим любовник, не е обсебен от секса. Не го възприема като състезание и не се сърди нито на себе си, когато се случи да му спадне ерекцията, нито очаква порицание от жена си. Вижда в него нещо, което му доставя удоволствие; няма задръжки, но не е вманиачен.

Тези качества са достатъчно редки в свят, в който сексуалното постижение се е превърнало в задължение подобно на това, каквото е било сексуалното въздържание – или поне илюзията за него – по-рано. Най-неблагополучния страничен продукт на сексуалната революция е това, че състезанието е заело мястото на страстта. За много мъже сексът се е превърнал в още една арена, в която трябва да се преборят за превъзходството си. Млад мъж на 24 години – син на моя пишеща приятелка – ми сподели, че между 17тата и 22рата си година никога не си е „позволил“ да изпита оргазъм с жена, защото е бил толкова зает с това да направи всичко, за да я задоволи. „Всички тези жени като теб и майка ми пишеха есета за това, колко безчувствени са мъжете по отношение на женските желания. Така че на мен ми се струваше, че това, което има значение е, да осигуря на жените колкото се може повече оргазми. С времето самоконтролът ми нарасна дотам, че самият аз вече не получавах оргазъм. Днес си казвам „все тая“. Ако питаш мен, копнея да се върнат времената на Джон Уейн, когато мъжете са можели преспокойно да еякулират преждевременно, без да им пука от това.“

Това, което младият мъж не беше видял в носталгията си беше, че никой мъж от поколението на Джон Уейн не би могъл да седи в къщата на майка си по време на вечеря и да води с приятелката й подобно интимен разговор. Чрез сексуалната революция и женското движение мъжете се промениха невъзвратимо – накратко казано, станаха по-открити. Не само, че започнаха да говорят с жените за секс. Нерядко се случва дори мъж на около 20 и жена на около 35 да говорят толкова дълго, докато се озоват заедно в леглото – експлозивна връзка, която френските романисти и сценаристи възпяват от дълго време, но която неизвестно защо досега е пренебрегната в страната на неограничените възможности. И все пак, очевидно никой не е застрахован против натиска на състезанието. Обществото ни, което колективно е решило, че сексът без любов е допустим, макар и не оптимален, явно е заменило копнежа по вечната любов с копнежа по вечната ерекция. Ако сексът се е превърнал в спортна дисциплина, значи нещо значително от него се е загубило.

Следователно моят съвършен мъж е някой, който не се превръща в роб на състезателната мисъл. Той не пита в леглото „Добър ли съм?“. Не получава нервна криза, когато не може да го вдигне и е достатъчно самоуверен, за да знае, че е харесван заради интелекта и чувството си за хумор, а не само заради пишката си. Кои са другите му предимства? Щедрост, нежност, разбирането, че не винаги трябва да е прав, игривост и знанието, че най-добрият секс се случва, когато партньорите са играчи, които споделят фантазиите си. Не трябва да бъде богат. Щедростта му може да се изразява в това, че прави омлет в неделя сутрин, цепи дърва или изпраща рози, когато се чувствам зле. Не мърмори по мен, не се ядосва на глупости – например, ако завия погрешно или подредбата на кухненския шкаф не отговаря на представите му. Той е достатъчно зрял, за да знае, че животът е прекалено кратък, за да си губи времето с маловажности. Не взема назаем Олдтаймъра ми, за да катастрофира с него някъде. Разтрива ме, когато съм имала лош ден. Не отива да изчука най-добрата ми приятелка, когато се чувства пренебрегнат, защото е трябвало да предам навреме работата си... и може в добро настроение – и съвсем без да се цупи – да си прекарва времето, когато съм заминала по служебни причини. Обича децата и кучетата, но не се опитва да ме спечели посредством детето ми (кучето ми е отделна тема). Не изисква от мен вярност, когато сам не е готов да я гарантира и не се захваща със сексуални игрички, които не може да понесе (например да ми каже, че ще се възбуди, ако спя с най-добрия му приятел и после да ме влуди – или напусне – когато направя точно това). Той е честен и притежава онова старомодно качество, което се нарича интегритет.

Емоционално е дотолкова стабилен, че да знам в какво се впускам с него и не обвинява другите за своите страхове и слабости. Съществува ли подобен образец на всички добродетели изобщо? „Съвършеният мъж се казва Мел Дайъмънд и работи в химическото чистене във Флетбъш“, ми довери една приятелка, „ но той не иска това да се разчуе, защото се страхува, че изгладнели за любов жени ще го нападнат масово“. (Ако някой на име Мел Дайъмънд чете това, уверявам го, че приятелката ми си е измислила името му. Въпреки това, наслаждавайте се на масите.)

„Идеалният мъж е някой, който ни обича и когото и ние обичаме“, казва психоложката Милдред Нюман. „Ако трябва да назова едно единствено качество, бих казала, че трябва да изпитва радост от живота“ – Карли Саймън, писателката и поетесата.

„Такова нещо като съвършения мъж не съществува“, смята Хелън Гърли Браун. „Който иска да бъде щастлив, не бива и да си помисля да се стреми към съвършенство! Напълно абсурдна е вярата, че такова нещо би могло да съществува. След като това е ясно, бих казала, че идеалният мъж е този, който борави щедро с бакшишите, пестеливо с критиката и през януари не си пуска климатика.“

„Свършеният мъж знае, че е раним и познава чувствата си, включително и това на любов; той е благ, нежен и не се страхува от женствената си страна“, мисли Диана фон Фюрстенберг и добавя: „Намираш го само, когато не го търсиш.“

Мога да се подпиша под всяко едно от тези изказвания. „Съвършенството е ужасно, то не може да има деца“, пише Силвия Плат в стихосбирката си „Ариел“. Мисля, че иска да каже, че става дума за нещо окончателно, завършено, което не оставя място за по-нататъшно разгръщане. И със сигурност съвършенството, което бихме намерили, търсейки „идеалния“ мъж, би носило доста нечовешки черти. В крайна сметка обичаме хората за това, което е човешко у тях – не заради съвършенството им, а въпреки несъвършенството. Мъжът, който ще получи 10 от 10 точки за външния си вид, би ме изплашил. Когато се замисля за тези, които съм обичала най-силно и си представя това, което ме е привличало най-много в тях, когато страстта е била най-пламенна, винаги се сещам за малките неравномерности: крив преден зъб, несиметрични или рошави вежди, леко различен цвят на очите. Дори Квазимодо би заслужавал любов, ако само мирише добре и беше приятен при допир.

Това ни довежда до друга от неведомостите на живота: Защо уханието на някои хора ни привлича, а това на други ни отблъсква? Всичко въпрос на феромони ли е или е генетични предопределен факт, който не подлежи на съзнателна корекция? (Феромоните са вещества, отдавна познати при насекомите, които наскоро бяха открити и при хората; те биха могли да обосноват привличането между два индивида, което иначе изглежда напълно неразбираемо.) В тази връзка се запитвам, защо докосванията на някои хора ни възбуждат, докато други не предизвикват никакъв трепет. Тези неща ми се виждат все по-загадъчни, колкото по-възрастна ставам. След три разтрогнати брака се питам, дали не съм избирала партньорите си прекалено прибързано или необмислено? Но може би все пак изборът ми не е бил толкова лош? Може би съм избирала спътник за различни фази по пътя си, който не е могъл да остане при мен, защото професията ми на писател прекалено усложнява пътуването? Това обяснение ми харесва повече от мисълта, че съм обречена завинаги да вземам грешни – или невротични – решения.

Първият ми съпруг беше съученик от колежа. Връзката ни беше по време, в което следването ми имаше приоритет над всичко останало. В леглото четяхме Шекспир и се вглъбявахме в историята на средновековието , в литературата на 18ти век и в стари филми. През определен период от живота си бяхме много близки, но после се променихме, всеки в различна посока. Вторият ми съпруг олицетворяваше стабилност, ред и разум по време, в което се гмуркаш в дълбините на подсъзнанието си, за да извадя наяве първите си стихове. Имах нужда от него, за да ме изважда на повърхността, когато заплашвах да се опияня и той добре вършеше работата си. Но когато се научих да правя това самичка, ролята му стана все по-ненужна и недостатъците му – особено липсата на чувство за хумор – изпъкнаха все по-силно. Третият ми съпруг споделяше с мен копнежа по дете и желанието за живот, който да се върти около четене, писане и отглеждане на дъщеря ни. За известен период бяхме изключително близки, но после се промениха нуждите ни, а с това и душите ни. Провал ли беше това или сложна проява на съдбата? Предпочитам втората интерпретация. Всяко от решенията, които вземах навремето, имаше собствена логика. Това, че връзките не бяха трайни, всъщност не означава, че съм вземала грешни решения. Всеки от трите брака имаше добрите си страни, а третият ме дари с шест прекрасни години, преди да навлезе в ужасната седма.

Може би животът ми беше по-сложен, защото – проклятие или благословия – се превръщах в известна писателка, в личност на обществения живот и в жена, която медиите често отразяваха в скандален облик. Въпреки това съм на мнение, че съдбата ми (заедно с всички фази на развитие, в които я срещах или тя – мен), всъщност не се различава значително от тази на други жени от моето поколение.

Израснали с вярата, че се нуждаем от мъже, които да ни закрилят, се озовахме в свят, в който трябваше да се нагърбим с неща, които от гледна точка на майките ни бяха мъжка работа: Печелехме собствените си пари, грижехме се сами за финансите и данъците си, да не говорим за риенето на сняг или сменянето на гуми. Установихме, че по-скоро сме в състояние да приютим мъжете под крилете си, отколкото да намерим такива, които да приютят нас. Израснали с представата за жените като слабия пол, зависим от подкрепата на противоположния силен пол, все по-ясно осъзнавахме силата си. Отривахме, че мъжете в живота ни бяха по-зависими от нас, отколкото ние от тях. Търсейки бащите, се озовавахме при синовете. Бяхме готови да се насладим на предимствата на подобна връзка, но усещахме, че трябва да платим цената й. Това, което най-често не намирахме, бяха равностойни партньори. В Одисеята между бащите и синовете ме сполетя съдбата на много жени от моето време. Когато бях на 20 и кариерата ми все още беше пред мен, се омъжих за бащина фигура; през 30те си години, професионално утвърдена, си позволих да избера мъж, който изпитваше радост от живота. Когато и това се оказа проблем, изпаднах в колебания и осем години прекарах сама. Все още смятам този период за един от критичните в живота си. Когато отново се омъжих, бях готова за истинско партньорство и се омъжих за мъж, когото познавах отдавна и смятах за най-добрия си приятел. Този брак беше напълно различен от всички предходни. Той никога не се затлачва и никой от двама ни не може да предвиди, какво още ни очаква.

Струва ми се нормално, младите двайсетгодишни момичета, особено амбициозните, целеустремените измежду тях, да се омъжват не заради сексапила или жаждата за живот, а заради раменете, които мъжете им предлагат. Но щом кариерата е осигурена, връзката с татко започва да им тежи и те копнеят за другар, сродна душа, красиви и свежи млади момчета – независимо дали те могат да платят обяда или спазват уговорения телефонен разговор. Циничният наблюдател може да види смяна на ролите: Днес жените просто си вземат привилегиите, които мъжете са притежавали дълго време. За мен това е логичното следствие от нарастващата еманципация. Стотици години наред жените не са имали друг избор, освен да продават сексуалността си в замяна за известен социален статус. Сега, когато сами можем да извоюваме този статус, сексуалността ни се е превърнала в скъпо благо, което не сме готови да предложим за размяна.

„Това означава ли, че жените сега имат собствена версия на проблема за курвата-или-светицата?“ – ме попита Нанси Фрайдей, когато обсъдих това с нея. А трябва ли винаги да бъде или-или? Съвършеният мъж би бил комбинация от младо момче и стабилен татко, но за съжаление това се среща пределно рядко. „Този тип мъж, който ще сключи за теб застрахователна полица живот, в леглото никога не е от най-добрите“, ми разясни веднъж моята приятелка Фей Уелдън.

А на нас ни се иска да беше! Вярно е също така, че повечето жени при избора на партньор придават по-голямо значение на сексапила и жаждата за живот, отколкото на застраховката живот. За нея могат да се погрижат и сами. Но всяка дълготрайна връзка има нужда и от двете, стабилност И жизнерадост. Всички отношения, които не базират върху истинско равенство, водят до проблеми; рано или късно неравновесието трябва да бъде преодоляно или връзката се разпада. (Когато една жена например се обвърже с много по-млад или неуспял мъж, той трябва да се развие до равностоен партньор или нещата колабират.) По този начин някои от най-красивите любовни истории са обречени на провал поначало, но може би очарованието им се намира точно в закономерно краткия срок на годност. Трайна връзка се изгражда по-лесно с истински партньор.

Но къде, моля, да намерим подобен мъж? Няколко години нямах надежда да го срещна. В настоящия стадий на развитие на отношенията между половете, жените често виждат някои неща в живота по-ясно, отколкото обществото позволява това на мъжките им половинки. Като представителки на все още подценяваната класа, те притежават способности и прозрения, които са свързани с подобна позиция: хумор склонен към самоирония, който унищожава всяка надменност, поглед към привилегированата класа от перспективата на тоалетната чиния, ако можем да си позволим този израз, и поглед над обществото, какъвто могат да имат само стоящите отвън. Всичко това ни принуждава да развиваме личността си – то е торта, с която никнат розите ни. Мъжете от друга страна, олицетворяват привилегированата половинка на човечеството, което доказва дори това, че не гледат на себе си като на „класа“, а просто като на представители на човешкия род. По правило непрекъснато са глезени от жените – като започнем от майките – и по този начин им е отнет шанса, да преосмислят високомерното си самомнение. Някои от мъжете спадат към изключенията и превъзмогват това състояние, но на повечето това не се удава; те неотклонно крачат по пътеките, които обществото е изравнило за тях и никога не си свалят капаците. Разбира се, че женската сила и свобода ги смущават и разбира се, че са раними – в много отношения дори повече от жените. Но никога не са станали свидетели, как целият им свят е бил преобърнат наопаки за едно единствено поколение. Може би женската сексуалност ги плаши, но социума, в който живеят и функционират до голяма степен се ръководи от представители на собствения им пол.

Изобщо не искам да кажа, че единият пол в пострадал повече от другия от все още незавършената сексуална и феминистка революция. И двете половинки бяха покъртени в основите си и все още се клатят от последните сътресения. Не е въпросът, дали мъжете или жените са в по-добра позиция. Този въпрос сигурно няма да намери обективен отговор. Но по ред причини жените са принудени да усвоят поглед върху обществената реалност, който в повечето случаи остава загадка за мъжете, освен може би за най-чувствителните и интелигентите измежду тях. Затова за повечето жени от моето поколение е невъобразимо трудно да срещнат адекватен партньор. Не говоря за партньори в леглото или за забавление, а за мъже, които са готови да делят с нас справедливо трудностите и които освен това притежават онази жизнерадост, която е толкова важна за мен и Карли Саймън.

Ах, мечтата за истинския другар. „Съвършеният мъж“ – можем ли да го намерим? Или трябва да го сътворим? В градината си ли да го отгледаме или да го импортираме от луната? И когато го намерим, ще се побърка ли на 25 или ще се депресира на 30... или може би на 40 ще чука детегледачката? Можем ли да го обичаме, без да го глезим? Можем ли да поставяме изисквания, без да го загубим? Можем ли да намерим равновесието между вземане и даване? И да приемаме също така чаровно, както отдаваме?

Аналитиците ни казват, че отговорите се намират в нас и че идеалният мъж ще се появи по тайнствен начин, когато сме готови за него. За мен това звучи доста наивно. Познавах жени, които години наред бяха готови – толкова готови и самоуверени, че мереха мъжете с критериите на перфекционизма, които бяха просто неизпълними – и накрая дори свикнаха с това да живеят без партньор. И при това откриха, че им харесва. Пътят си оставаше същия, само спътниците се сменяха. Истинският партньор не се беше появил толкова дълго време, че те просто преставаха да го търсят. Мислех си, че съм отписала идеалния мъж, но това в действителност никога не е било така. Просто променях представата си за съвършенство. Колкото по-ясно осъзнавах слабостите на собствения си характер, толкова повече нарастваше готовността ми, да избера партньор, които също притежава недостатъци. В крайна сметка идеалният мъж е този, който вижда в нас най-доброто и не се отказва от тази представа, дори когато ние сме разклатени в основата си. Когато любовта му е не само за тази, която сме, но и за тази, която бихме могли да станем, с визията си той ни помага да намерим пътя към себе си. С така нараснало самочувствие, ние можем от своя стана да го подкрепим, като го отразяваме в най-добрата светлина.

По-рано се възхищавах от нещата, които съсипват връзките. Днес е възхищавам от това, което ги спасява. Един брак, който устоява, непрекъснато се променя. Идеалният мъж преобразява идеалната жена. Двамата са свързани в готовността да бъдат преобразени.

Превод: Бояна Петкова

Източник

Ерика Джонг е известна американска писателка и феминистка.

Коментари (6)

- 01-01-2010|Златко

Винаги развлекателна, макар и може би малко прекалено страхлива за собствения ми вкус. Текстът, който ви предлагам тук, обикаля българската мрежа от години насам, но въпреки това, сигурен съм, ще се откаже откритие за немалко тукашни посетители. Аз виждам в него – донякъде – един контрапункт (или просто различно разбиране) на нещата, за които писах сам преди няколко дни. Доколко нещата са различни или не, ще прецените сами, разбира се.

- 05-01-2010|простак

Толкова напън за аналитична мисъл, за да обясни лелята, че не е толкова зле, колкото ѝ се струва. И всъщност не мъжете ѝ са я напуснали, а тя тях, щото вече не ѝ трябвали. То според мен феминизмът не е лош сам по себе си (нито добър), макар че лелята няма да го повярва никога, просто той носи повече права, не по-малко задължения. Даже повечето права често са забременителни в това отношение. Но и професионалните блондинки* често имат подобни проблеми.

________

*понеже някои хора тук стоплят трудно, това е обратното на феминистка

- 07-01-2010|Кентафър

Вероятно ви е известно, че кентафрите са хора (човеци), ашладисани на магаре (optional - кон).

Ако не се споделяше опита, нямаше да има ашлама. Това, че Иван Стоянов, Джон Смит или някой друг простак са ашладисвали, то не значи че вече няма нужда от учители по агрономство!

Златко писа тези дни нещо сходно по темата за загарянето и загоряването. Може и да е открил топлата вода, но някой измръзнал ще го благославя.

Дори неуспешната опитност е полезна опитност; дори и глупостта трябва да се споделя, за да се предава опита - и мястото за това е тук - в "прегледа".

Какво ле ще е ако някой опита да се гордее с това което не знае ... щото да се изпъква със знание е твърде самонадеяно занятие, не мислиш ли ... ерудиция, опит ... вятър ...

- 10-01-2010|простак

Така е, разбира се ... То и аз май затова влизам тук - за да откликна на всеки, който иска да сподели глупостите си. :)

- 05-05-2012|Георги Герасимов - Възраст и мироглед ...

ТЕОРЕМА НА ГЕРАСИМОВ:

С напредването на възрастта всяка жена започва да разсъждава малко по нормално.

Следствие:

Независимо от растящата норма на нормалност в разсъжденията, жената си остава завършен егоист във всяко едно отношение.

Мисля, че ако сте прочели внимателно горната статия и двете твърдения не се нуждаят от доказателство.

Ерика Джонг е типичната средностатистическа представителка на едно поколение лишено от цел и обективна представа за реалността. Подобни жени може да се срещнат във всеки модерен офис, във финансовите институции, в медиите (където са преобладаващо мнозинство), в галериите и встествено в агенциите, които нищо не вършат.

Тези жени са нанесли повече вреди на обществото отколкото бомбардировките на гарата в Токия и тези над Дрезден взети заедно.

- 12-11-2012|Мая

Изглежда коментиращите не са чели нищо от Ерика Джонг. Мога само да им я препоръчам, за да разберете какво казва всъщност тази "леля от модерен офис":) Боже, боже!

Ябълките

Автор: Яна Букова

Чувстваше се бодра. Чувстваше се дори сигурна. Беше изяла и едно малко шоколадче за енергия. По-точно нещо като малка вафла, покрита с дебел слой шоколад. Беше твърд и се натроши на парчета, като го захапа и половината изпопадаха по земята. Нищо, по-малко калории. Но все пак достатъчно енергия. Изпуши и една цигара. Много е гадно да пушиш, след като си ял шоколад. Получава се отвратителен вкус. Взе и една дъвка, за да си оправи вкуса и после я забрави, и така, с дъвката в устата се яви пред комисията.

От комисията й казаха, че процедурата може да продължи по-дълго от очакваното и разчитат на нейното разбиране. Предварително благодарят за съдействието. А тя кимаше с дъвката между зъбите си и с усещането, че стиснатите й челюсти се тълкуват от комисията като израз на прекалена нервност.

После й показаха две борчета. Успя да извади кърпичка от чантата си и да изплюе незабелязано дъвката. За миг се почувства туберкулозна. Целият жест – разстилането на кърпичката, дискретното изплюване на нещо в нея, нещо розово. Борчетата бяха съвсем схематични. Състояха се от три зелени триъгълника, залепени един върху друг и отдолу правото им стебло, също зелено. Като се съди по звука, с който се залепиха върху бялата дъска, трябва да имаха магнит от задната страна. Напомняха онези фигурки, с които учителката в отделенията им обясняваше за множествата. Ябълките са част от множеството на ябълките. Крушите са част от множеството на крушите. И двете са от множеството на плодовете. Всичко това тогава й се струваше, че се разбира от само Ok, +e ákam!себе си и не виждаше причина учителката да го обяснява, лепейки ябълки по дъската. Съществуваха и празни множества. По-късно беше чела на различни места да се споменава, че теорията на множествата е една от най-значимите в съвременната математика, но така и не разбра в какво се състои значимостта й. Избра лявото. Попитаха я защо.

Поради движението на ръката, отговори. Възможно е да беше тръгнала да посочи дясното борче, но да не беше преценила добре силата на движението, устремът да беше прекалено голям и така да посочи лявото. Много често изборът става от движението на ръката. Както когато избираш бонбон от кутията. Тръгваш да вземеш един, а вземаш друг. Това не важи, когато бонбоните са различни. Тогава поправяш движението. Ако са еднакви, няма значение. Тогава просто си вземаш бонбон, не си избираш. Избираш, когато са различни.

От комисията й казаха, че тук се занимават не с това какво е избор, а как се прави. Впрочем, попитаха я, защо е избрала да се яви в петък следобед. В петък има кой да пази детето, отговори. Освен това през седмицата работи. Не може да си позволи да прекъсне работата си.

Показаха й две шапки и избра дясната. Шапките също бяха схематични, черни и всяка приличаше на боа, глътнала слон. Попитаха я защо е избрала дясната.

От погрешно усещане за равновесие, отговори. Хората често имат преувеличеното усещане, че съдействат за равновесието в света. Преди си избрал едното, сега ще избереш другото. Заради равновесието. Попитаха я винаги ли има по една теория за всяко нещо. Каза, че за някои неща има и по две, и по три теории. В момента, в който го произнесе, си помисли, че звучи така, сякаш им го е казала, за да се засмеят. Но никой не се засмя. Комисията оценява всяка форма на откровеност, й казаха.

Показаха й две платноходки. Долната им част представляваше плитък червен полукръг, а горната – белият триъгълник на платното. Помисли си дали всичките тези триъгълници означават нещо. Избра дясната, попитаха я защо. От погрешно усещане за цикличност, каза. Понякога хората, като избират, се опитват да наподобят случайността. Черна серия, червена серия. Избираш няколко пъти по ред само едното, после няколко пъти по ред само другото. Всъщност не е сигурна дали думата „цикличност“ е най-точната. Може би не го е формулирала достатъчно добре. Дали би могла да запали една цигара.

От комисията й отговориха, че тук не се пуши. Освен това пушенето е вредно за здравето. Каза им, че е неин свободен избор да вреди на здравето си. Отговориха й, че е техен свободен избор да не допускат никой да вреди на тяхното здраве. Попита как се съвместяват два противоположни свободни избори. Отговориха й, че два противоположни свободни избори се съвместяват в отделни помещения. Отнякъде се чу хихикане. Внезапно се почувства като в студио на телевизионна игра. Попита дали всичко това се заснема. Да, казаха й. Ако иска, накрая може да получи касетите. Касетите? Да, казаха й, колкото са. Ако ги иска.

Каза, че се надява да не я снимат в едър план. Има разширени пори около носа си. И един косъм на брадичката. Т.е. не е сигурна дали в този момент го има. Всяка сутрин се разглежда внимателно пред огледалото. Но никога не успява да открие косъма още в зародиш, за да го изскубне. Винаги, когато го открива, е станал повече от половин сантиметър. И тази сутрин се е гледала и нищо не е открила. Но може да не го е видяла и да е върху брадичката й. Настъпва известна тишина. Наблюдава за кратко тишината, после пита дали няма да я попитат нещо.

Този път й показват наистина ябълки. Те са равномерно червени и дръжката им също е червена. Дясната е олющена. Очаква да се извинят и да я сменят, но не я сменят. Веднага избира дясната. Питат я защо.

Отговори, че човек може да избира и само от противоречие към комисията. Освен това олющената ябълка е единственото по-различно нещо от всичко, предлагано досега. Казват, че това е напълно разбираемо. Впрочем, питат, защо е излъгала, че има дете? Отговаря, че се е надявала на някакво съчувствие. Казват й, че милиарди хора по света имат деца и не съществува никаква индикация да се ползват от каквото и да било съчувствие. След кратка пауза отговаря, че наистина е така. Въпреки това, неизвестно защо се е надявала, че по този начин може да спечели съчувствие пред някоя инстанция. Казват й, че много добре разбират защо е избрала тази лъжа. Избирането на една лъжа никога не е случайно. Въпреки това няма да се занимават повече с темата. Тя не казва нищо.

Впрочем, казват, ако се е надявала на съчувствие, е могла да се облече малко по-прилично. Да носи сутиен например. Казва, че никога не е носила сутиен. Има малък бюст и не й се е налагало. Освен това какво неприлично би могло да има, след като носи две блузи една върху друга. Казват, че зърната й се очертават и през двете блузи. Отговоря, че това не е неин проблем. Независимо от фантазиите на мъжете за зърна, втвърдяващи се от възбуда, това изключително рядко се случва на публично място. Най-често зърната се втвърдяват от студ или по хормонални причини. Например една седмица преди мензиса й зърната й са постоянно твърди. Така че проблемът е в чуждите фантазии, а не неин. Междувременно не само, че неудържимо й се пуши, но е започнала и сериозно да огладнява. Впрочем какво имаше предвид комисията, като каза, че процедурата може да продължи по-дълго от очакваното? Отговориха й, че комисията не е имала предвид нищо повече от вече казаното. Т.е., че ако тя си е представяла един период от време, в който да продължи процедурата, то процедурата ще продължи повече от този период.

После й показаха две ябълки, този път еднакви. Избра дясната, попитаха я защо. Отговори, че човек може да избира и от отегчение. Отегчението може да се превърне в инат. И така 20 пъти, 30 пъти, 50 пъти. Впрочем, каза, предишният номер с олющената ябълка беше твърде елементарен. Отговориха й, че и собственият й избор е бил не по-малко елементарен.

Показаха й отново две ябълки. Избра дясната. По същите причини, обясни. Отегчението може да се превърне в инат. Инатът в пълно неучастие. Скоро може да започне да хвърля стотинка, за да избира. Отговориха й, че комисията е виждала какво ли не. Човек може да избира и от отчаяние, и от страх, и от опит за сътрудничество, и от опит за умилостивяване, и от нов прилив на отчаяние, и от самоунижение, и от паника, и от истерия, и в пристъп на лудост дори. А що се отнася до нейното огладняване, за това в процедурата са предвидени малки прекъсвания. Ще бъде сервирана закуска.

Комисията се надява, че тя не е уговаряла нещо сериозно за близкото бъдеще. Това е причината, поради която предпочитаме сътрудничество с хора, разполагащи с изобилие от време. Така наречените упражняващи свободни професии.

Не е препоръчително да напускате сградата. По коридора вдясно, до тоалетните, има място за пушене. Ще продължим след 15 минути. Благодаря.

Яна Букова е родена през 1968 г. в София и е завършила Класическа филология в СУ. Автор е на две стихосбирки, на сборника разкази „К като всичко“ (2006) и на романа „Пътуване по посока на сянката“ (2009). Преводач е на 12 книги съвременна гръцка поезия, на запазеното от Сафо и Катул и на „Питийски оди“ от Пиндар. От 1994 г. живее в Атина, където е член на поетичната платформа „Poetry now“ и на редколегията на списанието за поезия и визуални изкуства „ФРМК“.

Коментари (2)

- 01-01-2010|Златко

Великолепна, както винаги.

- 02-01-2010|галина николова

много обичам този разказ. наскоро се присетих за него.. благодаря, че идва тъкмо сега в либерален преглед :)

Упадъкът на киното

Автор: Сюзън Зонтаг

Стоте години на киното изглеждат така, сякаш притежават формата на житейски цикъл: неизбежно раждане, стабилно натрупване на успехи и начало, през последното десетилетие, на един позорен, необратим упадък. Не че вече е невъзможно да се очакват филми, на които човек може да се възхищава. Но такива филми трябва да бъдат не само изключения – това е вярно и за великите постижения във всяко изкуство. Те трябва да бъдат и реални нарушения на нормите и практиките, които управляват сега киноиндустрията навсякъде в капиталистическия и така наречен капиталистически свят – тоест навсякъде. А обикновените филми, филмите направени просто за развлекателни (тоест комерсиални) цели, са удивително бездушни; огромното множество от тях пропадат оглушително в опитите да се харесат на своите цинично планирани аудитории. И докато смисълът на един велик филм днес, повече от всякога, е в това да бъде единствено по рода си постижение, комерсиалното кино се задоволява с политиката на едно оядено, вторично кинопроизводство, с една безсрамна комбинация от ре-комбиниращо изкуство, в надеждата за възпроизвеждане на минали успехи. Киното, някога възхвалявано като изкуството на 20-ти век, изглежда сега, когато векът приключва числено, като декадентско изкуство.

А може би онова, което е приключило, е не толкова самото кино, колкото кинофилията – името на онзи много специфичен вид любов, която киното вдъхновяваше. Всяко изкуство поражда своите фанатици. Но любовта, която вдъхваше киното, беше много специална. Тя беше породена от убеждението, че киното е изкуство, различаващо се от всяко друго: най-чисто модерно; особено достъпно; поетично, мистериозно, еротично и морално – и всичко това едновременно. Киното имаше своите апостоли. (То беше като религия.) Киното беше кръстоносен поход. За кинофилите, филмите обхващаха всичко. Киното беше едновременно книгата на изкуството и книгата на живота.

Както много хора са забелязали, началото на кинопроизводството преди сто години е вече, по един удобен начин, двойно начало. Около 1895 г. бяха направени два вида филми, появиха се два модуса на онова, което киното би могло да бъде: кино като копиране на реалния, неинсцениран живот (братята Люмиер) и киното като изобретение, измислица, илюзия, фантазия (Мелиес). Но това не е реално противопоставяне. Работата е там, че за онези първи зрители, самото възпроизвеждане на най-баналната реалност – братята Люмиер, филмиращи Пристигането на влака на гара Ла Сиота – вече беше едно фантастично преживяване. Киното започва в чудо – чудото, че реалността може да бъде копирана с такава непосредственост. Цялото кино е един опит да се увековечи и изобрети отново това усещане за чудо.

Всичко в киното започва с онзи момент, преди сто години, когато влакът пристига на гарата. Хората възприемат филмите сами по себе си по същия начин, по който публиката пищи от възбуда и действително се присвива когато влакът, както изглежда, се движи насреща. Чак докато появата на телевизията опразни киносалоните, човек се учеше (или се опитваше да научи) от ежеседмичното посещение в киното как да ходи, да пуши, да целува, да се бие, да скърби. Кината ви подсказваха как да станете атрактивни. Например: изглежда добре да се носи шлифер дори когато не вали. Но всичко, което отнасяхте в къщи, беше само част от по-голямото преживяване на потапянето в животи, които не бяха ваши. Желанието да се изгубите в животите … в лицата на други хора. Това е една по-голяма, по-всеобхватна форма на желание, въплътена във филмовото преживяване. Много повече от онова, което бихте одобрили за самите себе си, беше преживяването на капитулация, на повличане от онова, което се случва на екрана. Вие желаехте да бъдете отвлечени от филма – а да бъдеш отвлечен означаваше да бъдеш завладян от физическото присъствие на образа. Преживяването „да отидеш на кино“ беше част от всичко това. Да видиш един велик филм по телевизията не е същото като да си видял филма наистина. Не става дума само за измеренията на образа: несъизмеримостта между един по-голям от вас образ в киносалона и малкото изображение в кутията вкъщи. Условията за съсредоточаване и отдаване на внимание в домашна среда са радикално непочтителни към филма. Сега, когато филмът вече не притежава стандартен размер, домашните екрани могат да бъдат големи колкото стените на всекидневната или спалнята. Но вие все пак си оставате в една всекидневна или спалня. За да бъдете отвлечени, вие трябва да се намирате в киносалон, да седите в тъмното сред анонимни непознати.

Никакво количество оплаквания няма да съживи изчезналите ритуали – еротични, пленителни – на затъмнения салон. Смаляването на киното до атакуващи образи, както и безпринципната манипулация на образите (все по-бързи монтажи), за да се направят те по-впечатляващи, е създало едно лишено от тежест, повърхностно кино, което не изисква ничие пълно внимание. Образите днес се появяват във всякакъв размер и по най-различни повърхности: на екрана в киносалона, по стени в дискотеки или на огромни екрани над спортните арени. Самата повсеместност на подвижните образи постоянно подкопава стандартите, които хората някога са имали по отношение на киното като изкуство и като популярно развлечение.

В първите години по същество не е имало разлика между тези две форми. И всички филми от епохата на нямото кино – от шедьоврите на Фьояд, Грифит, Дзига Вертов, Пабст, Мурнау и Кинг Видор, до най-безличните мелодрами и комедии – са на много високо артистично ниво, сравнени с онова, което щеше да ги последва. С идването на звука създаването на образи изгубва по-голямата част от своята брилянтност и поетичност, а комерсиалните стандарти се затягат. Този начин на производство на филми – системата Холивуд – доминира кинопроизводството в продължение на около 25 години (грубо казано, от 1930 до 1955). Най-оригиналните режисьори, като Ерих фон Щрохайм и Орсън Уелс, биват надвити от системата и заминават на артистично заточение в Европа – където вече властва една повече или по-малко идентична анти-качествена система, с по-ниски бюджети; само във Франция през този период биват произведени голямо количество великолепни филми. След това, в средата на 1950-те, отново си пробиват път напредничави идеи, основаващи се на идеята за киното като занаят и положени основно от италиански филми от периода непосредствено след войната. Създадени са огромно количество оригинални, страстни филми с най-висока сериозност.

Именно в този специфичен момент от стогодишната история на киното ходенето на кино, говоренето за филми се превръща в страст за студенти и други млади хора. Човек вече се влюбва не само в актьорите, но и в самото кино. Кинофилията става нещо забележимо първо във Франция през 1950-те: неин форум става легендарното филмово списание Кинотетрадки(последвано от също толкова страстни списания в Германия, Италия, Великобритания, Швеция, САЩ и Канада). Нейни храмове, докато се разпространява из Европа и Америките, са множеството филмотеки и клубове, специализиращи се в представянето на филми от миналото и режисьорски ретроспективи. 1960-те и 1970-те са трескавото време на ходенето на кино, в които напълно обсебеният кинофил винаги се надява да намери място колкото се може по-близо до екрана, в идеалния случай по средата на третия ред. „Човек не може да живее без Роселини“, заявява напълно сериозно един от героите на Преди революцията (1964) на Бертолучи.

В продължение на около 15 години имаше нови шедьоври всеки месец. Колко далеч изглежда онази ера сега. Разбира се, винаги е имало конфликт между киното като индустрия и киното като експеримент. Но конфликтът не е такъв, че да направи невъзможно създаването на великолепни филми, понякога вътре, а понякога и извън киното на мейнстрийма. Сега вече балансът решително е наклонен в полза на киното като индустрия. Великото кино от 1960-те и 1970-те е напълно отречено днес. Още през 1970-те Холивуд вече плагиатства и прави банални нововъведенията в метода на разказване и монтаж, въведени от успешните нови европейски и вечно-маргинални независими американски филми. А след това идва катастрофалният възход на производствените разходи през 1980-те, който осигури налагането на индустриални стандарти при създаването и разпространението на филми в един далеч по-принудителен, този път глобален мащаб. Раздуването на производствените разходи означаваше, че филмите трябва незабавно да спечелят много пари, още в първия месец след пускането им в обръщение, ако искаха изобщо да бъдат печеливши – една тенденция, която отдаваше предпочитание на блокбастъра пред нискобюджетния филм, макар че повечето блокбастъри бяха провали и винаги се намираха няколко „малки“ филма, които удивяваха всички с привлекателността си. Времето което филмите прекарваха в обръщение, започна да става все по- и по-късо (също като времето, което книгите прекарваха по лавиците в книжарниците); много филми бяха конципирани още от самото начало директно за видео. Киносалоните продължаваха да изчезват – много градове вече нямат нито един – докато филмите се превърнаха основно в един от вариантите на оформящото определени навици домашно развлечение.

В тази страна снижаването на очакванията за качество и инфлацията на очакванията за печалба направиха буквално невъзможно за артистично амбициозни американски режисьори като Франсис Форд Копола и Пол Шрейдър да работят на най-доброто си равнище. В чужбина резултатът може да се види в меланхоличната съдба на някои от най-големите режисьори от последните десетилетия. Какво място е останало днес за един такъв индивидуалист като Ханс-Юрген Сиберберг, който напълно престана да прави филми, или за великия Годар, който сега прави филми за историята на киното, на видео? Вижте и някои други примери. Интернационализацията на финансирането, а следователно и на актьорския състав, бяха катастрофални за Андрей Тарковски в последните два филма от неговата изумителна (и трагично скъсена) кариера. И как ще намери Александър Сокуров пари, за да продължи да прави грандиозните си филми, при грубите условия на руския капитализъм?

Разбираемо е, че е изчезнала и любовта към киното. Хората все още обичат да ходят на кино, а някои хора все още очакват нещо специално, нещо необходимо от един филм. И великолепни филми все още биват произвеждани: Голи на Майк Лий, Ламерика на Джани Амиело, Съдба на Фред Келеман. Но едва ли днес ще намерите, поне сред младите, онази специфична кинофилска любов към филмите, която е не просто любов, но и определен вкус за филми (основаваща се на огромен апетит за гледане, отново и отново, на възможно най-много филми от славното минало на киното). Самата кинофилия вече се намира под нападение, като нещо ексцентрично, демоде, снобско. Защото кинофилията предпоставя, че филмите са уникални, неповторими, магически преживявания. Кинофилията ни казва, че холивудската версия на До последен дъх не може да бъде толкова добра колкото оригинала. Кинофилията не играе роля в ерата на хипериндустриалните филми. Защото кинофилията не може, чрез самия обхват и еклектизъм на своите страсти, да не поддържа идеята, че филмът е преди всичко един поетически обект; нито пък може да се сдържи да не насърчава хората, намиращи се извън филмовата индустрия, като художници и писатели, да желаят да правят и филми. А именно тази представа е нещото, което беше победено.

Ако кинофилията е мъртва, то мъртви са и филмите … независимо от това колко много филми, дори и много добри, ще продължават да бъдат правени. Ако киното може да бъде възкресено, то това може да стане единствено чрез раждането на един вид кино-любов.

Източник

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (14)

- 01-01-2010|Златко

Четейки този текст, няколко дни след гледането на „Аватар“ и коментара на сина ми (вече не искам да гледам нищо друго освен 3-D филми), аз изпитвам неприятното усещане за deja vue, но някак в много едър мащаб, на фона на целия си съзнателен живот. За кой ли път чета нещо, което потвърждава всичките ми усещания и преживявания, включително и някои от тях, които мислех, че съм забравил отдавна, вече прекалено отдавна. Безкрайното чакане по опашки пред „Дружба“, „Витоша“ и „Левски“, само за да се добера до някое прежулено, откраднато кой знае откъде копие на Куросава, Сам Пекинпа или – о, да! – някой от великите руснаци, което, по необясним начин, ме прехвърляше в някакво друго, не-софийско, не-българско, дори не-човешко измерение, неописуемо, непредаваемо, дори в някакъв смисъл не-преживяемо ... нарушавано единствено от тропота на напускащите залата кибици, кой знае защо попаднали на прожекция на „Идиот“ или „Марат-Сад“. Пулсирането в гърлото, надигащите се сълзи, стиснатите юмруци, забитите в собствената кожа нокти. Неистовото очакване на поредния брой на Cahiers du Cinema в Народната библиотека, само за да прочета нещо за поредния недостижимфилм, да видя няколко кадъра от Моят американски приятел, Бразил, или Годината на дракона. Ако някой не го откраднеше междувременно, разбира се ...

А после, годините на бавното, но някак неудържимо настъпване на една подла, предизвикана от пресищане и преумора на сетивата летаргия. Ужасът, който изпитвах, когато напразно се опитвах да гледам вкъщи Бунюел или Бергман. Неспособността за пробуждане на преживяването. Напразните опити да накарам сина си да гледа с мен каквото и да било нещо в черно-бяло (с малки изключения, докато беше още малък и не толкова разнебитен от унищожителната феерия на холивудските специални ефекти). Умората, дори примирението ... Ок, по-добре „Аватар“, отколкото нищо.

Но нека все пак уточня, че самият аз не вярвам в думички като „упадък“, поне когато става дума за цивилизационни измерения. „Упадаме“ единствено самите ние, под неизбежния натиск на смъртността си; всичко наоколо само се развива – и толкова по-зле за самите нас, ако скоростта или посоката на развитието не са в синхрон с онази на собственото ни съществуване ...

И все пак, и все пак ... какво стана с киното, какво стана с магията на преживяването? От време на време все още ми се случва да се почувствам – мъничко – разтърсен от някой филм (Миранда Джулай и Аз, ти и всички, които познаваме; Джулиън Шнабел; понякога – Алмодовар). Кой запада, кой си отива – аз или магията, която, ако може да се вярва на великолепната Сюзън – е безвъзвратно изгубена?

Ок, тук казвам „не“ на Сюзън, колкото и да се съмнявам в значимостта на жеста си. Такива неща водят до вътрешен хаос, до рак – кой друг, ако не Сюзън, би могъл да даде по-точен пример за неизбежната разрушителност на отчаянието? Киното, изкуството, магията, си остават вечни, променя се единствено моята (не)способност да различавам и възприемам поредните им, завоалирани от новостта, форми. Не „Аватар“, разбира се, нито пък надпреварата по постмодерната писта на цитатничеството - кой ще вкара във филма си повече, по-скрити, по-остроумни цитати от класиката, кой щенадцитира всички останали? Но може би самият факт на триизмерността, постепенното достигане на едно ниво на потопеност в ставащото, която в края на краищата ще позволи пълна неразличимост на реалност и преживяване. Възможността да преживееш отново, по друг начин, всичко, всичко, което някога си пропуснал в живота си ... Знам ли? Все нещо трябва да има, нищо, че аз не съм в състояние да го видя ... Все нещо.

- 02-01-2010|Гост

Но защо тази носталгия?

Има толкова силно съвременно кино. Аз пък нямам търпение да се появи на бял свят нов филм на Ларс фон Триер, София Копола, Пол Томас Андерсън, младия Бондарчук, Дарън Аронофски, Питър Грийнауей, Роберто Бенини, Кустурица....

Упадъкът на киното? Киното е във възход, мисля аз!

- 02-01-2010|Златко

Ами и аз самият не знам, просто усещането ми е същото като онова на Зонтаг. Може би защото доброто старо arthouse cinema вече почти не съществува (дори и тук в Берлин вече почти няма специализирани кина – тоест има, разбира се, но присъствието им е далеч от онова, което имаха филмотечните и студийни кина от времето на студентските ми години в София). Независими режисьори, слава Богу, е имало и ще има – някои от тях даже добиват култов статус и могат да правят каквото си поискат, Джармуш например. Но производственият процес вече е напълно различен, май че това поставя рязка граница между сегашното и предишно време. Тук на сайта има едно интервю с Георги Дюлгеров – и той, струва ми се, потвърждава това усещане. А инак независимото кино, разбира се, продължава да съществува – само че влиянието му е далеч по-незабележимо от онова, което е било преди 30-40 години.

- 03-01-2010|e-ink - няма гаранции

Ако премахнем думата "магия" от израза "магията на киното", ще видим, че всичко си е наред. Доколкото разбирам, голяма част от скръбното пристрастие на Зонтаг идва от уникалността на преживяването да отидеш на кино, от важността на тъмния киносалон, от вълнението преди прожекцията, от липсата на алтернативни движещи се изображения, които да си съперничат с киното за вниманието на зрителя. Това няма пряка връзка с филмите, а само със зрителската нагласа към тях. Свързано е с времето, с техниката му, с недостъпността на широкия свят.

Истината е, че едва ли някога са се гледали повече филми от сега. Всеки може да си направи колекции от любимите си режисьори и да ги гледа когато си иска. Остава обаче въпросът колко минути от гениалния Фелини сме готови да изгледаме днес без да сменим канала? На времето беше трудно да излезеш от киносалона по средата на прожекцията, особено ако си и по средата на реда. И щеш-нещеш си принуден да мислиш върху видяното. Сега, без тази принуда, се оказва, че не ни се мисли върху Фелини.

Разбира се, ако някой наистина иска да мисли, по-добре да прочете книга. Само че книгите също страдат от голямата днешна битка за внимание. Първо пострадаха от киното, второ страдат и помежду си. Колко хора са чели Библията, Бхагават гита, Дао де дзин или Марк Аврелий, примерно? Защо на киното трябва да му се размине това, с което спечели начална преднина?

Не приемам аксиомата, че киното да е експериментално, за да е добро или пък комерсиално, за да е лошо. От обратното също не може да се изведе правило.

И още нещо. Днес продължават да се правят хубави филми, но ако всяка вечер гледаме по нещо, техният процент изглежда обидно незначителен. Забравяме, че хубавото във всички времена е изключение, надхвърлящо обичайното.

- 03-01-2010|Ясен Бочаров

Сузан Зонтаг публикува това есе във Frankfurter Rundschau през 1995. Колкото и да ни е мъчно - преди цели 15 години. Което в епохата на Интернет ( който медиум не беше през 95-та това, което е сега) което в епохата на Интернет и ДИГИТАЛНИТЕ технологии си е цяла вечност. След това есе се появяват режисьори от съвсем ново поколение като Кевин Смит например ( или Пол Хагис), Шон Пен прави великолепни филми. Джак Никълсън играе покъртително в About Schmidt. Тук просто набързо бъркам само в чекмеджето с надпис USA и вадя каквото се падне....Някоко години след това есе се случи 9.11. Още няколко години и светът се нахака в нова безкрайна война....Трудно е да се правят шедьоври по време на война.Киното все пак е изкуство пряко свързано с действителността.

Това, което появата на звука прави с нямото кино, сега дигиталните технологии го правят със цветното звуково кино. И така както звукът в крайна сметка е обогатил киното неимоверно - така и новата технология ще си намери своя Дзига Вертов и своята Кабирия.

Иначе аз също съм носталгичен към прожекцията в кино Дружба в 2 следобед в някоя дъждовна неделя. Но и си давам сметка че тогава през 73та просто нямах друг начин да живея живота си както ми се искаше. Бягах от действителността в салона и там в тъмното за 2 часа бях друг човек. Гледах "Нещата от живота" и за два часа имах живот- трагичен, но истински живот. Най- гадното беше като излезеш навън след филма. Понякога просто отивахме в Благоев от 4 или просто се връщахме отново през главния вход на същия салон.

Киното е било и ще бъде изкуството на младите духом, а тях никаква технолгия не може да ги изтреби. Така че (според мен) споко и малко търпение.Няма страшно.

- 04-01-2010|П. В. - Вечно

Киното поощрява воайорството, затова и преди и сега е № 1.

- 04-01-2010|ARS

Не бих могъл да допълня диалога достойно и обективно със спомени за онези времена, тъй като израснах точно в тази културна и кино дупка, която се получи след края на "онзи" период.

Но нещата винаги се повтарят и това, за което пише Зонтаг се отнася до почти всичко.

....

Искам да благодаря на преводача за възможността да прочета есетата на Сюзън Зонтаг на български език.

Поздрави,

Арс

- 04-01-2010|Artemida - re:

Гост писа:

Но защо тази носталгия?

Има толкова силно съвременно кино. Аз пък нямам търпение да се появи на бял свят нов филм на Ларс фон Триер, София Копола, Пол Томас Андерсън, младия Бондарчук, Дарън Аронофски, Питър Грийнауей, Роберто Бенини, Кустурица....

Упадъкът на киното? Киното е във възход, мисля аз!

Ще добавя само Педро Алмодовар /любим/ и Никита Михалков.

- 07-01-2010|Симона

Ако филмът е хубав може и в къщи, защо не. А 2012 какви ефекти а? Сюжетът обаче...

- 07-01-2010|ГеА - in medias res

просто вече не е просто кино - ние сме сред някакъв свят, където пак са същите стари приказки на човечеството - влизаме право посред тях

не знам за вас, но винаги преди, когато четях книга, не виждах думи, а многоцветен, движещ се около мене свят, а когато виждах филм по тази книга след това - той си беше плосък

и обратно - когато гледах филм, без да съм чела историята - тогава филмът ставаше цветен, многомерен, ароматен и - с една дума - вълшебен.

дали няма да дойде скоро-скоро денят, когато ще "попиваме" мечтите-сънища направо от шлема за записи - както е в оня разказ на Айзък Азимов - "Мечтите са нещо лично"

И пак няма да виждаме същите неща, да усещаме същите аромати, да преживяваме същите емоции - защото всеки от нас е различен

Просто - светът е млад - всеки път, а после остарява и става критичен...

- 09-01-2010|Неда

За мен есето на Зонтаг е някак неразбираемо депресивно, то е изпълнено с вгорчена носталгия към едно минало, на което се гледа единствено в опозиция на настоящето. Нейният поглед е приклещен в едно пространство между миналото и настоящето, безмилостен в критиката си и стремежа си да отсъжда, да разделя, да изброява, да позиционира другите. Но това разделяне на филмите на „шедьоври” и „блокбастъри”, тази хроника на гениалността и упадъка могат да бъдат единствено изкуствени и игнорантни в неспособността си да приемат собствената си субективност. Авторитарният стремеж за изправяне на времената, хората, идеите и мечтите им едни срещу други за мен е отражение на недостиг на любов към същите тези хора и към света, на неспособност и нежелание да откриеш красивото и вълнуващото в новото. На един столетен старец, който вече е оставил настрана критиката срещу самото кино, но затова пък си позволява да отсъжда върху истиността на любовта на хората към него. На един едва дишащ кинофил.

Носталгията, която човек използва, за да манипулира себе си и другите, може да бъде само опасна и тъжна в нежеланието си да признае собствената си същност. Тя има свойството да заравнява неравностите в миналото, да забравя и да се вглъбява в конкретното, виждайки в него отражение на общото. Точно тези запомнени детайли се превръщат в отключващи чувството на носталгия у другите – защото най-често са колективни. Така например споменът за смеха на Катрин от „Жюл и Жим”, за танцуващия Джийн Кели в „Пея под дъжда” или „Госпожиците от Рошфор”, за цигарата на Лола от „Лола” на Деми лесно буди носталгия. Но да обърнеш това чувство срещу самото кино и срещу обичащите го за мен се равнява на насилствен акт. Носталгията може да бъде и завладяваща и продуктивна само когато, както в „Мечтатели” на Бертолучи, се превръща в извор на съзидателна енергия – когато поражда любов и изразява любов.

Точно защото разбирам какво има предвид Зонтаг, говорейки за старите кинозали и техния чар, точно защото съм прекарала часове, дни в „Одеон”, откривайки за себе си Фелини, Мастрояни, Бергман, Ланг, точно защото съм чувала маестро Атанасов на пианото, защото обожавам звука от плъзгащата се завеса, защото търпя похъркването на дебелия чичко зад мен, защото гледам филми не само в „Одеон”, но и в „Дома на киното”, не само в София, но и в Дюселдорф, защото имам с кого да говоря за филмите от „Киномания” или „Филм Фест”-а, защото не винаги съм сама в залата, знам, че думите за умрялата кинофилия са празни приказки.

От друга страна, кинофилът не е падащо от небето създание, а човек. Представата за него не бива да бъде свръх-идеализирана или виждана единствено в минало време, за да не се превърне в нещо абстрактно и недостъпно, в поредната роля на пътуващ във времето ексцентрик.

- 09-01-2010|Златко

Струва ми се, че всички съждения, касаещи една или друга културна промяна, биват във висша степен повлиявани от това дали тя е резултат отнедостиг или излишък на нещо. Какво имам пред вид? Най-вероятно поради факта, че води до една инак липсваща концентрация на възприятието, недостигът като състояние винаги води до много по-интензивно преживяване (елементарен пример – яденето с или без глад). Недостигът прави ценните неща да бъдат оценявани като истински ценни, докато излишъкът винаги води до затруднения с концентрацията, с правенето на избор, дори с преживяването като такова. Оттук идва и носталгията, която мнозина от нас, израсли в едно време, в което да се види добър филм беше един вид привилегия, или поне истинско, неподправено наслаждение. Оттук и – може би несъзнателното – желание за малко по-малко, но по-качествени, по-ясно определими като добри, културни или просто житейски ценни, преживявания. Докато живеех в България си мислех, че на света не може да има по-велико преживяване от това да присъстваш на концерт на „Ролинг Стоунс“, по онова време бих дал мило и драго, за да мога да преживея това толкова недостъпно, толкова далечно и тайнствено чудо. Днес, когато съм принуден да размислям доста сериозно всеки път, когато трябва да посветя времето си на нещо, отклоняващо ме от работата (и след като отдавна вече съм преживял и Стоунс, и десетки други велики групи), понякога трябва с усилие да се убеждавам, че преживяването си е струвало усилията. Същото нещо и с киното, с книгите, дори и с яденето или други телесни удоволствия (да не говорим пък за огромните трудности при пресяването на плявата и зърното в Интернет, където отношението между качество и боклук вероятно е едно към много, много милиони). Навсякъде Макдоналдс, навсякъде изобилие, което не ми дава почти никаква стойност, никаква ценност, освен ако не положа съзнателно усилие да го пресея далеч преди момента, в който ще се докосна до него (препечен черен хляб със сирене и домати е – ако щете вярвайте – основната ми храна от доста време насам, и удоволствието, с което ям храната си много често, да не кажа винаги, е право пропорционално на простотата и обичайността й). Изобщо, самоограничението, леката форма на (доброволно приета) аскеза – както в ежедневието, така и при подбора на информацията, която допущам до съзнанието си – е все по-неразделна част от усещането за щастие и лекота на живота, което започвам да откривам почти с удивление сега, в края на четвъртото си десетилетие. Така че киното и неговото преживяване – тогава и сега – според мен всъщност не е нищо друго освен наличие или липса на мяра, на съизмеримост между собствения апетит и онова, което е наистина добро за самите нас. Възможността да гледам, прочета или чуя всичко, абсолютно всичко, за което някога съм си мечтал, не прави живота ми непременно по-добър, просто защото тя непрекъснато ме изправя пред осъзнаването на собствената ми човешка ограниченост. Мисля че в това се състои патосът на този текст, макар и той да е прикрит и вероятно напълно несъзнателен, доколкото Зонтаг привежда други, а не тези аргументи в подкрепа на разсъжденията си. Но, доколкото се съгласявам с нея, аз смятам, че именно тази огромна трудност – трудността на избора и пресяването – е нещото, което прави „старото време“ така привлекателно, ако и да е ясно за всички ни, че по принцип изобилието е далеч по-добрата, по-еволюционно-многообещаващата, от двете опции. И все пак носталгията си остава, изказана или не. Тя е просто израз на осъзнаването на собствената човечност, струва ми се. И това е добре така.

- 10-01-2010|Tzvetelina - Киното е в абсолютен възход!

Киното е в абсолютен възход в момента! Наистина: Михалков, Ларс фон Триер, ами Ким Ки Дук? И много други. Все едно да ми кажете, че живописта е в упадък - това значи, че не познавате съвременното, осолено европейско кино. Пък даже и българско! Защо "даже" - не би следвало да гледаме на него със снизхождение, защото имаме невероятни образци. Това, че в последните 1-2 десетилетия салоните се опразниха, пък и закриха, не значи, че нямаме кино. Плакали ли сте пред картина например? Откога не сте? Ако изобщо сте?..

Въпрос на възприятия, на сетива и на... натрупвания - интелектуални и житейски.

Ех, че ще ми е хубаво да могя да си говоря за истинско съвременно кино с разбиращи и усещащи хора!

Благодаря, че ме прочетохте - Цвети :-)

- 10-01-2010|Tzvetelina

Особено европейско - исках да напиша - буквена грешка!

Много по-добре е нещата да се дискутират открито

Автор: Кристофър Колдуел

Шпигел онлайн: Господин Колдуел, наскоро Швейцария забрани строежа на минарета чрез референдум. Каква беше първата ви мисъл, когато чухте новината?

Колдуел: Най-удивителното нещо тук е пропастта между ясното отрицание на забраната в допитванията до общественото мнение и ясното одобрение, изразено чрез реалния референдум. Това означава, че има една официална дискусия за исляма – и една друга, подземна дискусия. Това би трябвало да разтревожи европейците.

Искате да кажете, че в Европа няма открита дискусия по отношение на исляма?

Мисля, че тези неща се дискутират много по-открито, отколкото преди няколко години. В Холандия и Дания се води един доста свадлив дебат. Мисля, че множество датчани и холандци не са особено горди от начина, по който техните популистки партии дискутират въпросите на имиграцията, но по принцип е много по-добре, ако нещата се дискутират открито.

Къде, по ваше мнение, не е възможно да се дискутира открито по тези въпроси?

В страни като Франция има закони против всякакви видове реч. Това има един изключително плашещ ефект. Множество хора се страхуват от отрицателни последици ако кажат как се чувстват реално. Понякога дори и на анкетьорите, както показва швейцарският пример.

В книгата си „Разсъждения върху революцията в Европа“ вие хвърляте скептичен поглед върху отношението на Европа към мюсюлманските имигранти. Поставят ли по ваше мнение мюсюлманските имигранти някаква заплаха пред Европа?

Всъщност аз не говоря за заплаха. Това е едно много важно разграничение. Дотук дебатът е маркиран от две крайности. От една страна имате крайността на черногледците, хората, които казват, че ислямът „превзема“ Европа. От друга страна имате хора, които поддържат гледището, че няма абсолютно никакъв друг проблем освен расизма. Мисля, че и двете позиции са погрешни и се опитвам да задам един нов тон.

И все пак, когато чете книгата ви, човек остава с усещането, че според вас Европа ще има истински трудности с интеграцията на мюсюлманските емигранти.

Ислямът поставя трудности, които други имигрантски групи не поставят. Част от това се дължи на възхода на политическия ислям през последното половин столетие. Едно голямо малцинство от европейски мюсюлмани изпитва солидарност с мюсюлманската общност зад граница, като същевременно те изпитват усещането, че Западът е във война с този свят. Това прави прехода към една европейска идентичност по-труден. Но аз смятам, че проблемите на културното равнище са по-важни.

Като например?

Множество прекалено оптимистични хора очакват мюсюлманите да се откажат, или да променят, религията си с течение на времето. И тя може би ще се промени по някакъв начин, но ние всъщност не знаем как. А отношенията около религията създават много голям потенциал за конфликт – отношенията към жените, към семейството, сексуалната свобода или правата на хомосексуалните.

Процентът на мюсюлманите сред европейското население е много нисък. Като цяло той е около 5 процента.

Вярно. Населението на западна Европа е около 400 милиона, а броят на мюсюлманите е около 20 милиона. Но мюсюлманското население продължава да расте.

Но в каква степен то наистина нараства? Вие основавате аргументите си на по-висока раждаемост, но определен брой изследвания показват, че при второто и третото поколение раждаемостта при имигрантите е близка до средната.

Това е вярно. Има две неща, които ще причинят потомствено-имигрантското население в Европа да нарасне през идещите години. Едното е, че имигрантите все още идват, а другото – че тяхната раждаемост, макар и спадаща, все още е по-висока. Но истинският въпрос не е размерът на имигрантското население. Той е, че тяхната култура трябва да бъде пригодена към Европа по начин, който изисква Европа да промени структурите си. През последните 20 години основното общество се е приспособило към емигрантите по най-различни въпроси. Понякога те са дребни, като помещения за молитва или работни пространства. А понякога те са принципни, както става от решението на един съд в Лил, Франция, който през 2008 г. анулира брака на една мюсюлманска жена, защото тя не била девствена.

И това ще промени характера на Европа?

Както казвам в книгата си: когато една несигурна, отстъпчива, релативистка култура срещне култура, която е самоуверена и поддържана от всеобщи доктрини, то обикновено първата се променя, за да угоди на втората.

Мислите ли, че основната европейска култура е слаба, защото е секуларна?

Ислямът е втората по големина религия в Европа. Но това е вярно само ако мислите статистически. Ако погледнете нещата от културна и духовна гледна точка, той изглежда като първата религия. По първите страници на вестниците има много, много повече статии относно това какво Коранът казва по един или друг въпрос, отколкото статии, касаещи християнската теология. Те са пълни с дебати между мюсюлмани и немюсюлмани за това какво Коранът казва за убийствата на честта или забрадките. Какво казва християнството не интересува никого особено много.

Това причина за съжаление ли е?

Не искам да давам съвети на Европа. Но ми прави впечатление, че множество европейци гледат на трудностите на едно мултикултурно общество като противопоставящи едни на други просветената Европа и варварският ислям. Грешка е да се гледа отгоре на мюсюлманската религиозност. В религиозния поглед към света има едно богатство, което европейците не притежават. Това също е една от причините, които според мен карат европейците да се чувстват нервни от присъствието на толкова малко мюсюлмани.

Как бихте оценили ситуацията в Германия?

Германия е много специален случай по няколко различни причини. Може би няма нито една друга страна в Европа, където мюсюлманската общност да е толкова силна и хомогенна. Аз много харесвам турска Германия и тя много ми напомня за китайска Америка. Вие имате някои много успешни хора, но и много ниско ниво на интеграция.

Има интелектуалци като Басам Тиби и противоречивия Тарик Рмадан, които призовават към един евро-ислям и твърдят, че мюсюлманите нямат проблем с възприемането на европейските ценности.

Ислямът определено ще придобие някаква европейска окраска. Това е точно онова, което винаги се е случвало с него, където и да е отишъл той. И мюсюлманите със сигурност могат да бъдат добри европейци. Но не-мюсюлманските европейци ще бъдат съдиите по този въпрос. Швейцарският референдум показва, че мюсюлманите постигат някакъв начин да бъдат европейци и вярват, че са срещнали европейците по средата на пътя. Но това не означава, че не-мюсюлманска Европа чувства нещата по същия начин.

В книгата си вие оставяте без отговор един основен въпрос: какво е решението?

Нямам отговор и често бивам критикувам поради това. Но да предлагам отговор не е целта ми. Дори и само представянето на конфликта е вече достатъчно трудно, тъй като в Европа това винаги е било затруднявано от табута и пожелателно мислене.

До каква степен възгледите ви са оформени от факта, че сте американец?

Като човек идещ отвън, вие имате предимството да виждате паралели, но и разлики между европейските страни. Аз идвам от страна, която има опит с мултиетническото общество. Американската история има някои уроци, които са подходящи за Европа. Това, че европейската мюсюлманска общност е малка, не означава, че тя не е влиятелна или че може да бъде игнорирана, или че проблемите, които я заобикалят, са тривиални и ще отминат от само себе си. Чернокожите винаги са били само около 10 процента от населението в САЩ. Но ние имаме ужасна история на расови конфликти, която разтърсва страната ни в продължение на векове.

По-успешна ли е Америка когато става дума за интеграция на имигранти?

За сега, да. Мисля, че първата причина за това е безпощадността на американската икономика. Вие или ставате част от нея, или си отивате обратно в къщи. По работните места има повече имигранти, а това е мястото, където се получава интеграцията. И защото повечето имигранти са по работните места, вие никога не чувате, както това става в Европа, че имигрантите не желаят да работят. Никой американец не би помислил да каже нещо такова.

И на какво според вас се дължи това?

Няма социално подпомагане от европейски мащаб, а аз мисля, че социалните държави не са добре подготвени за голямомащабна имиграция. В едно етнически разнообразно общество хората се познават по-слабо и съответно са по-малко склонни да плащат данъци за социални помощи. Две трети от имамите във Франция са на социални помощи. Няма нищо лошо в това човек да бъде имам. Но аз не мисля, че французите са особено щастливи от това, че по този начин те плащат една по същество държавна субсидия за религията.

Интервюто води Матийо фон Рор

Източник

Кристофър Колдуел е американски журналист и главен редактор на The Weekly Standard, както и редовен сътрудник на Financial Times и Slate.

Госпожа Логика

Автор: Сам Андерсън

Всеки път, когато Айн Ранд срещала нов събеседник – последовател, който е пропътувал половината страна, за да се срещне с нея или издател, надяващ се да публикува следващия й роман – тя започвала разговора с една фраза, чиято съдба изглежда е била да влезе в историята като един от класическите уводи, прдназначени за разбиване на леда: „Кажете ми предпоставките си“. И, след като сте успели да промърморите нещо колебливо относно обичта към семейството, да речем, или Златното правило, Ранд се заемала със систематично представяне на всичките ви логически противоречия, след което ви повеждала към собствените й, ненарушими предпоставки: че човекът е героично същество, че постиженията са целта на живота, че съществуването съществува, че А е А, и т. н. – целият катехизис на Обективизма. А след като вие сте приели която и да е част от тази платформа, играта вече била приключила. Тя започвала да сглобява едни с други частите на своя рационалистки комплект-конструктор, докато мощната рандова сграда се извисявала над вас: един строго логичен небостъргач в стил ар деко, 10-15 метра висок, с дребни индустриалци от пластмаса, надничащи от прозорците – един блестящ паметник на триумфите на индивидуализма, добродетелите на себелюбието и дълбоката моралност на неограничения капитализъм. Отдайте на Айн Ранд една предпоставка – и вие получавате за из път цял стил на живот.

Изказаните предпоставки обаче рядко ни водят чак до основите на философията. Дори и когато си мислим, че сме достигнали здрава скала, то почти винаги под нея се оказва още някакъв таен подземен етаж, взривен някъде по-долу. Уилям Джеймс веднъж беше утвърждавал, че всяка философска система има за цел да прикрие, преди всичко друго, собствения темперамент на философа: пред-рационалният възел от предпочитания, който го кара да се качи на който и да било логически влак, носещ го във вече желаната обща посока. Това създава, както се изразява Джеймс, „една определена несигурност в нашите философски дискусии: най-потентната от собствени ни предпоставки всъщност никога не бива спомената …. Онова, което системата претендира да бъде, е образ на великата вселена на Бога. Но онова, което тя е – и то толкова очебийно! – е разкритието на факта колко интензивно-странен може да бъде личният вкус на някое подобно на нас същество.“

Никой не би бил по-разгневен от това твърдение – и никой не го потвърждава толкова дълбоко – колкото Айн Ранд. Малцина подобни на нас същества са притежавали един толкова интензивно-странен личен вкус; темпераментът й сигурно би могъл да кастрира някой вол от 40 крачки разстояние. Тя е горда, нацупена, злопаметна, склонна към обиди, пренебрежителна и бърза. (Един бивш сътрудник я е наричал „Ивъл Нийвъл[60] на прибързаните заключения“.) Но едновременно с това тя е била и идеалистка, мечтателка, искрена, изпълнена с почит, прецизна и невероятно чаровна. Тя е съчетала всички тези противоречиви елементи в Обективизма, домашно-приготвената философия, спечелила й хиляди последователи от времето на Студената война, които изглежда все още произвеждат някакъв шум и в нашето време на държавно-гарантирани банки и политически групировки. (Глен Бек и Рон Пол[61] са почитатели на Ранд; Алън Грийнспан, някога член на вътрешния й кръг, днес е изгубил вярата си в рационалността на пазара поради финансовата криза).

Лесно е човек да се усмихва самодоволно над Ранд, от сигурното разстояние на последващите десетилетия или от гледната точка на една противоположна идеология, но лице в лице – с черните очи, блестящи в нощта, разпалвани от никотин, кофеин и амфетамини – тя очевидно е била несъкрушима сила, машина за чист разум, един Спок на свободния пазар, покръстващ колебаещите се от ляво, дясно и по средата. Очевидци твърдят, че тя никога не е губила нито един спор. Един от младите й студенти (който скоро става един от младите й любовници), напуснал поредната й целонощна дискусионна сесия, наричайки я с възхищение „госпожа Логика“. И логиката, в ръцете на Ранд, изглежда е разполагала със свръхестествени сили, които не е притежавала при никой друг. Тя е твърдяла например, че е в състояние да обясни рационално която и да е от емоциите, изпитвани от нея когато и да е. „Кажете ми какво един човек намира сексуално привлекателно“, пише тя веднъж, „и аз ще ви разкажа цялата му житейска философия“. Един от последователите й настоява, че „тя ме познава по-добре след пет часа, отколкото психотерапевтът ми ме познава след пет години.“ Единствената опция при нея е била или да се подчините, или да си стоите настрана. (Тук трябва да призная собственото си увлечение: аз бях обективист с карти по джобовете от около 16 до 19 годишна възраст, през което време направих всичко друго, с изключение на това да променя името си на Рандерсън – една фаза от живота ми, от която днес съм дълбоко засрамен, но за която съм и тайно благодарен.)

Ранд настоява, отново и отново, че подробностите на живота й нямат нищо общо с основните положения на философията й. По този въпрос тя винаги цитира несъществуващия архитект Хауърд Роурк, герой на романаИзворът: „Не ме питайте за семейството, детството, приятелите или чувствата ми. Питайте ме за нещата, които мисля.“ Но както се оказва, нещата, които тя е мислила, се оказват доста много зависими от семейството, детството, приятелите и чувствата й – или поне от относителната липса на всичко това в живота й.

Биографичната книга на Ан Хелър Айн Ранд и света, който тя създаде ни позволява, за пръв път, да набутаме глави в горещия подземен етаж от философската сграда на тази руско-американка. След като прочетох подробностите около ранния живот на Ранд, аз намирам доста трудно да мисля за Обективизма като за нещо особено обективно – по-скоро той изглежда като рационална програма, нагласена към една особена чувствителност, един фантастичен свят, създаден за да зачеркне кошмара на едно ужасно детство. Това е комедията, трагедията и мощта на Ранд: тя е построила една велика въображаема империя върху онзи взривен темперамент, след което е посветила всеки грам от волята и интелигентността си, за да докаже, че всичко това е чист разум.

Никой, според портрета на Хелър, не се е борил толкова много с нереалността на Обективизма колкото самата Ранд. През целия си живот тя се е оплаквала от нежеланието на света да приеме идеалната й визия за него. Макар и да е твърдяла, че „човек никога не трябва да се опитва да фалшифицира реалността по какъвто и да е начин“, тя постоянно прикрива или изкривява факти, за да поддържа собствената си митология. (Когато умира през 1982, нито един от последователите й не знае даже истинското й име). Тя поддържа една все по-отровна афера с неин женен последовател, 25 години по-млад; когато самият той има афера с по-млада жена, Ранд го зашлевява, изхвърля от кръга си и фалшиво го обвинява в злоупотреба. Собственият й специален вид на разсъждение я води до някои неразумно грозни заключения – например, че хомосексуалността е „отвратителна“ (нещо, което кара хомосексуалните обективисти да се преструват, че са хетеросексуални); че американските индианци, които в продължение на хилядолетия не са успели да изградят едно героично-продуктивно капиталистическо общество, са заслужавали да бъдат прогонени от земята си; че жените в идеалния случай са „обожатели на герои“, които трябва да се подчиняват, с тяло и душа, на великите мъже. „Мисля, че представлявам точната интеграция на едно завършено човешко същество“, пише Ранд след като завършва своя magnum opus, Атлас изправи рамене[62]. След публикуването на книгата обаче тя изпада в дълбока депресия и се упреква в неспособност да бъде по-подобна на своя идеален човек. „Джон Голт не би изпитвал това“, пише тя. „Той би знаел как да се справи с него. Аз не знам.“ При което всичко това я прави ако не идеална личност, или дори нещо приближаващо се до идеала, то поне идеален обект за една биография.

Айн Ранд е родена като Алиса Розенбаум в Санкт Петерсбург през 1905 г. Баща й, аптекар, е бил достатъчно успешен, за да съумее да изкупи както аптеката, в която работи, така и сградата, в която тя се намира. Майка й, предусещайки бъдещето на дъщеря си, нарича семейните котки с имена на местности от Америка. Семейството има собствен готвач, детегледачка, прислужница и гувернантка. Разбира се, това е много неподходящо време да бъдеш руски евреин, а също и преуспяващ собственик на бизнес. Да бъдеш и двете е буквална гаранция за катастрофа. Семейство Розенбаум е обект на стриктни антисемитски закони, живее под постоянна заплаха от погроми и – точно когато Алиса навлиза в юношеството – Руската революция. На 12 години Ранд наблюдава как болшевишки войници идват и конфискуват аптеката на баща й. Той никога повече няма да намери работа, а тя ще прекара зрелия си живот надсмивайки се, от другата страна на света, над всеки, който използва сила, за да „ограбва и отмъква“ онова, което принадлежи на продуктивните бизнесмени. С нарастването на насилието и имплозията на руската икономика, семейство Розенбаум са принудени да напуснат Санкт Петерсбург и да се преместят в малка неотоплявана къща в един от курортните градове на Черно море.

Алиса демонстрира силни обективистични черти от самото начало: като дете, тя е самотна, своеволна, със силно чувство за собственост и много интензивна – една самотница със силна воля и брилянтен ум, буквално без каквито и да е приятели. На 9 години тя решава да стане писателка; на 11 вече е написала четири романа, действието на всеки от които се развива около героиня точно на нейните години, но руса, синеока, висока и с дълги крака. (Ранд е – по собствените си стандарти – негероично тъмна, ниска и квадратна). На 13 години тя се обявява за атеистка. Трудно е да не се предполага, въз основа на множество от тези анекдоти от детството й, че Ранд е страдала от някакъв вид психическо смущение. Веднъж, когато един учител я кара да напише есе за радостите на детството, тя написва остра критика, описваща детството като познавателна пустиня – един безрадостен затвор, от който възрастната рационалност тепърва ще трябва да се развие. (Вероятно е добре това, че тя никога не е имала деца). По средата на училищния живот тя се оказва нехарактерно привлечена от друга ученичка, едно доста интелигентно момиче, което при това е и доста популярно – едно противоречие в космологията на Ранд. Надявайки се да разреши мистерията, а може би и да спечели приятелка, Ранд се обръща към нея. „Би ли ми казала кое е най-важното нещо в живота според теб?“, пита тя, демонстрирайки отново усета си за гладки начални фрази. „Майка ми“, отговаря момичето. Ранд си отива, отвратена. Като възрастна, тя нарича този разговор „първото най-важно събитие в живота ми, социално“ и го анализира по следния начин: „Мислех си, че тя е сериозно момиче и че се интересува от сериозни неща, но тя се оказа просто конвенционална и обикновена, една посредственост, която не означаваше нищо като личност.“

Алиса Розенбаум напуска Русия в навечерието на 21-ия си рожден ден. Когато влакът тръгва, тя крещи към семейството си: „Когато се завърна, ще бъда известна.“ Тя никога не се връща обратно. Пристига в Ню Йорк, плаче пред величието на неговите небостъргачи и променя името си. (Произходът му е неясен – макар и да знаем, че „Ранд“ не идва от, както самата тя е твърдяла, пишещата машина Ремингтън-Ранд, тъй като тя започва да бъде произвеждана едва след смяната на името.) „Никой не ми помогна“, ще пише по-късно тя, „нито пък някога съм мислила, че някой е длъжен да ми помогне.“ Всъщност, семейството и някои американски приятели й помагат доста много. Тя се нанася при – и заема пари от – роднини в Чикаго. Един от тях притежава киносалон, където тя гледа стотици филми безплатно. По някое време се премества в Холивуд, среща се със Сесил Б. ДеМил на един паркинг и по някакъв начин, въпреки куцащия си английски, получава работа като коректорка на сценарии. След това успехът идва бавно, но сигурно: първата й пиеса, първият й роман, философията й, култът й. Днес книгите й се продават в повече от половин милион екземпляра годишно.

Ранд обикновено вдъхновява или религиозно почитание или диво отхвърляне – и през последните 40 години за нея са написани достатъчно книги, за да запълнят една средно голяма библиотека: свидетелства, написани от почитатели, хулители, почитатели, превърнали се в хулители, хулители, превърнали се в почитатели. Една истински неутрална биография изглежда просто невъзможна. Всеки, който е достатъчно задълбочен, за да бъде някакъв авторитет, вероятно е или истински последовател, или еретик. Но Хелър успява да намери добър среден път; тя изглежда еднакво доволна когато разкрива и възхитителни, и грозни тайни. Тя открива творчеството на Ранд късно, едва в четиридесетте си години – далеч отвъд обичайната възраст за индоктриниране – и макар да нарича себе си „голям почитател“, тя не получава достъп до официалните архиви на Ранд, защото не е достатъчно изпълнена с почит. Като цяло обаче тя е свършила една чудесна работа, засягаща личност, която е почти осакатяващо сложна – една реална жена, играеща в собствения си пропаганден филм за една пропагандистка, чиято пропаганда в един момент завладява света. Към края на живота си Ранд слуша как един известен психолог чете лекция, в която отхвърля героите на романите й – онези идеализирани барони на стоманата, физици и композитори – като неправдоподобни. Не след дълго тя решава, че се е наслушала достатъчно и се изправя сред зрителите, вбесена.

„А аз нереална ли съм?“, вика тя. „Дали и аз съм героиня, която не може да съществува?“

Вероятно тя е гледала на тези думи като на опровержение. За самия мен това звучи като може би най-задълбочения въпрос, който тя някога е задавала.

Източник

Сам Андерсън е американски литературен критик и сътрудник на списание New York Magazine.

Коментари (2)

- 08-02-2010|bella - rand

прекрасно,философия как да не поддаваме на комплексите, натрупани без нашето съзнателно участие в детството, сблъсъка на божественото предназначение и средата ни, конфликт, съпровождащ живота ни, но и цялостност на личността, ако не се противопоставяме драстично на Реалността!!!

- 08-02-2010|Марио - Повръхностна теза

Тезата, че обективизмът е рожба на тежко детство, въпреки логическата си обвивка е малко повръхностна. Тя не отчита факта, че това е една част от по-голяма интелектуална традиция, започваща от Лок - "Класически либерализъм", в етиката теорията за естествените права, в икономиката - laissez faire, в политическата теория анархо-капитализма. Тези традиция може също да е повлияла мисленето на Ранд, възможно със силата на логиката си.

На мен ми се струва, че обективистката метафизика има най-слаба релевантност днес. Политическата философия и етиката на Ранд предизвикват най-голям интерес.

В САЩ всъщност наричат каскадьора Ийвъл Канийвъл

Аватар

Автор: Гергана Апостолова

Светът потрепна и зае ново положение.

– Изключиха ме – помисли си Ники, докато караше по безлюдния зимен път покрай реката.

Огледа се – оскъдният снежец беше изчезнал. Зад следващия завой слънцето се процеждаше през облаците.

Пред колата затанцуваха пеперуди.

– Пеперуди в дъжда – стана му необосновано весело.

– Пеперуди и сухи листенца от повета. Какви пеперуди – това са листенца.

Едно от тях се изви и се сплеска на предното стъкло:

– Все пак, пеперуди са.

Светът се беше променил за миг. Всъщност – така му се струваше и той знаеше, че мигът е относително понятие в субективното му време.

Започваше друг сън, без да знае дали предният е свършил – не го беше грижа. Световете му бяха преходи от един в друг сън.

Усещаше как времето тече, усещаше как тялото му остарява. Понякога го спохождаха чужди спомени – или бяха негови от предишни сънища – или от паралелни – от онези светове, които се променяха с потрепване.

Отиде на работа, вечерта по тъмно се върна – пак караше из същия завой, когато усети окото – червена светлина – проблясък-регистриращ преминаването му. Къде ли беше сложено.

– Аватарът се променя – регистрира инфрачервеният сензор на световната машина.

– Пробудено човешко самосъзнание у аватар 10 456 200-Б – регистрира периферният ганглий и препрати информацията към центъра, като по пътя я клонира съответно за всеки следващ възел в йерархичната памет.

Ники се прибра необяснимо раздразнителен – през деня си бе ударил пръстите на ръката, после бе забравил, но през нощта започнаха да го болят, после болката се пренесе към лакътя, нагоре към раменете, а на сутринта го болеше лявата половина на главата, окото, а също и лявата ръка до върха на пръстите. Убоде се на една карфица, докато ровеше из нощното шкафче и боцкането премина по вече утъпканите пътища на болката. Не можеше да е от студа – нали и вчера беше такова.

Спомни си за потрепналата картина и недоловимата промяна. Като в онези картинки, дето преди ги публикуваха в неделните вестници: „намерете 10те разлики“ – никога не беше успял да намери десетата.

Промяната не беше видима. Явно нещо в него се беше променило заедно с усета за болка.

Усещането за самота. Не го бе спохождало отдавна. Не усещаше другите хора.

– Господи!

– Защо не усещам другите? – бе на път да се паникьоса.

В събота започнаха да се карат с жена му. Не би трябвало да е толкова раздразнителна – наскоро й бе преминал рожденият ден и бе излязла от черната дупка.

Цял ден се мразеха. Вечерта се умори, доспа му се, тя се показа от спалнята и го прегърна – вече не се мразеха.

- Отивам да си дочета книгата – каза тя.

Спомни си – беше му се похвалила, че взела от една приятелка някаква книга за телепатичната мрежа.

– Сега вече си мисля, че онова, което ми разказваше, може да е вярно – каза тя.

Не му се караше повече с нея и си премълча, но си помисли: значи вярва на някаква сапунка с меки корици, а не вярва на мен. Това не го дразнеше вече.

Знанието беше у него – усещаше се пак цял. Защо „пак“ – заслуша се в себе си – знаеше отговора.

В някой от предишните светове, онова, което сега възприемаме като Земята, е било населено с хора, които не са били свързани в световната машина като интелект, а телата са им принадлежали – не са били аватари. Според онова, което, в паметта на ИМ е „история“ – в двадесетото столетие хората започнали да строят машината, тъй като генетичното им знание ги предупреждавало за изчерпването на средата. Било необходимо да си осигурят бъдеще като се препрограмират като световно съзнание, което да построи биоформите – аватарите – за следващата цивилизация.

Според онова летоброене кризата започнала в края на 1990те – така било записано в повърхностната памет на аватарите, а краят на света се очаквал някъде до 2020.

Ники обаче бе преминал някаква граница, която му даваше достъп до следващото ниво – изглежда бе преминал твърде рано, защото му бе наложена някаква възбрана – която внезапно бе свалена сега. Може би не представляваше вече заплаха, може би – наближаваше някаква нова криза.

Беше сънувал преди три години – пак това потрепване на света, което бе отпратило активното му Аз някъде, а му бе оставило парчета – като слюдени люспи, от които да сглоби прозорец. После се бе възвръщало бавно – наливало отново съдинката на съзнанието му, докато израстна отново. Какво ли бе станало с другия Ник.

В този Ник имаше знание – светът не съществуваше пак от 1955 година. Тогава бе тръгнала ядрена катастрофа, неспасяема с човешките средства от онова време.

Но сегашните аватари бяха дошли далеч преди това – в разнородните си форми – и бяха успели да тласнат световете в ръкавите на вселената. Виждаха се в нощното небе като млади галактически завихряния, бързодвижещи се мъглявини, свръхсветли свръхнови. Това всъщност бяха „пръстите“ на другата цивилизация.

Ники осъзна всичко това много бавно – трябваше му цяла нощ да подреди знанието. Светът бе отново млад и вярваше в бъдещето. Машината отглеждаше деца, които си чакаха подаръка.

Светът потрепна и пак се намести. Николай метна чувала с подаръците и тръгна в непрогледната нощ да прави Коледа. Заваля сняг, а натрупаните облаци не позволяваха на човечетата да наблюдават звездните завихряния и да се плашат от черните дупки. Светът трябваше да премине границата.

Беше 2500та година, но беше и 2010та – на световната машина не й пукаше – тя осигуряваше миговете, в които аватарите преминаваха в живота.

Гергана Апостолова е преподавателка по английска литература (и още много други неща) в Югозападен университет – Благоевград.

Коментари (1)

- 10-01-2010|Meloman

Някой явно чува МУЗИКАТА.

Композитор - Той

Аранжимент - нЕма

Изпълнява на Пустота - пак Той

Адаптация и изпълнение на Хаос - Единственият ...

Много се радвам дето някой я чува!

... обикновено звуците ни пречат да чуем

ЗВУКА

Преработването на комунистическата диктатура в Германия

Автор: Хубертус Кнабе

1. Предварителни бележки

В ГДР се разказваше следният виц: Шефът на ГЕСП Ерик Хонекер изненадващо умира и отива – разбира се – в ада. На входа дяволът го пита дали иска да отиде в комунистическия, или в капиталистическия ад. Хонекер не е сигурен и затова дяволът му позволява да хвърли поглед и в двата. Партийният шеф е изумен, че в капиталистическия ад е толкова празно, докато в комунистическия е огромна блъсканица. Дяволът му обяснява причината: „Много просто: в капиталистическия ад хората се заливат с катран, пробождат се с пирони и се пекат на огън. В комунистическия се случва същото, само че често липсва катран, понякога няма пирони, а нерядко няма дори и дърва за огрев“.

След падането си през октомври 1989 г. шефът на ГЕСП Ерик Хонекер не попадна нито в капиталистическия, нито в комунистическия ад.

Вместо това един пастор му осигури убежище. След това избяга в една съветска военна база. А накрая излетя за Москва при една акция сред нощната мъгла. Тъй като Федералната република настояваше за неговото предаване, той се укри в чилийското посолство, което след мъчителни преговори го отпрати през юли 1992 г. Въпреки че най-накрая той беше екстрадиран в Германия, никога не беше осъден за действията си като диктатор в ГДР. Производството за разстрелите по западната граница беше прекратено през януари 1993 г. заради заболяването му от рак. Хонекер отлетя при дъщеря си в Чили, където през май 1994 г. мирно умря на 81 години.

Съдбата на държавния и партийния водач на ГДР, който управлява 18 години страната с твърда ръка, е типична за преработването на комунистическата диктатура в Германия. Сметка беше потърсена на малцина от отговорните за 40 години подтисничество. Както в много други страни от Източния блок, несправедливостите останаха в голяма степен ненаказани. До всеобхватно обновление на личния състав не се стигна и жертвите бяха недостатъчно обезщетени. Този подход към комунистическата диктатура си има своите причини и те произтичат в най-голяма степен от начина, по който системата беше свалена. Той повлия в значителна степен и на днешните обществени настроения към ГДР. По този въпрос бих искал да поговоря нататък.

2. Мирната революция

Изминаха 20 години, откакто беше свалена диктатурата на ГЕСП в Източна Германия. Нека си спомним още веднъж за историческия ход на събитията: след символния демонтаж на граничната стена между Унгария и Австрия десетки хиляди жители на ГДР опитаха през лятото на 1989 г. да напуснат нелегално ГДР през Унгария. По същото време се стигна и до масово нападение над многобройни западногермански посолства в Източния блок. Говореше се, че на настанилите се в посолствата рано или късно ще им бъде позволено да напуснат страната. Образът на това масово бягство по телевизията, който се противопоставяше на радостните тържества по случай четиридесетгодишнината на ГДР, спомогна значително за делегитимацията и дестабилизацията на управлението на ГЕСП.

И в самата ГДР се стигна за пръв път до по-масови протести. Граждански сдружения разкриха през май 1989 г., че ГЕСП е фалшифицирала резултатите от общинските избори. Последствието беше значителна загуба на доверие към режима. По същото време организациите за защита на човешките права и на околната среда засилиха активността си. Тези, чиято молба да напуснат ГДР беше отхвърлена, загубиха страх от репресиите на режима, защото се надяваха, че ФРГ рано или късно ще ги откупи от затвора. Отказът на диктатурата в ГДР да се присъедини към политиката за реформи на Горбачов доведе в края на 80-те години до нарастващо недоверие дори в преди верни на режима кръгове.

Към това се прибави и икономическата криза. През октомври 1989 г. шефът на централната планова комисия пресметна, че производителността на труда в ГДР е с 40% по-ниска от тази във ФРГ. 52% от пътищата, 54% от промишлените, 67% от строителните съоръжения бяха амортизирани. От години ГДР харчеше повече, отколкото изкарваше, което я беше прояло отвътре. За да се покрият покачващите се държавни разходи, през 1989 и 1990 г. бяха сключени допълнителни заеми в размер на 20 милиарда марки. По този начин общата задлъжнялост на ГДР скочи на 140 милиарда марки. Таен документ на началника по планирането гласеше, че само за да се предотврати възможността за ново покачване на задълженията, стандартът на живот в ГДР трябва да падне с между 25 и 30%. Това обаче би направило ГДР „неуправляемо“, добавяше той.

Върхушката на ГДР не знаеше как да реагира на знаците за криза. Докато в миналото натискът идваше само от проспериращия Запад, сега гласността и перестройката откриха втори фронт на Изток. Политическите репресии заплашваха не само отношенията с ФРГ, от което ГДР силно зависеше икономически заради високата си задлъжнялост. Подкрепа не идваше и от Съветския съюз. За разлика от народното въстание от юни 1953 г., водачите в Москва не показваха вече готовност в случай на криза да изпратят в подкрепа на ГЕСП и военни части. В тези трудни времена към проблемите се присъедини и липсата на способна да действа личност, тъй като през лятото на 1989 г. 76 годишният шеф на партията Хонекер трябваше да бъде опериран от тумор.

При тези условия от плахите протести и критическите дискусии през есента на 1989 г. спонтанно се роди едно масово движение. Защитници на гражданските права основаваха различни независими организации, които вече не бяха под така силен натиск. Все повече недоволни жители на ГДР взимаха участие в неофициалните демонстрации, въпреки че ГЕСП заплашваше дори с употребата на оръжие. Преди всичко в Лайпциг числото на участниците в понеделнишките демонстрации нарасна от няколко хиляди през септември, до 70 000 на 9 октомври и 120 000 на 16 октомври 1989 г. Безпомощни силите за сигурност можеха само да наблюдават как тълпите крещят „Ние сме народът!“. Един ден по-късно Ерик Хонекер беше свален от председателското място в партията.

Под натиска на протестите ГЕСП трябваше да сдаде властта стъпка по стъпка. С един нов закон, приет през ноември, се позволи на жителите на ГДР да напускат страната. Неговото обнародване доведе до падането на Стената на 9 ноември, което беше знакът, че е дошъл краят на режима. В началото на декември водещата роля на партията беше премахната от Конституцията, малко по-късно управляващи и опозиция се събраха на „кръгла маса“. Граждани заеха постовете в министерството на държавната сигурност, което беше закрито в началото на 1990 г. През март 1990 г. се проведоха първите свободни избори в историята на ГДР. Само около година след свалянето на Хонекер от поста му, на 3 октомври 1990 г., ГДР окончателно се присъедини към Федералната република.

Падането на режима на ГЕСП не без причина е описвано с използвания от наследника на Хонекер Егон Кренц термин „Промяна“. За разлика от класическите революции, тогава обезвластяването се осъществи не чрез насилие, а чрез преговори. Опозицията – но също и политическият елит на Федералната република – не беше подготвена за това нито организационно, нито с конкретна програма. Концепция за преустройство липсваше, поради което някои наблюдатели говориха не за революция, а за имплозия. Тимоти Гартън Аш дори създаде изкуствената дума „рефолюция“ (нещо средно между реформа и революция, бел. пр.). За разлика от края на националсоциализма, сега липсваше и външна сила, която да свали стария и да постави новия режим. Федералната република, в която ГДР се вля през 1990 г., беше толкова свързана с бившите властимащи от ГЕСП и Михаил Горбачов, че не желаеше радикална разплата. Този „мирен“ характер на революцията определи и преработването на комунистическата диктатура в Германия.

3.Наказателното преработване на комунистическата диктатура

След края на всяка една диктатура обикновено се поставя въпросът, как участниците в нея ще отговарят за извършените злини. Минимум 270 бегълци през границата бяха убити от куршуми или от мини, около 700 бяха тежко ранени. Повече от 50 политически затворници бяха осъдени на смърт по решение на съдилища в ГДР, а над 1100 – по присъди на съветски военни трибунали. Около 280 000 човека бяха хвърлени по политически причини в затвора, където бяха многократно малтретирани физически и психически. Стотици хиляди бяха преследвани и следени от комунистическата тайна полиция, имаха забрана да работят или бяха загубили имуществото си. Милиони бяха дискриминирани в училище, ощетявани на работното място и тормозени в ежедневието си.

През 1989/ 1990 г. концепция какво да бъде наказанието на отговорните нямаше. Под влияние на масовите протести централната прокуратура започна в края на ноември дузина разследвания. За да бъдат успокоени настроенията сред народа, общо 44 бивши функционери бяха арестувани. Сред тях бяха бившият икономически ръководител Гюнтер Миттаг, бившият председател на работническия синдикат Хари Тиш, бившият министър на държавната сигурност Ерих Милке и бившият министър-председател Вили Щоф. В ГДР бяха обвинени общо над сто човека заради злоупотреба с власт, корупция и фалшификация на изборите. Двадесет и седем получиха окончателни присъди, един от тях ефективна. Но за истински сериозните престъпления като незаконното лишаване от свобода, малтретирането на затворници или убийствата, правораздаването в ГДР не потърси отговорност. За разлика от края на националсоциализма, комунистическите организации не бяха забранени, а министерството на държавната сигурност не беше обявено за престъпна организация.

Присъединяването на ГДР към Федералната република не доведе до някакво по-сериозно търсене на сметка. Наказанието за отговорните не беше включено като условие в договора за обединение. За справедливата присъда над диктатурата на ГЕСП нямаше – за разлика от времето след 1945 г. – нито специален съд, нито наднационални закони и принципи. Вместо това беше определено, че могат да бъдат преследвани само тези деяния, които са били криминализирани както в ГДР, така и във ФРГ. При две възможни наказания за едно престъпление се реши да се избира по-мекото.

Въпросната правна конструкция доведе дотам, че през 90-те години прокурорите и съдиите във Федералната република трябваше отново да се обърнат към социалистическото наказателно право. Безброй деяния или не можеха да бъдат преследвани изобщо, или затова беше нужно заобикаляне на закона. По този начин нарушаването на пощенската тайна, което беше забранено в ГДР, остана принципно ненаказуемо, защото по по-мекото право на Федералната република потърпевшият трябва да подаде оплакване най-късно до три месеца след извършването на деянието. А все пак в ГДР всеки ден 90 000 писма са били незаконно отваряни. Опитите на някои прокурори да заведат дела срещу отговорните за увреждане на чужда вещ или кражба също бяха неуспешни, защото съдилищата смятаха, че щом до момента на деянието писмата вече са се намирали във владение на Щази, деянието е извършено със съгласието на собственика. По подобен начин се аргументираха и при стотиците отвличания от Запад на Изток. По правото на Федералната република отвличанията, продължили по-малко от 7 дена, имат 5 годишна давност. По мнение на съдилищата въпросните деяния на подлежат на съдебно преследване, тъй като отвличането е продължавало само няколко часа или дена – до момента, в който ГДР е издавала заповед за арест. Не се взимаше под внимание, че отвлечените най-често са прекарвали дълги години в източногерманските затвори. Но именно Върховният съд на Федералната република вдигна юридическите бариери до небесата, така че по принцип осъдителна присъда се издаваше само когато подсъдимият тежко е нарушил законите на ГДР или ако е извършил убийство.

Всичко доведе дотам, че след края на управлението на ГЕСП бяха започнати 75 000 производства срещу около 100 000 човека, повече от 98 процента от които бяха прекратени. В крайна сметка бяха отправени 1000 обвинения срещу 1450 човека. Необичайно ниската квота от 1,4 процента на стигналите до процес обвинения показа, че прокурорите искаха да се справят с несправедливостите от комунистическото минало, но законодателството и двойната юрисдикция до голяма степен им попречиха.

Този феномен се показа също и в изхода от съдебното производство. Около половината от подсъдимите бяха оправдани. От останалите 750, в крайна сметка осъдени, около 500 получиха условни присъди, а на 160 им бяха наложени глоби. Само 40 попаднаха в затвора, 30 от които за убийството на бегълци по вътрешногерманската граница. Сред тях бяха четирима члена на политбюро и бившият министър на отбраната на ГДР. От 91 000 високопоставени сътрудници на Щази само двама трябваше да отидат в затвора – единият, защото пиян разстрелял двама минувачи пред работното си място, обвинение, което в ГДР не е било повдигнато, а другият, защото е участвал в бомбен атентат в западноберлинска дискотека. От съдиите, които са изпратили в затвора или дори са осъдили на смърт безброй невинни, един единствен трябваше да престои шест месеца зад решетките. От взелите участие прокурори също беше осъден само един, защото бил солидарно отговорен за две смъртни присъди. През 1993 г. министърът на държавната сигурност Милке най-накрая беше осъден на шест години затвор заради двойно убийство на полицаи преди 62 години, но една година по-късно беше освободен заради „неспособност да излежи присъдата си“.

И другите осъдени най-често биваха освободени предсрочно. Едва 10 човека получиха над 5 години затвор, а нито един над 10. Често наказанието биваше заменяно с условна присъда след излежаване на половината от указания срок, така че само двама престояха в затвора повече от пет години, един офицер от източногерманските гранични войски и споменатият пазач, който излежа седем години за убийство.

В следствие на това повечето от отговорните за комунистическата диктатура формално се считаха за невинни. Надеждата на някои политици, че проявената умереност ще доведе дотам, че функционерите ще се интегрират по-добре в демократичната система на Федералната република, се оказа напразна. Точно поради тези причини голяма част от старите функционери не показаха угризения от стореното. Последният шеф на източногерманската държавна сигурност дори заяви, че тайната полиция на ГЕСП се е „реабилитирала юридически“.

Наказателното преработване на диктатурата не задоволи и жертвите на режима. Тъй като несправедливостите не бяха овъзмездени, много от преследваните по онова време останаха огорчени и обвиниха правовата държава в провал. В обществото се наложи нагласата, че щом толкова малко от отговорните са наказани, значи комунистическият режим е бил сравнително безвреден. Особено в Източна Германия мнозина отказаха да възприемат ГДР като неправова държава.

4. Обновлението на личния състав в Източна Германия

След 40 години диктатура почти всички важни постове в ГДР бяха заети от верни на ГЕСП кадри. Това важеше не само за икономиката, политиката и управлението, а и за културата, науката, медиите и образованието. Затова и една от централните задача при преработката на комунистическото наследство беше да бъдат взети мерки за обновление на личния състав. Трябваше да се направи всичко възможно новата демокрация да бъде изградена от демократи.

Източногерманските защитници на правата на гражданите и западногерманските политически елити нямаха единна концепция за въпросното обновление. Стратегиите и критериите не бяха съгласувани между различните градове, федерални провинции и дори учреждения.

За разлика от Чехия, в Германия не се практикуваше проверка за бивши партийни прояви. Но дори когато такива явно имаше, до уволнение според договора за обединението на двете Германии до 1993 г. можеше да се стигне само при „липса на личностни качества“. В някои области трябваше да се попълнят анкети с указанието, че грешно подадената информация може да доведе до уволнение.

В Германия проверки засягаха само бившите дейности на службата за държавна сигурност, тайната полиция на ГЕСП. До юни 2005 г. бяха извършени 1,7 милиона подобни проверки над дейността на Щази. Но и тук подходът не беше единен. Според закона за документацията на Щази от 1992 г. публичната администрация, както и депутатите, адвокатите, църковните служители и др. можеше да бъда проверявана за сътрудничество. В икономиката – както и при източногерманските вестници или частните охранителни фирми – единствено ръководните кадри биваха изкарвани „на светло“. При това не ставаше дума за стриктни предписания на закона, а всяка институция имаше правото сама да вземе решение по въпроса. Бундестагът например реши, че проверката над депутатите е доброволна и може да бъде извършена против желанието на заинтересования само при основателно подозрение.

По тези причини обхватът на проверките за принадлежност към Щази премина по различен начин. Простата закономерност беше, че колкото е по-консервативно управлението, толкова по-интензивно се проверяваше. В западногерманските федерални провинции и в Западен Берлин почти никой не беше проверен. По тези причини всичко се извърши с празноти и впоследствие отново и отново се появяваха публични спекулации за нечие сътрудничество с Щази. Едва по-късно стана случайно известно, че западногерманският полицай, който на 2 юни 1967 г. застреля студента Бенно Онезорг, е бил сътрудник на Щази и член на ГЕСП. Главното последствие беше, че със седмици се води дискусия за степента на влияние на ГДР върху тогавашното студентско движение.

Нееднозначни бяха последиците и когато нечия принадлежност към Щази станеше известна. Според договора за обединение сътрудници на Щази можеха да бъдат уволнени само когато това застрашава запазването на трудовото правоотношение. Преценката за това обаче лежеше в ръцете на съответния работодател. По този начин в източногерманската полиция например около 1800 сътрудници на Щази запазиха работата си. През 2001 г. стана ясно, че и при централногерманското радио са били освободени едва двама от седемдесет и шестимата, свързани с Щази. А през 2008 г. разбрахме, че дори във ведомството, пазещо архивите на Щази, работят 54 щатни и двама нещатни бивши сътрудници.

От много непълните данни от петте източногермански федерални провинции става ясно, че повече от половината от разкритите 28 000 бивши сътрудници на Щази в провинциалната администрация са запазили работата си. Трудовите съдилища междувременно се погрижиха някогашните сътрудници да могат да бъдат освободени само ако преди това са отрекли в писмена форма принадлежността си към Щази.

Нямаше специални правила как да се процедира дори и с бившите информатори на Щази, заемащи сега високи политически постове. Само в областния парламент на Саксония стана възможно да бъде оспорен мандатът на един депутат по подобно обвинение пред Конституционния съд – опит, който все още е безплоден. Разбира се, парламентарните фракции могат да изключат определен депутат заради неговата принадлежност към Щази, но това никога не се е случвало, въпреки повече от двадесетте бивши сътрудници, намерили място в парламента. По този начин част от Бундестага по това време бяха един щатен и няколко нещатни сътрудници, всички представители на „левите“. И в източногерманските областни събрания от квотата на „левите“ бяха излъчени дузина бивши сътрудници. В Бранденбург както шефът на партията, така и председателката на парламентарната група и партийният говорител бяха бивши сътрудници на службата за държавна сигурност.

5. Регулиране на обезщетенията

Съществен елемент при преработването на една диктатура е обезщетението на жертвите. В договора за обединение ГДР и Федералната република се разбраха, че преследваните по политически причини ще бъдат реабилитирани, незабавно и справедливо обезщетени. Още по време на ГДР някои единични присъди бяха касирани от съдилищата. До 1998 г. близо 164 000 човека в Източна Германия бяха подали молба за реабилитация. В повечето случаи молбата им биваше удовлетворена. Приетият през 1992 г. пръв закон за поправяне несправедливостите, извършени от ГЕСП, определи обезщетение от 150 евро за всеки месец прекаран в затвора. А обезщетението за функционерите на ГЕСП, съдебното производство срещу които е спряно поради неспособност да лежат в затвора, беше двойно по-голямо. По тази причина преследваните от бившия режим с години атакуваха закона. През 2000 година и на тях им беше присъдена въпросната сума (300 евро, бел. пр.)

В бъдещите закони за поправяне несправедливостите, извършени от ГЕСП, бяха определени и компенсации за ощетяване на работното място, особено за бедните и пенсионерите. Още от началото обаче бяха сложени строги финансови граници на тези обезщетения. По този начин преследваните, които изкарват по-малко от границата за социална помощ, ако подадат молба, получават 184 евро на месец; пенсионерите – 123 евро, което от тяхна гледна точка е повече милостиня, отколкото обезщетение.

За разлика от обезщетенията за жертвите на националсоциализма, в случая с тези на социализма бяха взимани под внимание само такива ощетявания на работното място, при които преследваният е загубил работата по политически причини. Не се взимаше предвид, когато дори не е допуснат до матура, следване или кариера. По тази причина голямата част от преследваните от режима в днешни дни получават по-нисък доход от някогашните партийни функционери. След решения на Конституционния съд последните запазиха придобитото още по време на ГДР право на висока пенсия. По тази причина през 2007 г. беше взето решението, че преследвани от режима, които са лежали повече от 6 месеца в затвора и изкарват по-малко от 1000 евро, ще получават пенсия от 250 евро, при което размерът на пенсията им по старост не се взима предвид.

Голяма част от жертвите в Германия са на мнението, че са обезщетени крайно недостатъчно. Има и критики, че последствията от прекараното в затвора време, които са довели до неработоспособност, се признават в 3 до 4% от случаите. Много конфискации по политически причини също не бяха обявени за нищожни, най-често когато са били по съветска заповед или са с пренебрежимо малки последствия. Поради тези причини много от мерките на ГЕСП срещу политическите й противници продължават да имат ефект дори в настоящето.

Преследваните от комунистическия режим се радват на слабо обществено внимание. Представянето на техните интереси е лошо организирано и има маргинално политическо влияние. Двадесет години след свалянето на диктатурата на ГЕСП само една шепа паметници, улици или училища напомнят за участниците в съпротивата или политически преследваните в ГДР. В медиите по правило се тематизират само конкретни отделни случаи.

6. Историческото преработване на диктатурата на ГЕСП

Една съществена задача при преработването на една диктатура е изследването на тайните й методи на функциониране. По тази причини още от началото на 90-те години беше вдигната забраната за достъп до актовете на партията и на държавния апарат, включително и на външното министерство. Тази документация отдавна е открита и из нея може да бъде търсено дори с интернет търсачки. И все пак в периода 1989/1990 г. ГЕСП-ЛП беше успяла да унищожи голяма част от документите си. По този начин документите на партийните отдели за партийните финанси, въпросите на сигурността и тайните плащания на „приятелски“ организации на Запад бяха до голяма степен унищожени с машини за рязане на хартия. Жертва на този „унищожителен“ поход паднаха картотеката на членовете на партията и кадровите досиета на ГЕСП.

От документацията на Щази бяха унищожени, преди всичко в централата, около 20%. От останалите досиета, които подредени едно до друго биха били дълги 110 км, досега са разкрити по-малко от половината.. По закона за достъп до документацията на Щази сътрудниците на Щази могат да разглеждат архива свободно, докато на обикновените хора се показва само тяхното собствено досие. Това води до тежки ограничения при изследванията, особено заради методите на Щази за прикриване на личните данни и дългия период на чакане.

Въпреки тези затруднения, в началото на 90-те години се стигна до същински бум в изследванията на тема ГДР, благодарение на който много от тайните на контролираната от ГЕСП държава бяха извадени на светло. В тази връзка две анкетни комисии на Бундестага изиграха важна роля, поръчвайки многобройни студии по въпроса. От средата на 90-те години интересът в общи линии спадна значително, така че в днешни дни историята на ГДР не играе важна роля в повечето университети. През 2000 г. 62% от немските висши учебни заведения не предлагаха дори и отделни лекции по този предмет.

Междувременно се забелязва и отместване от „твърдите“ към „меките“ области на изследване. С предпочитане се изучават ежедневието, потреблението и архитектурата, докато властта, подтисничеството и съпротивата срещу него се тематизират доста по-рядко. При интерпретацията на ГДР също се стигна до промяна. Докато в началото комунистическата диктатура беше представяна като тоталитарно управление, по-късно се появиха и термини като „социална диктатура“ или „диктатура на консенсуса“, които оценяваха значението на подтисничеството по-слабо.

7. ГДР в общественото съзнание

До подобен обрат се стигна и в общественото възприятие на диктатурата на ГЕСП – преди всичко в Източна Германия. Ясно изразената негативна картина след рухването на комунизма избледня за последните 20 години. Незнанието и грешните интерпретации рязко се увеличиха и до голяма степен определят възприятието. При положение че престъпленията на комунизма са в по-голямата си част неизвестни на населението, мнозинството смята, че ГДР е била особено социално ориентира, държава за пример при организацията на здравеопазването и образованието. Многократно се стигна до вълни на т.нар. „осталгия“ (от носталгия и изток (Ost), бел. пр.), при което ГДР се превръщаше в обект на печален култ.

Тези настроения бяха поддържани от частично силни обществени организации. Преди всичко партията „Левицата“ с нейните 239 места в областните събрания и Бундестага популяризира ГДР и социалистическата идеология по добре обмислен и прикрит начин. По-неприкрито това правят различни обединения на бивши членове на Щази и на партията. Но също и културни институции, социални организации, издателства, вестници и други институции в Източна Германия идеализират историята на диктатурата на ГЕСП. За да постигнат успех сред избирателите, източногерманските политици от СПД винаги се опитват да са в крак с тези тенденции като ги усилват значително по този начин. Отказът през март 2009 г. на министър-председателя на федералната провинция Мекленбург-Предна Померания да опише ГДР като „напълно несправедлива държава“ събуди както критика, така и подкрепа. Той представи като безобидна диктатурата на ГЕСП с думите, че „ в ГДР винаги е имало мъничко произвол и зависимост“.

Още през 1994 г. 35% от източногерманците смятаха, че ГДР е имала повече положителни, отколкото отрицателни страни. Тази оценка скочи през 1997 г. на 48%, за да падне през 2002 г. до 28%. Оттогава силно се повишава и през юни 2009 г. стигна до върховото количество от 57% одобрение. В Западна Германия съгласието с тази оценка се движеше винаги под 10%, междувременно обаче и тук вече 18% са на подобно мнение. Други анкети стигнаха до подобни резултати. През март 2009 г. 41% от източногерманците бяха на мнението, че ГДР не е била неправова държава. По предишно допитване 31% от източногерманците смятаха, че ГДР не е била диктатура, а 74% от тях считаха социализма за една добра идея.

Анкети сред ученици достигнаха до дори по-положителни оценки. Много често те едновременно вървят с голямо невежество относно ГДР. Само 50% например отрекоха, че Щази била напълно нормална тайна полиция. Едва 54% се противопоставиха на твърдението, че ГДР не била диктатура. 57% потвърдиха изцяло или частично, че ГДР се легитимирала чрез демократични избори. Само 51% се противопоставиха на формулировката, че Федералната република била различна, но не и по-добра от ГДР.

Малко е онова, което може да се противопостави на тези нагласи в Германия. В тази връзка 64% от учениците на Запад и 71% от тези на Изток твърдят, че темата за ГДР рядко присъства или напълно отсъства от учебните часове. Учебните планове и учителите й посвещават много малко внимание. При образованието за възрастни ГЕСП диктатурата също не играе значителна роля. Една студия от 2006 г. достигна до извода, че макар да има внушително количество качествени предложения за образование в тази област, тенденцията темата да се разработва в образователен план от 2000 година насам е низходяща. В много области и безброй институции тя не е от никакво значение.

Обществените настроения си остават значително оформени от медиите. Според една студия между 1994 и 2004 г. броят на репортажите за ГДР е намалял наполовина. Частта им от всички публикувани статии през 2004 г. е била 1%. В същото време отразяването става все по-позитивно. След носталгични филми като „Слънчевата алея“ и „Good bye, Ленин!“ за първи път акцентът се постави на различно място от „Животът на другите“. Но все пак дори и тук агентът на Щази е герой, макар че в реалността не е познат нито един подобен случай.

Все пак в много населени места се извършва целенасочено просвещение за комунистическите престъпления. Но това се случва само на Изток и със слабо обществено въздействие. На мястото на някои бивши социалистически затвори са открити мемориали, но често зле финансирани и слабо поддържани. Също и основаната през 1998 г. държавна фондация за преработване на диктатурата на ГЕСП не повлия сериозно на обществения климат. Количествено по-голямо значение имат само мемориалите в Берлин – на мястото на някогашния затвор на Щази, бившата централа на службата и Стената. Те се посещават годишно от 600 000 човека.

Работата на тези интституции – както и цялостното преработване на комунистическата диктатура – е в злощастна конкуренция с тази при националсоциализма. Двете диктатури често са изправяни една срещу друга в Германия с резултата, че ГДР изглежда сравнително по-безобидна. Много от преследваните от комунизма се чувстват по тази причина като жертви „втора класа“. Приетата концепция на правителството за мемориалите също показва, че общественият дебат за жертвите от нацисткия режим доминира. Противно на намерението на министъра да увеличи информираността относно комунизма, под натиска на СПД приоритетите бяха поставени другаде. Възпоминанието за жертвите на социалистическия режим ще получи една трета от средствата, докато за тези на нацистката диктатура – две трети.

Тъй като извършените в ГДР престъпления са по-прикрити от тези на националсоциализма и са се извършавали в малка част от Германия, остава отворен въпросът дали младото поколение ще си изработи критично отношение към комунистическото минало – както това беше направено срещу нацисткия режим в края на 60-те години.

превод: Филип Кьосев

Текстът е част от програмата на фестивала „Отвъд омразата, отвъд носталгията”, проведен през юни 2009 в София и посветен на социализма, неговото наследство и тяхното съвременно осмисляне.

Пре-публикува се от онлайн списание „Пирон“.

Източник

Хубертус Кнабе (род. 1959) е немски историк и директор на мемориалния център Берлин-Хоеншьонхаузен. Той е известен преди всичко с изследванията си, засягащи работата на бившото Министерство на държавната сигурност на ГДР (Щази).

Коментари (1)

- 10-01-2010|Гост

Интересно ще е тези материали да ги коментират феновете на конспиративните теории, които виждат дългата ръка на ДС навсякъде. Макар че се сещам какво биха казали - комунистическите служби и евреите отдавна са превзели и ФРГ, ЕС, САЩ и целия свят, само КНДР, Иран и Венецуела все още се държат.

Как паметта на социализма работи в Полша?

Автор: Павел Шпевак

Никой вече не спори, никой не се съмнява, че комунизмът е бил зло и Полша е била окупирана, че това е била негативна фаза в нейната история. Поляците са луди по номерация – те говорят за първа Полша, втора и трета Полша: от 1989 г. – досега. Периодът след 1944 г. не се смята за част от полската история, той е нещо като дупка в историята на полската държавност.

Паметта от онова време се отдалечава поради три причини:

Идва ново поколение с нови проблеми.

Епохата на социализма отстъпва, отдалечава се, промениха се правилата в икономиката и политиката.

Няма доказателства за носталгия по социализма в Полша. Може да има носталгия на всеки за неговата младост и сигурността на живота тогава, но не и носталгия по плановото управление и партийната диктатура.

Можем да говорим за окончателен крах на комунистическите политически формации след рухване на Берлинската стена – партиите променят ролята си. В Полша самата социалдемократическа партия се променя – от нея е имало президент, тя е била мощна политическа и икономическа сила. Сега обаче подкрепата на тази партия все повече намалява, в момента е едва 12% и тя ще продължава да намалява – това са закони на биологията. Така че може да се твърди: поляците излязоха от комунизма, споменът за комунизма вече не е нещо, което ги ядосва. Но това не означава, че за комунизма в Полша не се водят дискусии.

Ще ги поделим на няколко групи:

Дискусии около лустрациите. Те се въртят около това кои от настоящите политици, политици, актьори, свещеници и пр. са били тайни сътрудници – водят се от 20 години и още не са приключили. На всеки няколко месеца се появява ново име, нов човек, който е имал нещо общо с тайните служби. Най-драматична беше дискусията около Лех Валенса. Той беше представен в лоша светлина от историците, които, въз основа на откъслечни материали, го обвиниха, че е бил в продължение на години таен сътрудник, че е взимал пари и е получил апартамент – сериозно обвинение, което предизвика буря. Валенса се защитаваше и отричаше. Поляците приеха, че той е невинен, че всъщност е жертва, но въпросът предизвика много енергия, цяла буря.

Вероятно след време страстите около лустрацията ще утихнат. Но междувременно беше създаден Институт за националната памет в Полша, фокусиран върху паметта за престъпленията на комунизма. Той публикува годишно около 150 заглавия, издава списание, предоставя важна информация за това какви са били поляците в онова време. Броят на историците, които са ангажирани с изследвания в архивите, възлиза на около няколко хиляди.

Друга линия на дискусиите в Полша е свързана с проблем от сферата на теорията на политика. Тази дискусия не е така яростна, но е много важна: с какъв вид строй сме се имали работа тогава, какъв вид държава сме имали? В Полша по този въпрос функционират три различни разказа. На първия от тях – социализмът е тоталитаризъм – няма да посвещавам много време. Той е много пресилен. Този строй не е 100% тоталитаризъм, в подобни квалификации има много емоция, този разказ не посвещава особено внимание какво е представлявал реалният социализъм. Другите два разказа са по-сериозни и аналитични. Вторият разказ, предложен първоначално от Анджей Валицки, полски историк на идеите, е приет от голяма част от интелигенцията, най-вече от посткомунистическата левица. Според този разказ до прелома през 1956 г. можем да говорим за тоталитарен строй /или той е бил поне замислен като такъв/. Целта му е била да индоктринира и наложи с терор на всички граждани определен начин на мислене и възприемане на света. Но от 1956 г. насам в Полша настъпва прелом – начало на демократизиране на системата. Тя се либерализира постепенно и накрая се стига до това, че социалистическата номенклатура постепенно се отказва от властта си, предоставя я на обществото, Полша се отваря към света и Европа, активират се университетите, настъпва икономически възход, репресиите стават все по-слаби. Това е разказ за това как се преминава от тоталитарната фаза през мек авторитаризъм, за да се стигне до демокрация.

Третият разказ също признава, че 1956 година е много важен момент на прелом и че тоталитарната власт в класическия й вид е била блокирана тогава. Но той твърди, че до 1989 г. комунизмът е останал по принцип непроменен – не са се променили важни негови черти като пълният монопол на партията, контролът, упражняван от ЦК във всички области – наука, политика, икономика, номенклатуризацията на живота, репресивните сили, запазени до последния момент – комунистическите управници не са се замисляли да употребяват сила, когато това е било нужно, за да се контролира ситуацията. Парадоксално броят на служителите на сигурността не е намалявал след 1956 г.

Така че спорът се върти около това разполагал ли е този строй със средства да се дистанцира от своите корени или той е бил един и същ, неспособен за реформиране – и истинската реформа е била винаги възможна само отвън. Това е изключително важна дискусионна точка – от гледна точка на историческата оценка. Въпросът все още стои: възможна ли е била реформа отвътре или става дума само за паразитиране върху структурите на насилието?

Третата линия на дискусиите в Полша е свързана с проблема на независимостта и суверенитета. Определени лица, оправдавайки участието си в комунизма, казват, че Полша е била в сферата на СССР и влиянието му – и поради факта, че сме били част от съветския ред, истинска суверенност не е била възможна; съответно, ролята на управлението е била да се постигнат максимално количество добри цели. Това е свеждане на проблема за независимостта до прилагане на тактики в определени рамки. Аргументите на тази позиция са известни: социализмът даде на Полша модернизация, позиция в света, икономика, която осигуряваше някакви работни места в разрушената страна след войната и й позволяваше да се възстанови.

Противниците на тази позиция твърдят обратното – всеки, който е действал в рамките на този строй, е работил не за Полша, а в полза на СССР и Русия. Това в Полша също е жив морален и политически спор – и до ден днешен.

Така или иначе, има много хора, които смятат, че силата на поляците и на Полша е в убедеността, че не всичко, което се е случвало, е било действително – „Полска народна република“, комунизъм. Съпротивата срещу комунизма се основава на съзнанието, че това е била държава, създадена от комунисти. Но бидейки гражданин на тази страна, ти си можел да работиш за истинска Полша. Така са мислели много писатели, актьори, професори, работници – те са имали усещането, че техен основен патриотичен дълг е, живеейки в ПНР, да могат да запазят тази сфера на интимност, ръководени от два принципа. Първият се нарича „автентичност“ – винаги да говориш нещо, в което си убеден; вторият се нарича „етос на професионализма“ – дори при социализма трябва да си добър професор, актьор и пр. Това е давало на Полша хора със силно чувство за дълг. Това е давало сила за преживяване на социализма и възможност по-късно да се излезе от него с по-малко болка от него – за разлика от други постсоциалистически страни.

Текстът е част от програмата на фестивала „Отвъд омразата, отвъд носталгията”, проведен през юни 2009 в София и посветен на социализма, неговото наследство и тяхното съвременно осмисляне.

Пре-публикува се от онлайн списание „Пирон“.

Източник

Проф. Павел Шпевак преподава социология във Варшавския университет, член е на редколегията на авторитетните списания „Рес публика нова“ и „Пжеглад политични“. Публикува в сп. „Знак“, вестниците „Тигодник повшехни“ и „Жечпосполита“.

Коментари (1)

- 08-05-2012|Асен Кънев

С времето индивидуалната памет може да се промени или да отслабне, но паметта не може да промени фактите, дори в индивидуални живот.

Нека който е живял социализма се обърне към фактите от индивидуалния си живот и да прецени в каква степен е контролирал следните важни избори:

1. Избор на училище за средно образование - можехте ли да изберете езиково или професионално образование без одобрението на някой партиен комитет или секретар?

2. Можехте ли да изберете университет и специалност без одобрението на някой партиен комитет или секретар?

3. Можехте ли да изберете професия и месторабота без партийно одобрение?

4. Можехте ли да изберете в кой град да живеете ("жителство")?

5. Колко време ви беше необходимо за да наемете или купите самостоятелно жилище за децата си?

Сега, с фактите на масата, бихте ли предложили същото щастие на децата си?

Дългият път към демокрацията

Автор: Ян Сокол

Сърдечно благодаря за тази почетна покана и съм наистина щастлив, че имам възможността да говоря днес пред вас за тези три дати.

Още отрано, през 60-те години, тогавашният чехословашки режим бавно и почти незабележимо стана по-мек, в сравнение с истински тежките, сурови 50, което обаче хората усещаха видимо и признаваха. Почти винаги е така – човек оценява собственото си положение относително и на базата на тенденциите, а не чрез абсолютни стойности като стандарт на живот и др.

Към малките подобрения се причисляваше и новата възможност да се посещават някои (не всички) от братските социалистически страни. За мен бе голямо събитие, когато с жена ми през 1963 получихме правото да преминем добре пазените граници на страната – и накъде другаде, ако не към Дрезден. Оттогава ГДР и Дрезден се превърнаха в постоянната чужбина, „чужбината“ на моето семейство. Подобни малки стъпки и „разведрявания“ биваха дозирани внимателно от режима, но превърнаха поне в моите очи 60-те години в един изпълнен с надежда, дори радостен период. Или пък беше само защото бяхме млади, имахме деца, защото успях да сменя синята яка на занаятчията с една по-добра работа като програмист и защото знаехме как да се радваме на малките неща?

Тази сравнително оптимистична поне за моето поколение нагласа беше потвърдена особено от разведряването в културната сфера, въпреки различни неуспехи. Чужди, а скоро и родни филми, малките театри, някои по-интересни списания, а и възможността ми за първи път тогава да публикувам няколко превода – всичко това събуди надежди, които кулминираха през пролетта на 1968-а. Свободата, дори и внимателно дозирана, но все пак винаги открита възможност, на която можехме да се наслаждаваме няколко месеца, остави траен отпечатък върху нас.

Не искам да изброявам конкретните събития през буреносната 1968 година, но бих желал само да спомена две особено важни за мен преживявания. През май 1968 получих възможността, по покана на едно списание, за което пишех по това време, да пътувам до Париж и да наблюдавам студентските вълнения отблизо. Радостната спонтанност на французите, във влаковете, по улиците и в кръчмите естествено ме впечатли, но сектантската им сериозност и особено тази на техните водачи събуди у мен сериозни размисли. Има ли наистина свобода в едно масово общество, където водачи са онези, които говорят най-високо и не допускат възражения?

Другото преживяване беше дори по-драматично. Във връзка с работата ми по развитието на компютърния софтуер бях пратен в Москва точно на 19. август 1968, за да преговарям относно техническите въпроси на бъдещата ни съвместна работа. На 20ти цял ден се разхождах за първи път в живота си из този забележителен град, за да разбера на следващата сутрин ужасяващата новина за интервенцията. В Москва цареше потиснато настроение, нямаше вестници, реактивни изтребители прелитаха над града и където и да влизах в разговор с хората, всички се страхуваха от нова война. В една бедна кръчма получих следното поучение: „Какво? Свобода за обикновените хора? Да не сте луд? Ако хората не се страхуват от правителството си, ще почнат да се убиват и изяждат един друг, винаги е така със свободата!“

След завръщането си преживях още и доста забавната спонтанна антипропаганда, свързана с изявленията за солидарност към заловените комунистически шпиони, но много скоро дойде и изтрезняването. Речите на Свобода и Дубчек в останалото свободно, по-късно обявено за „нелегално“ радио, говореха за окончателен край на надеждите за солидарност и свобода, за „социализъм с човешко лице“. Въпреки че отнемането на свободите продължи още цяла година и беше прекъсван от доста драматични събития – като например доброволната смърт на Ян Палах, беше ясно от самото начало, че предишните планове се превръщат в мечти. Режимът опита да легитимира тези ограничения чрез по-добро снабдяване, но най-тежката последица беше загубата на каквото и да било доверие: по това време комунистите загубиха напълно целия си кредит на доверие, който бяха спечели до 1968 г. Това стана ясно и през 1989 г.

Първите години след 1968 все още бяха изпълнени с ариергардни сблъсъци, макар че до пролетта на 1969 държавната граница беше отворена, за да осигури възможност на недоволните да напуснат страната. Това кръвопускане, при което около 200 хиляди човека емигрираха в чужбина, разбира се, не помогна на съпротивата и все повече и повече хора стояха пред избора между „външната“ и „вътрешната“ емиграция. Взаимодействието между двете отслаби видимо чешкото общество и скоро доведе дотам, че почти всички по-високи постове в обществото, търговията, индустрията, училищата и науката биваха заемани от все по-малко способни хора. Типичната форма на вътрешната емиграция се състоеше в това, че човек хвърляше възможно най-малко енергия в работата и инвестираше всичките си усилия във вили,, градини или хобита. Почти незабележимата през 1968 разлика между Прага и Виена, през 1989 се превърна в пропаст.

Новият режим под управлението на Густав Хусак естествено не беше повторение на 50те години: нямаше смъртни присъди, а само няколкостотин политически затворници с най-често едноцифрени срокове на наказанията Въпреки това 70те и 80те години бяха тъжни, скептични, сиви времена без надежда, времена на обществена апатия, особено мислени в контраст със ситуацията в Полша. Поглеждайки назад, сигурно пълната липса на каквато и да била координация между независимите движения в иначе толкова близките ни страни е едно от най-особените явления: дори 1968 е била преживяна напълно различно в Полша, Унгария, ГДР, да не говорим за СССР. През следващите години стана все по-зле, заради което се разминаха напълно и следващите „големи дати“ в различните страни до 1989.

Но равнището на обществена безнадеждност и апатия беше най-високо в ЧССР, защото дори в ГДР разочарование от 1968 липсваше и режимът беше в състояние да поддържа жива илюзията за един относителен икономически и технически успех. В подобни времена, в които абсолютно нищо не се случва, дори малките събития могат да бъдат натоварени с несъразмерно значение – например отвореното писмо на Хавел към Хусак от 1972.

Осем години след окупацията от 1968 се разпространи едно чувство – почти нищо повече – че трябва, но и може да се случи нещо. През лятото на 1976 членовете на една рок-група бяха затворени и осъдени по единствената причина, че са организирали частен концерт в една селска плевня. Една петиция, за която лично Ян Паточка беше издействал подписите на няколко именити хора на изкуството и интелектуалци, постигна успех по неочакван начин. От тази изненада израсна и Харта 77. Тя имаше важни последици за бъдещето, въпреки малко над хилядата си подписа и липсата на непосредствен успех.

Грандиозните събития в Полша от 1980-1981 нямаха видим ефект в моята страната, защото „мълчаливото мнозинство“ не се чувстваше особено зле и циничният „обществен договор“ с властта все още беше валиден.. Но не и задълго. Хартата 77 с една дузина активисти в затвора беше в голямо затруднение, но в онова „мълчаливо мнозинство“ започнаха да действат напълно нови и първоначално невидими сили. Ще спомена само две.

През 80те значително повече хора получиха възможността да пътуват на Запад, при роднини или дори на екскурзия с автобус. Завърнали се, те навсякъде разказваха колко ужасяващо изостава тукашният живот от този на Запад и как разликата расте. По този начин бавно се промени всеобщото настроение и уж мъдрото управление на КПЧ загуби убедителност. Но може би по-важно дори и от това беше едно друго движение. Водещите фигури в икономиката, които за 20 години вече се бяха подменили, започнаха да чувстват, че кариерите им при този режим не са много обещаващи. И тъй като Горбачов помогна точно на подобни сили да излязат на светло в СССР, в Чехия се замислиха дори по-предпазливите.

Така надеждата в моята страната дойде парадоксално от Москва, отчасти и през руските предавания за войници, които в първите години на Перестройката бяха изключително добри, а и езиково достъпни за повечето чехи. Много чехи започнаха да вярват, че промяната е не само желателна, а и възможна. Макар и посещението на Горбачов в Прага да донесе разочарование, навсякъде той беше поздравяван спонтанно от хиляди. Несъмнено имаше и други причини за недоволство: на масово поклонение във Велеград през 1985 един министър беше освиркан, а петиция за религиозна свобода събра половин милион подписа.

След седмицата на Палах през януари 1989 имаше два опита със свито сърце от страна на властта да потърси пътища за решаване на разногласията, но дори и след изборите в Полша от Юни 1989 не беше напълно ясно какво ще се случи. На 28 октомври с приятели на площада „Венцел“ констатирахме леко потиснати, че въпреки 30-те хиляди участници ще трябва да чакаме сигурно още една година; спомням си за една среща с приятелите от Дрезден в Прага в началото на ноември, когато дори след падането на Стената бяхме все още скептични – и изпълнени със завист.

След това събитията се заредиха с вихрена скорост – канонизацията на кралската дъщеря Агнес, предавана директно по телевизията, манифестацията на студентите на 17 ноември – по повод годишнина от екзекуцията на множество студенти през 1939, което доведе до напълно неочакваното решение. На 4 декември конституцията беше променена и на 29-ти Хавел беше избран за президент. Едва в този момент Хартата 77 роди своите плодове: когато режимът се разклати и имаше група от повече или по-малко легитимни говорители на опозицията, които образуваха и първия парламент и първото правителство – да, с участието на някогашни комунисти, но без комунистическата партия.

Първите политически промени преминаха гладко и безпроблемно, с изключение на чехословашкия съюз, който се разпадна след две години. Толкова по-трудни бяха икономическите реформи в страна, където национализацията беше проведена най-всеобхватно и последователно. Спомням си как Адам Михник прекрасно изобрази проблема: комунистическата национализация прилича на задачата да се направят от яйцата омлет, а нашата – да се възстановят обратно яйцата от омлета. След 40 години комунизъм беше все още възможно да се върнат недвижимите вещи и малките предприятия на техните някогашни собственици, но от големите предприятия само някои можеха да бъдат продадени успешно на чуждестранни фирми. Повечето, не само в тежката и военната промишленост, поеха към приличащата на земетресение ваучър-приватизация, но с променлив успех, често разигравани на търгове, а понякога и обречени на ликвидация. Не е за учудване, че при този процес се стигна до огромни измами, които проникнаха и в политиката и доведоха до финансова криза след няколко години, не много различна от сегашната - първоначално поредица от фалити на банки и скъпоструващи опити за спасението им от страна на държавата. Народът заговори за „приватизация на тъмно“.

Макар, че първият отбор на високата политика беше почти без изключение лоялен, прилежен и неподкупен, общата неопитност по политическите, икономическите и особено юридически въпроси си каза думата: само комунистите имаха някакъв опит, естествено от съмнителна значимост. Липсата на политическо възпитание сред населението провокираше предпочитането на радикалните решения и подходящото лекарство срещу комунизма беше търсено предимно в един доста примитивен неолиберализъм. Един министър на икономиката обяви, че човек трябва да е винаги една крачка пред юристите, а един премиер каза, че като икономист не различавал мръсните пари. Практическите последици не изостанаха.

Въпреки това трябва да се признае, че икономическите реформи на 90те години в общи линии не се развиха зле – в голяма степен благодарение на учудващата гъвкавост и способност за импровизация на „обикновените“ хора. В рамките на две години имахме над милион малки предприятия и две трети от заетите в земеделието, останали без работа, вече си бяха намерили нова. Ориентираната почти напълно към Изтока икономика намери пазари-заместители и съдружници и издържа на петролния ценови шок – който ни беше спестен през 80те години – доста добре. Едва по-късно текстилната ни индустрия беше победена от азиатската конкуренция, а в последните години изостава и традиционната ни стъкларска промишленост. Валутата ни се доказа като стабилна, а приватизираните твърде късно банки днес имат добър рейтинг.

Искам да спомена само няколко от безброя политически проблеми, които трябваше да бъдат разрешени след Промяната. Чехословашкият проблем, който след политическия трус от 1938 изплуваше при всеки удобен момент, занимава политиците цели две години. Федеративната организация, въведена още 1968, беше толкова сложна, че можеше да функционира само под върховенството на една партия. След много безплодни опити за реформа в конституцията, се стигна през 1992, както е известно, до едно напълно мирно разделяне. От многото обективни причини, които доведоха до него, две ми изглеждат наистина важни: първо, страхът на словаците от една твърде силна асимилация на езика и културата им от чешките и второ, чувстващото се навсякъде обществено разделение между западните и източни части. Както и в другите държави от Източна Европа, и тук източната част беше по-слабо пригодена за реформи, особено след упадъка на цялата военна промишленост. Едва около 2000 година, дълго след разделянето, кабинетът на Дзуринда успя да въведе ефикасни реформи – и то на цената на загуба в изборите през 2006.

Друг силно чувствителен проблем бяха исторически обременените немско-чешки отношения. Първата, дипломатическите много нетипична стъпка беше декларацията на Вацлав Хавел малко след неговия избор, че би искал да се извини на прокудените [судетски немци, Б.пр.]. Но той можеше да бъде сигурен, че немският президент Рихард фон Вайцзекер няма да злоупотреби с неговата откровеност. Това беше потвърдено тържествено от съвместното им излизане и незабравимата реч на Вайцзекер в Прага на символната дата 15 май. В Чехия изявлението на Хавел доведе въпреки това до яростни протести сред отделни хора, а от страна на някои от прокудените - до искания, които не можеха да бъдат изпълнени от никое чешко правителство. По този начин отношенията бяха обременени наново, което беше безсрамно използвано от някои партии преди изборите от 1992. Друга важна крачка беше съвместната парламентарна декларация от 1997 година, която предхождаше една петиция за „помирение“. Тъй като темата влезе необратимо в обществеността и самите чехи разбраха значително повече за прокуждането, днес тя вече не е годна за политически злоупотреби. За общото настроение може да съди най-добре по това, че някои немски фирми надписват магазините си на немски, без това да заплашва икономическия им успех.

Много по-сложно се развиват в последно време отношенията с ЕС. Веднага след Промяната влизането в ЕС беше една от малкото теми, подкрепени от всички партии, и членството беше подкрепено през 2003 на референдум с убедително мнозинство.Въпреки това в последно време видимо се чувства, че проевропейското въодушевление намалява дори на Запад – между другото и също, защото една от основните му мотивации – общият страх от комунизма, респективно от СССР, отпадна след 1990. Нищо не може да подпомогне по-добре общата работа от общия враг – а изведнъж той изчезна. При това ново положение, когато и спомените от войната (Втората световна война, Б.пр.) избледняха, започна да се надига нов „националистичен егоизъм“.

По този начин бедният „Брюксел“ се превърна в мишена за различни политици, които му приписваха всичко възможно – от „дефицит на демокрация“ до задължителната „бюрокрация“. При това положение почти не се споменаваше, че този „дефицит“ произтича от нежеланието на националните правителства да оставят избора на Европейската комисия на Европейския парламент, а онази бюрокрация е несравнимо по-малка от националната и разполага с една частица от нашите данъци. Докато това роптаене е донякъде разбираемо при богатите страни, за страна като Чехия е една загадка. Чешкият президент, който иска на всяка цена да подобри своята „видимост“, проигра по този начин голяма част от може би незаслужения престиж, който Вацлав Хавел спечели на страната ни. Сега, по време на истинска криза, това би могло да ни струва скъпо.

От политическите проблеми бих искал само да спомена накратко преработката на комунистическото минало. Тази важна задача беше възпрепятствана от три обстоятелства. От една страна комунистите не предадоха властта доброволно, но я предадоха без насилие, второ, много дисиденти имаха свое комунистическо минало – и трето, в Чехия има твърде малко хора, които с чиста съвест могат да осъждат морално комунистите. Към това се присъединиха и лично чешки трудности, като например фактът, че StB (чешката държавна сигурност, Б.пр.), получи удобна възможност да унищожи по-голямата част от своя архив.

За тези, които бяха преживели чистките от 1968, всичко, което имаше прилика с тогавашните методи, беше неприемливо. Въпреки това несъмнено ни беше ясно, че нещо трябва да се направи. Простото решение, останалите архиви да бъдат направени публично достъпни, на някои изглеждаше твърде опасно, защото можеше да навреди и на невинни трети лица. В крайна сметка се стигна до компромисно решение, с труд събрало мнозинство в парламента. Това законодателно решение отстрани бившите членове и сътрудници на StB, както и висшите функционери на партията, членове на бойните групи, както и заемали определени държавни постове, от университетите и др. Въпреки че това беше несправедливо към определени хора, а други, виновни, се измъкнаха, и до днес съм убеден, че все пак това беше по-добре, отколкото да не се прави нищо.. Обнародването на списъците и архива беше проведено по-късно, а някои групи хора бяха умерено обезщетени.

Ако сега дръзна да дам генерална оценка на съвременната чешка политика, първо бих искал да отбележа, че за разлика от всички тези достойни за споменаване реформи с които донякъде се справихме, способността да се възползваме разумно от политическата си свобода ни остава чужда. Твърде многото избори (местни, окръжни, парламентарни, избори за сенат, европейски) дотягат на избирателите и избирателната активност, особено при изборите за сенат и за европейски парламент пада. Зачестяването на изборите води до състояние на „перманентна изборна кампания“, която се провежда с все по-груби средства, което, разбира се, възпрепятства нормалната работа в правителството и парламента. Политиката е все още твърде професионализирана, така че преизбирането се превръща за много в цел на съществуването. По този начин не програмите, а винаги променящото се благоволение на избирателите се превръща в определящо, а огромните разходи за кампания са достъпни само за големите и богати партии. Въпросът откъде идва богатството им, остава често открит, въпреки различните законови регулации - което, разбира се, вреди на доверието на избирателите в тях.

Доколкото мога да оценя и положението в други страни, ми изглежда, че тези притеснения не са много конкретни и дори доказват, че днешната Чешка република, макар и да не е политически образец, винаги ще си остане „стандартна“ демокрация. Остава ни само да се надяваме, че така ще е и за в бъдеще.

Превел от немски Филип Кьосев

Текстът е част от програмата на фестивала „Отвъд омразата, отвъд носталгията”, проведен през юни 2009 в София и посветен на социализма, неговото наследство и тяхното съвременно осмисляне.

Пре-публикува се от онлайн списание „Пирон“.

Източник

Ян Сокол (род. 1936) е чешки философ и политик. През 1998 г. той е министър на образованието на Република Чехия, през 2003 г. – кандидат за президент. През 2000-2077 г. той е първи декан на факултета по хуманитарни науки в Карловия университет, Прага.

Коментари (1)

- 08-01-2010|Артифейк - материалът

Много полезен. Добра обща картина на чешкия социализъм, видян отвътре.

Моралният инстинкт

Автор: Стивън Пинкър

Кой от следните хора бихте избрали като най-заслужаващ възхищение: Майка Тереза, Бил Гейтс или Норман Борлог? А кой от тях заслужава най-малко възхищение? За повечето хора това е лесен въпрос. Майка Тереза, известна с грижата за бедните в Калкута, е обявена за светица от Ватикана, получи Нобелова награда и в едно американско допитване до общественото мнение беше класирана като най-възхитителната личност на 20-ти век. Бил Гейтс, позорно известен с това, че ни даде танцуващия кламер на Майкрософт офис и синия екран на смъртта, бива обезглавен публично по различните „аз мразя Гейтс“ уебсайтове и замерян с торта в лицето. А що се отнася до Норман Борлог … кой по дяволите е Норрман Борлог?

И все пак един по-задълбочен поглед може да ви накара да премислите отново отговорите си. Борлог, баща на „Зелената революция“, се смята за човек, спасил поне един милиард животи, повече от който и да е друг човек в историята. Гейтс, мислейки какво да прави с богатството си, е направил една здравомислеща сметка и е решил, че може да премахне най-много бедност чрез борба срещу ежедневните бедствия на развиващия се свят като малария, диария и различни паразити. Майка Тереза, от своя страна, възхваляваше достойнствата на страданието и управляваше добре финансираните си центрове по съответен начин: на техните болни клиенти се предлагаха голямо количество молитви, но сурови условия, само малко болкоуспокояващи средства и опасно-примитивна медицинска помощ.

Не е трудно да се разбере защо моралните репутации на тези трима души са толкова неадекватни на доброто, което те са извършили. Майка Тереза беше самото въплъщение на светостта: облечена в бяло, с тъжни очи, аскетична и често фотографирана заедно с нещастниците на тоя свят. Гейтс е умник над умниците и най-богатият човек в света, за когото е също толкова вероятно да отиде в рая, колкото за нарицателната камила да се провре през иглено ухо. А Борлог, който почина на 95-годишна възраст през 2009 г., е агроном, който е прекарал живота си в лаборатории и некомерсиални организации, рядко излизайки на медийната сцена, а значи и пред нашето съзнание.

Съмнявам се дали тези примери ще убедят някого да предпочете Бил Гейтс пред Майка Тереза що се отнася до светостта. Но те показват, че нашето внимание може да бъде привлечено от един ореол на святост, който ни отвлича от по-обективното преценяване на действията, които карат хората да страдат или процъфтяват. Изглежда, че ние сме доста податливи на морални илюзии, които са нещо като етически еквивалент на кривите линии, които мамят окото по опаковките на зърнени закуски или учебници по психология. Илюзиите са любимо средство за изследователите на възприятието, когато искат да представят начините, по които функционират нашите сетива, и за философите, когато става дума за разклащане на наивната увереност на повечето хора, че разумът ни предоставя един прозрачен прозорец към света (ако очите ни могат да бъдат измамени от една илюзия, то защо трябва да им се доверяваме при други случаи?) Днес, една нова научна област използва илюзиите, за да демаскира шестото, моралното чувство. Моралните интуиции биват представяни от хора в лаборатории, по уебсайтове и чрез мозъчни скенери, след което биват обяснявани с помощта на игрови теории, неврология и еволюционна биология.

„Две неща изпълват с винаги ново и нарастващо възхищение и страхопочитание духа“, писа Имануел Кант – „звездното небе над мен и моралният закон в мен“. В наши дни моралният закон в нас започва да се разглежда с все по-нарастващо страхопочитание, ако и не винаги с възхищение. Човешкото морално чувство, оказва се, е орган, който притежава значителна сложност – с особености, които отразяват еволюционната му история и неврологичните му основи.

Тези особености задължително трябва да имат последствия, когато става дума за човешкото състояние. Моралността е не просто някаква стара тема от областта на психологията, тя е много близка до нашето разбиране за смисъла на живота. Морално доброто е онова, което придава на всеки от нас усещането, че ние сме човешки същества, заслужаващи уважение. Ние го търсим у приятелите и партньорите си, възпитаваме го у децата си, подкрепяме го в политиката и го оправдаваме в религиите си. Неуважението към моралността е обяснението за греховете на ежедневието и най-лошите варварщини от историята. За да притежава подобна тежест, понятието за моралност би трябвало да бъде нещо, което е по-голямо от всеки от нас и се намира извън самите нас.

Така че изследването на моралната интуиция не е дребна работа. Ако моралността е просто някакъв трик на мозъка, то самите основания за това да бъдем морални могат да бъдат разклатени. Но, както ще видим, науката за моралното чувство действително подсилва тези основания, изяснявайки какво е моралността и как тя трябва да направлява нашите действия.

Морализационният шалтер

Стандартната изходна точка при оценката на факта, че в нашата психологияе налице една точно определена част за моралност, е в разбирането на това как моралните съждения се различават от всички други видове мнения за начините, по които хората трябва да се държат. Морализацията е психологическо състояние, което може да бъде включвано и изключвано като шалтер – и когато то е включено, нашето мислене се управлява от една точно определена умонагласа. Това е умонагласата, която ни кара да смятаме някои действия за неморални („убийството е грешно“), а не просто неприятни („ненавиждам брюкселско зеле“), демоде („показването на пъпа е аут“) или неблазгоразумни („не чеши местата, ужилени от комари“).

Първата отличителна черта на морализацията е, че правилата, на които тя се позовава, се възприемат като универсални. Забраните на изнасилването и убийството, например, се възприемат не като въпроси на местни нрави, а като универсално и обективно валидни. Човек може лесно да каже „не обичам брюкселско зеле, но не ме интересува дали ти го ядеш“, но никой няма да каже „Не обичам убийствата, но не ме интересува дали ти си убил някого.“

Другата отличителна черта е, че хората изпитват чувството, че ония, които извършват неморални действия, трябва да бъдат наказани. Не само е разрешено да се причини болка на някой, който е нарушил дадено морално правило; погрешно е това да не се направи, да се остави той „да се измъкне“. Хората нямат проблеми с призоваването на божествено възмездие или намеса на държавата, която да навреди на други хора, които те считат за неморални. „Бъртранд Ръсел пише: „извършването на жестокости с чиста съвест е наслаждение за моралистите – ето защо те са изобретили ада.“

Всички ние знаем какво е усещането, когато морализационният шалтер се включи вътре в нас – добродетелната жар, парещата обида, желанието да привлечем други за каузата си. Психологът Пол Розин е изследвал този шалтер, сравнявайки два вида хора, които се придържат към едно и също поведение, но при различни условия на включване. „Здравните“ вегетарианци избягват месо по практически причини, като намаляване на холестерола и избягване на токсини. „Моралните“ вегетарианци избягват месото по етически причини: за да не вземат участие в страданието на животни. Изследвайки чувствата им по отношение яденето на месо, Розин показва, че моралният мотив отприщва цяла каскада от мнения. Моралните вегетарианци са по-склонни да гледат на месото като на замърсител – например те отказват да изядат чиния супа, ако в нея е паднала капка говежд бульон. Те са по-склонни да смятат, че и други хора трябва да бъдат вегетарианци, както и да припокриват хранителните си навици с други добродетели, като например увереността в това, че избягването на месо прави хората по-малко агресивни и жестоки.

Голяма част от най-новата ни социална история, включително и културните войни между либерали и консерватори, се състои в морализацията или аморализацията на определени видове поведение. Дори и когато хората са съгласни, че даден резултат е желателен, те все още могат да са на различни мнения относно това дали той трябва да бъде разглеждан като въпрос на предпочитание и благоразумие, или като въпрос на грях и добродетел. Розин отбелязва например, че напоследък пушенето е било морализирано. До скоро се подразбираше, че някои хора не харесват пушенето и го избягват, защото то е вредно за здравето. Но с откриването на вредните ефекти на вторичния дим, то вече започва да бъде разглеждано като нещо неморално. Пушачите биват отлъчвани от обществото; образите на хора, които пушат, биват забранявани, а на обектите, докоснати от цигарен дим, се гледа като на замърсени (някои хотели имат вече не само стаи, но и цели етажи за непушачи). Желанието за възмездие беше прехвърлено на гърба на тютюневите компании, които бяха зашлевени със смайващи „наказателни компенсации“.

Същевременно, множество поведения биват аморализирани, прехвърлени от сферата на моралните прегрешения в онази на избора на житейски стил. Такива са например разводите, извънбрачните раждания, съчетаването на майчинство и професия, ползването на марихуана, както и хомосексуалността. Много злочестия сега се разглеждат не като възмездие за неправилен избор, а като нещастни случаи. Някога имаше хора, които се наричаха „лентяи“ и „скитници“; днес те са „бездомни“. Зависимостта от дрога е „болестно състояние“; сифилисът бе преоценен от възмездие за рисково поведение до „сексуално пренасяна болест“, а напоследък и до „сексуално пренасяна инфекция“.

Тази вълна на аморализация доведе културната десница до оплакването, че самата моралност се намира под атака, както виждаме от групата, която миропомаза себе си като Морално Мнозинство[63]. Всъщност, изглежда съществува нещо като Закон за съхраняване на морализацията, така че някои видове поведения биват премахнати от морализираната колонка, а други биват прибавяни към нея. Десетки неща, на които миналите поколения са гледали като на практически въпроси, днес са етически бойни полета, като например използването на памперси, тестове за интелигентност, птицеферми, кукли Барби и изследванията по рака на гърдата. Самата храна се е превърнала в бойно поле, като различни критици проповядват правилния размер на бутилките за минерална вода, химията на тлъстините, свободата на пилетата, цената на кафените зърна, видовете риба и какво разстояние е изминала храната от фермата до чинията.

Много от тези морализации, като атаките срещу пушенето, могат да бъдат разбрани като практически тактики, предназначени да намалят някоя наскоро идентифицирана вредност. Но дали някоя дейност ще превключи мисловните ни шалтери в състояние на „моралност“ е въпрос не само на това колко вреда причинява то. Ние не изказваме презрение към човека, който не сменя батериите на противодимната алармена инсталация или взема семейството си на почивка с кола, макар че и двете неща повишават вероятността да им се случи нещастен случай. Да се кара голям джип, който харчи много бензин, е нещо осъдително, но не и да се кара старо Волво, което също харчи много бензин. Да се яде Голям Мак е неумерено, но не и да се яде вносно тлъсто сирене или бита сметана. Причината за тези двойни стандарти е очевидна: хората са склонни да приравняват морализацията към собствените си стилове на живот.

Разсъждаване и оправдаване

Съмнително е не само съдържанието на нашите морални съждения, но много често и начинът, по който ние стигаме до тях. Ние обичаме да си мислим, че когато имаме някакви убеждения, налице са добри причини, които са ни накарали да ги приемем. Ето защо един по-стар подход към моралната психология, воден от Жан Пиаже и Лорънс Колбърг, се опитваше да документира начините на разсъждаване, по които хората достигат до определени морални заключения. Но нека разгледаме следните ситуации, измислени от психолога Джонатан Хейд:

Джули пътува из Франциа по време на лятна ваканция заедно с брат си Марк. Една нощ те решават, че ще бъде интересно и приятно да се опитат да правят любов. Джули вече взема анти-бебе таблетки, но Марк използва и кондом, просто за да бъдат сигурни. И двамата харесват секса, но решават да не го правят повторно. Те запазват тази вечер като специална тайна, която ги кара да се чувстват още по-близки. Какво мислите за всичко това – ОК ли е за тях да правят любов?

Една жена чисти килера си и намира старо национално знаме. Тя не иска да го запази, така че го нарязва на парчета и ги използва, за да чисти тоалетната си.

Кучето на едно семейство бива прегазено от кола пред къщата им. Те са чували, че кучешкото месо било много вкусно, така че нарязват кучето на парчета, приготвят го и го ядат за вечеря.

Повечето хора незабавно обявяват, че тези действия са грешни и след това започват да се мъчат как да оправдаят това защо те са грешни. В случая с Джули и Марк, хората изказват опасения от възможността за раждане на деца с увреждания, но тук им се припомня, че двамата са използвали всякакви предпазни мерки. Тогава те предполагат, че двамата могат да бъдат емоционално наранени, но историята показва ясно, че те не са. Казва се, че това ще предизвика гнева на общността, но им се припомня, че всичко е държано в тайна. Много хора тогава признават нещо от рода на „Не знам, не мога да го обясня, но знам, че това е нещо грешно“. Обикновено хората не се занимават с морални разсъждения, смята Хейд. Вместо това те извършват морално оправдаване: те тръгват от заключението, произхождащо от някаква несъзнателна емоция, а след това работят в обратна посока, за да достигнат до някакво достоверно оправдание.

Пропастта между убежденията на хората и техните оправдания бива демонстрирана още и от любимата нова игрална площадка за моралните психолози, един мислен експеримент, измислен от философите Филипа Фут и Джудит Джарвис Томсън. Той се нарича „трамвайният проблем“.

По време на утринна разходка вие виждате един трамвай, който се носи с голяма скорост по релсите, като ватманът лежи в безсъзнание на таблото. По пътя на трамвая се намират пет души, работещи по релсите, които не забелязват опасността. Вие стоите на едно разклонение по линията и сте в състояние да натиснете лост, който ще отклони трамвая по друга линия. За нещастие, в този случай той ще прегази един друг работник, който работи тук. Допустимо ли е да се натисне лоста, убивайки един човек, за да се спасят петима? Почти всички хора отговарят с „да“.

Разгледайте сега една друга сцена. Вие се намирате на мост, минаващ над линията и отново виждате трамвая, който се носи към петимата работници. Сега единственият начин да се спре трамвая е да се хвърли някакъв тежък обект на пътя му. А единственият тежък обект под ръка е един дебел човек, който стои до вас. Допустимо ли е да бутнете човека от моста? И двете дилеми ви изправят пред възможността да пожертвате един живот, за да спасите пет и, следователно, според утилитарните стандарти за онова, което би било най-добро за възможно най-голям брой хора, и двете дилеми са морално еквивалентни. Но повечето хора не ги виждат по този начин: макар че те биха натиснали лоста в първия случай, те не биха бутнали човека във втория. Когато биват помолени да дадат някакво обяснение, те не могат да представят нищо последователно, макар че моралните философи също не са в състояние да представят някаква разумна разлика.

Когато психолозите казват „повечето хора“, те обикновено имат пред вид „повечето второкурсници, които попълниха теста срещу пари за по една бира“. Но в този случай се имат пред вид повечето от 200.000 души от стотина страни, които са споделили разбиранията си в един проведен в Интернет експеримент, ръководен от психолозите Файъри Кушман и Лиан Янг, както и от биолога Марк Хаузер. Разлика между приемането на натискането на лоста и бутането на човека, както и неспособност да се оправдае избора, е била открита сред участниците от Европа, Азия и Северна и Южна Америка; сред жени и мъже, чернокожи и бели, тийнейджъри и възрастни хора, хинду, мюсюлмани, будисти, християни, евреи и атеисти; хора с начално образование и хора с докторски степени.

Джошуа Грийн, философ и когнитивен невролог, предполага, че еволюцията е снабдила хората с инстинктивно отвращение против малтретирането на невинни хора. Този инстинкт, предполага той, надвива всяко утилитарно пресмятане, което би изчислявало спасените и изгубени животи. Импулсът против малтретирането на друго човешко същество би обяснил и други примери, в които хората отказват да убият един, за да спасят много, като например евтанизацията на болничен пациент, за да се вземат органите му, които ще спасят пет умиращи пациенти, или пък изхвърлянето на някого от една спасителна лодка, за да остане тя на вода.

Само по себе си всичко това би било просто една повече или по-малко вероятна хипотеза, но Грийн започва да работи заедно с когнитивния невролог Джонатан Коен и няколко други колеги от Принстън. За да изследват хипотезата, те надничат в мозъците на хората, използвайки томографска техника (MRI). Те се опитват да намерят сигнали за конфликт между областите на мозъка, асоциирани с емоциите (които не ни позволяват да навредим някому) и областите, посветени на рационален анализ (които пресмятат спечелените и изгубени животи).

Когато хората размишляват над дилемите, изискващи от тях да убият някого със собствените си ръце, в техните мозъци просветват няколко области. Една от тях, включваща средните (гледащи навътре) части от фронталните изпъкналости, е свързана с емоции, засягащи други хора. Една друга, от задната страна (гледаща нагоре и навън) повърхност на фронталните изпъкналости, е свързана с протичащи умствени пресмятания (включващи не-морални размишления, като например дали да се вземе самолет или влак). А една трета област, предният сингуларен кортекс, регистрира конфликт между импулс, идещ от една част на мозъка и друг импулс, идещ от друга част.

Но когато хората мислят за една дилема, която не включва директно използване на насилие, като натискане на лоста, мозъкът реагира по различен начин: в този случай просветва само областта, асоциирана с рационални калкулации. Други изследвания показват, че неврологичните пациенти с притъпени емоции като следствие от увреждане на фронталните изпъкналости, се превръщат в утилитаристи: те смятат, че е напълно правилно да се бутне дебелия мъж от моста. Взети заедно, тези открития изглежда потвърждават теорията на Грийн, че нашите не-утилитарни интуиции идват от победата на един емоционален импулс над анализа на печалбата и загубата.

Универсален морал?

Откритията на трамвайологията – че има комплексни, инстинктивни и разпространени по цял свят морални интуиции – водят Хаузер и Джон Майкъл (учен в областта на правото) да обновят една аналогия на Джон Роулс, отнасяща се до моралното чувство и езика. Според Ноам Чомски ние се раждаме с една „универсална граматика“, която ни принуждава да анализираме речта от гледна точка на нейната граматическа структура, без да осъзнаваме правилата на играта. А според аналогията на Роулс, ние сме родени с една универсална морална граматика, която ни принуждава да анализираме човешките действия от гледна точка на тяхната морална структура, със също толкова слабо осъзнаване на процеса.

Подтиците на моралността се появяват в най-ранното детство. Малки деца спонтанно предлагат играчките си и се опитват да предложат помощ на хора, които виждат като намиращи се в беда. А според психолозите Елиот Търел и Джудит Сметана, децата от предучилищна възраст вече имат усещане за разликата между обществени конвенции и морални принципи. Четиригодишни деца казват, че не е редно да се носи пижама в училище (конвенция), а също не е редно да се удари другарче без причина (морален принцип). Но когато бъдат попитани дали тези действия биха били редни, ако някой учител ги разреши, повечето от децата казват, че носенето на пижама сега би било наред, но да се удари другарче все още не е.

Макар че никой още не е идентифицирал някакви гени за морал, налице са косвени указания, че те съществуват. Чертите на характера, наричани „добросъвестност“ и „приятност“ са далеч по-сходни сред еднояйчни близнаци, които са били разделени още от момента на раждането (които споделят гените, но не и средата си), отколкото сред осиновени деца, отгледани заедно (които споделят средата, но не и гените си). Хората, диагностицирани с „антисоциални личностни смущения“ и „психопатия“ демонстрират признаци на морална слепота още от детството. Те тормозят по-малки деца, измъчват животни, лъжат редовно и изглеждат неспособни да изпитват чувства като емпатия и разкаяние, често въпреки съвсем нормална семейна среда. Някои от тези деца израстват като онези чудовища, които ограбват безпомощни старци, изнасилват множество жени или застрелват лежащи на пода служители на магазин по време на обир.

Макар че психопатията вероятно е резултат от генетическа предразположеност, една по-мека нейна форма може да бъде причинена от увреждания на фронталните области на мозъка (включително и областите, които не позволяват на неувредени хора да бутат хипотетичния дебел човек от моста). Невролозите Хана и Антониа Дамасио и техните колеги са открили, че някои деца, които са претърпели сериозни увреждания на фронталните изпъкналости могат да израснат като безсърдечни и безотговорни възрастни, въпреки нормална интелигентност. Те лъжат, крадат, игнорират наказанията, оставят в опасност собствените си деца и не са в състояние да обмислят дори и най-простите морални дилеми, като например какво би трябвало да предприемат двама души, ако не са съгласни кой телевизионен канал да гледат, или дали един мъж трябва да открадне лекарство, за да спаси умиращата си жена.

Моралното чувство, значи, може би е част от устройството на нормалния човешки мозък. Но въпреки цялото страхопочитание, което можем да изпълва умовете ни, когато размисляме за вродения морален закон, идеята в най-добрия случай е непълна. Разгледайте например следната морална дилема: един трамвай е на път да прегази учител. Вие можете да отклоните трамвая в странична линия, но при това той ще включи шалтер, изпращащ сигнал към клас от шестгодишни деца, с което ще им даде позволение да нарекат едно плюшено мече Мохамед. Допустимо ли е да натиснете лоста?

Това не е шега. Преди известно време една англичанка, преподаваща в частно училище в Судан, разрешила на класа си да нарече едно мече-Теди по името на най-популярното момче в класа, което носело името на основателя на исляма. Тя била арестувана за богохулство и публично бичувана, докато тълпата пред затвора искала смъртта й. За протестиращите животът на тази жена със сигурност е имал по-малко ценност от възвишаването на достойнството на тяхната религия, и тяхната преценка дали е правилно да се отклони хипотетичния трамвай сигурно би била различна от нашата. Каквито и да са граматическите структури, моралните съждения на хората не могат да бъдат чак толкова универсални. Всеки който не е спал по време на лекциите по антропология може да предложи множество подобни примери.

Разбира се, езиците също се различават. Според теорията на Чомски езиците следват формата на един абстрактен проект, като например това, че фразите трябва да се състоят от глаголи и съществителни, докато детайлите се различават, например дали глаголът или съществителното ще стои на първо място. Дали е възможно самите ние да сме снабдени с някакъв абстрактен план, който да обхваща всички странни идеи, които хората от различните култури морализират?

Разновидностите на моралния опит

Когато антрополози като Ричард Шведър и Алан Фиске наблюдават моралните грижи по цялото земно кълбо, те откриват, че няколко теми постоянно се повтарят сред многообразието. Хората навсякъде, поне при определени обстоятелства и имайки пред вид определени други хора, смятат, че е лошо да се вреди на другите и е добре да им се помага. Те притежават чувство за справедливост: че човек трябва да отвръща на услуги, да награждава благодетелите и да наказва измамниците. Те ценят лоялността на една група, споделянето и солидарността между нейните членове и придържането към нейните норми. Те вярват, че е правилно да се отстъпва на легитимни авторитети и да се уважават хора с висок статус. И те възхваляват чистотата и светостта, като същевременно се отвращават от нечистотата, замърсяването и похотта.

Точният брой на темите зависи от това дали сте човек, който мисли на едро или на дребно, но Хейд наброява пет – вреда, честност (fairness), общност (или групова лоялност), авторитет, чистота – и предполага, че това са основните съставки на нашето морално чувство. Те не само се появяват отново и отново при междукултурните изследвания, но и всяка от тях има силно влияние върху моралните интуиции на хората в нашата собствена култура. Хейд ни задава следния въпрос: колко пари би трябвало да ни плати някой, за да извършим хипотетични актове като следните:

Да забодем игла в дланта си.

Да забодем игла в дланта на непознато дете. (Вреда).

Да приемем широкоекранен телевизор от приятел, който го е получил безплатно поради компютърна грешка.

Да приемем широкоекранен телевизор от приятел, който го е получил от крадец, който пък го е откраднал от богато семейство. (Честност).

Да кажем нещо лошо за собствената си нация (което не вярваме) по радиопредаване пред тази нация.

Да кажем нещо лошо за собствената си нация (което не вярваме) по радиопредаване пред чужда нация. (Общност).

Да зашлевим приятел в лицето, с негово разрешение, като част от комичен скеч.

Да зашлевим свещеника на енорията си в лицето, с негово разрешение, като част от комичен скеч. (Авторитет).

Да посетим представление, в което участниците се държат като идиоти в продължение на 30 минути, включително бърборейки гадости и падайки насам-натам по сцената.

Да посетим представление, в което участниците се държат като животни в продължение на 30 минути, включително пълзейки наоколо голи и уринирайки по сцената. (Чистота).

Във всяка от тези двойки действия второто се възприема като далеч по-отвратително. Повечето от нашите морални илюзии идват от факта, че някоя от моралните сфери е получила неупълномощен достъп вътре в сферата на нашите съждения. Нарушаването на изискването за чистота кара хората да се мръщят при мисълта за използването на старото знаме като парцал за почистване на тоалетната. Нарушаването на изискването за чистота отблъсква хората, които преценяват моралността на инцеста, извършен по взаимно съгласие и не позволяват на моралните вегетарианци и непушачи да търпят дори и най-дребната следа от някакво замърсяване. В другия край на тази скала, демонстрациите на изключителна чистота карат хората да благоговеят пред религиозни лидери, които се обличат в бяло и носят аура на непорочност и аскетизъм.

Генеалогия на морала

Тези пет сфери са добри кандидати за една периодическа таблица на моралното чувство не само защото те са толкова общоразпространени, но и защото изглежда притежават дълбоки еволюционни корени. Импулсът да се избягва причиняването на вреда, което кара да се чувстват ужасени хората, размислящи над проблема с трамвая, може да бъде открит и у маймуните-макаци, които предпочитат да стоят гладни вместо да дръпнат верига, която им доставя храна, но същевременно изпраща електрически шок на друга маймуна. Респектът към авторитетите има ясно отношение към йерархиите на доминация и подчинение, широко разпространени в животинския свят. Контрастът между чистота и замърсяване задейства емоцията на отвращението, която бива отприщена от потенциални причинители на болести като телесни течности, разлагаща се плът и необичайни видове месо, както и рискови сексуални практики като инцест.

Другите две морализационни сфери съвпадат с класическите примери за това как евентуално алтруизмът е могъл да възникне (предложени от социобиолозите през 1960-те и 1970-те години и направени известни от Ричард Докинс в книгата му Егоистичният ген). Справедливостта (fairness) е много близо до онова, което учените наричат реципрочен алтруизъм, където желанието да бъдем добри към другите може да се развие само докато услугата помага на получателя повече, отколкото тя струва на дарителя, и получателят връща услугата обратно, когато съдбите се преобърнат. Този анализ прави реципрочния алтруизъм да изглежда прост като някаква машинална калкулация, но всъщност Робърт Тривърс, биологът, който е автор на тази теория, твърди, че тя е реализирана в мозъка като съвкупност от морални емоции. Симпатията кара един човек да предложи първата услуга, особено на някой, който се намира в нужда и за когото тя ще бъде от най-голяма полза. Гневът защищава човека против измамниците, които приемат една услуга без да я връщат обратно, като го принуждава да накаже неблагодарника или да прекъсне връзката. Благодарността кара получателя да награждава ония, които са му помагали в миналото. Чувството за вина кара измамника, намиращ се в опасност, да се опитва да поправи връзката, признавайки прегрешението си и обявявайки, че ще се държи по-добре в бъдеще (в съгласие с определението на Менкен[64] за съвестта като „вътрешният глас, който ни предупреждава, че някой може и да гледа“). Множество експерименти, изпробващи кой на кого помага, кой кого харесва, кой кого наказва и кой от какво се чувства виновен, са потвърждавали многократно тези предположения.

Общността, много различната емоция, която кара хората да споделят и жертват без да очакват отплата, може би се основава на непотисткия алтруизъм – емпатията и солидарността, която ние изпитваме към роднините си (и която се е развила защото всеки ген, който кара един организъм да помогне на някой роднина, би помогнал на копия от себе си, намиращи се вътре в този роднина). При хората, разбира се, общностните чувства могат бъдат насочени и към хора, които не са роднини. Понякога за хората е изгодно (в еволюционен смисъл) да обичат партньорите си, защото интересите им са споделени, като например съпрузи с общи деца, сватове с общи роднини, приятели с общи вкусове или съюзници с общи врагове. А понякога няма никаква изгода, но рецепторите им за роднинство за били подмамени да третират членовете на общността по такъв начин, сякаш те са роднини – чрез тактики, които са метафори за роднинство (различни видове братства, родината), митове за произход и други свързващи ритуали.

Жонглирането на сферите

Всичко това ни води до една теория, обясняваща как моралното чувство може да бъде едновременно и универсално, и разнообразно. Петте морални сфери са универсални, те са еволюционно наследство. Но как те биват подреждани по важност и коя от тях бива използвана за морализация на коя област от обществения живот – секс, управление, търговия, религия, хранителни предписания и т. н. – зависи от културата. Много от шокиращите практики по далечни места стават по-разбираеми, когато човек осъзнае, че същите морализационни импулси, които западните елити канализират по посока на нарушения на правилата за вреда и справедливост (нашите морални фиксации), на други места биват канализирани към нарушения в другите сфери. Да помислим например за японския страх пред неконформизма (общност), религиозните измивания и хранителни ограничения при индийците и ортодоксалните евреи (чистота), яростта по повод обида срещу Пророка сред мюсюлманите (авторитет). На Запад ние вярваме, че в бизнеса и управлението честността и справедливостта трябва да стоят над общността и се опитваме да изкореним непотизма и шуробаджанащината. На други места по света това е неразбираемо – кое безсърдечно влечуго би предпочело един пълен непознат пред собствения си брат?

Йерархията и подреждането на моралните сфери разделя също и културите на либералите и консерваторите в Съединените щати. Много области на несъгласие, като хомосексуалността, атеизма и семействата с един родител – за десните, и расовите проблеми, експлоатацията и заплатите на мениджърите – за левите, отразяват различно претегляне на сферите. В едно голямо Интернет-проучване, Хейд установява, че либералите поставят извънредно голяма морална тежест върху неща като вреда и справедливост, докато пренебрегват груповата лоялност, авторитета и чистотата. Консерваторите пък придават сравнително висока тежест на всичките пет сфери. Не е за учудване, че всяка от страните смята, че тя е движена от възвишени ценности, а другата страна е низка и безпринципна.

Прехвърлянето на определена дейност в друга сфера, или изваждането й от моралните сфери изобщо, не е лесна работа. Хората считат, че едно поведение принадлежи към дадена сфера като резултат от свята необходимост и самият факт на поставяне под въпрос на едно подобно причисляване вече е морално безчинство. Психологът Филип Тетлок показва, че манталитетът на табуто – убеждението, че някои мисли са грешни за мислене и изговаряне – не е просто суеверие на полинезийците, но умонагласа, която лесно може да бъде пробудена у американци с висше образование. Само ги накарайте да приложат сферата на взаимността към отношения, които по традиция биват направлявани от общност или авторитет. Когато Тетлок попитал анкетираните дали агенциите за осиновяване трябва да дават децата на родителите, които са съгласни да платят най-скъпо, дали хората би трябвало да имат право да продават органите си и дали може да им бъде позволено да се откупуват от задължението да бъдат съдебни заседатели, те не само не се съгласили, но и се почувствали лично обидени и разярени от мисълта, че някой изобщо може да си позволи да задава подобни въпроси.

Институциите на модерното време често поставят под въпрос и експериментират с начините, по които определени дейности биват причислявани към моралните сфери. Пазарните икономисти са склонни да предлагат всичко за продан. Науката аморализира света чрез опитите си да разбере феномените, вместо просто да изказва готови съждения за тях. Секуларната философия се занимава с поставяне под въпрос на всички вярвания, включително и ония, установени от авторитети и традиции. Едва ли е за учудване, че тези институции често биват разглеждани като морално разяждащи.

Нищо ли не е свято?

„Морално разяждаща“ е именно понятието, което някои критици биха искали да приложат към новата наука за моралното чувство. Опитът да се анализират нашите морални интуиции може да изглежда като опит те да бъдат лишени от престиж. Еволюционните психолози изглежда желаят да демаскират нашите най-благородни мотиви като нещо, основаващо се в края на краищата на личен интерес – да покажат, че любовта към децата ни, състраданието към нещастните и чувството за справедливост са просто тактики в една дарвинистка борба за увековечаване на собствените ни гени. Обяснението за това как различните култури третират различните сфери би могло да доведе до някакъв безгръбначен релативизъм, в който ние никога не бихме имали основания да критикуваме практиките на друга култура, независимо от това колко варварска е тя, защото „ние си имаме нашия вид моралност, а те си имат техния“. И цялото начинание изглежда ни тегли към един вид неморален нихилизъм, в който самият морал бива принизен от нивото на трансцендентен принцип до измислица на нашата нервна система.

Всъщност обаче никои от тези страхове не са оправдани – и е много важно да се разбере защо. Първото недоразумение засяга логиката на еволюционните обяснения. Еволюционните биолози понякога придават човешки черти на ДНК по същата причина, по която учителите смятат за полезно да карат учениците да си представят света от гледната точка на една молекула или светлинен лъч. Един кратък път към разбирането на теорията за подбора, без да се извършва цялата математика, е да си представим, че гените са миниатюрни действащи лица, които се опитват да направят копия от самите себе си.

За нещастие метафората на егоистичния ген вече е избягала от научнопопулярните книги по биология и е мутирала в идеята, че организмите (включително и хората), са безмилостно користни. А това не е вярно. Гените не са резервоар на нашите тъмни несъзнателни желания. „Егоистичните“ гени са нещо напълно съвместимо с безкористни същества, защото метафоричната цел на един ген – да се възпроизведе егоистично – може да бъде изпълнена чрез програмирането на мозъка на организма по начин, изискващ безкористни действия, като например да бъде добър с роднините си или да върши добро на непознати в беда. Когато една майка остава будна цяла нощ, подкрепяйки болното си дете, гените, които й придават тази сила и нежност са „егоистични“ в един метафоричен смисъл, но по никакъв начин самата тя не е егоистична.

Нито пък реципрочният алтруизъм – еволюционното обяснение за справедливостта – не означава, че хората вършат добри дела с циничното очакване да получат възнаграждение в по-късен момент. Всички ние знаем за достатъчно много незаплатени добри дела, като даването на бакшиш на келнер в град, който никога повече няма да посетим или покриването на оръжие със собствените гърди, за да се спасят другарите. За биолога тези изблици на доброта не са просто аномалии, както може би изглежда.

В класическата си статия от 1971, Тривърс, биологът, посочва как естественият подбор би могъл да насърчава истинско себеотрицание. Появата на едно-към-едно реципрочност, която позволява на организмите да разменят услуги без да бъдат измамени, е просто първа крачка. Вършещият услугата трябва не само да избягва очевидни измамници (ония, които биха приели услуга, но не биха я върнали), но и да предпочита най-щедрите ответници (ония, които ще върнат най-голямата услуга, която могат да си позволят) пред стиснатите (които връщат най-малката услуга, която могат да си позволят). И тъй като е добре да бъдеш избран като получател на услуги, възниква конкуренция за най-щедрия партньор наоколо. Казано по-точно, възниква конкуренция за това да се изглеждакато най-щедрия партньор наоколо, тъй като извършителят на услуги не може да чете мисли или да предвижда бъдещето. Репутацията за честност и щедрост се превръща в актив.

И тъй като в дългосрочен план конкуренцията кара участниците в тази надпревара да развиват все по-чувствителни радари за различаване на истински щедрите партньори от лицемерите, то в края на краищата се налага едно логично заключение: най-ефективният начин да изглеждаш щедър и честен е да бъдеш щедър и честен. В дългосрочен план репутацията може да бъде осигурена единствено чрез стриктно придържане към правилата. И по този начин поне някои от участниците се превръщат в истински благородни и възвишени хора – те са морални не защото това им носи някакви изгоди, а просто защото са такива хора.

Ние ставаме по-добри, опознавайки себе си

Моралността, значи, все пак е нещо повече от нашето унаследено морално чувство, и новата наука за моралното чувство не прави моралните размишления и убеждения остарели. Същевременно обаче, последствията от нея, засягащи нашата морална вселена, са огромни.

Като минимум, науката ни подсказва, че дори когато плановете на нашите противници изглеждат напълно шокиращи, това все още не ги прави аморални психопати, а по-скоро хора с различна от нашата морална нагласа, която за тях изглежда също толкова задължителна и универсална, колкото нашата собствена изглежда за нас. Разбира се, някои противници действително са психопати, а други са до такава степен отровени от някаква наказателна морализация, че се намират отвъд пределите на разума. Но при всеки конфликт, при който срещата на умовете не е напълно безнадеждна, разбирането на факта, че отсрещната страна действа под ръководството на морални, а не користолюбиви причини, може да бъде първа стъпка към намирането на общ език. Едната страна може да признае загрижеността на другата за неща като общност, стабилност, честност или достойнство, дори и ако същевременно твърди, че в конкретния случай някаква друга ценност трябва да бъде зачитана на първо място. Либералите например могат да признаят загрижеността на консерваторите за семейството, отбелязвайки същевременно, че хомосексуалният брак е напълно съвместим с тази загриженост.

Науката за моралното чувство ни предупреждава и за илюзиите, на които то е податливо също толкова, колкото и останалите пет сетива. То е склонно да обърква моралността сама по себе си с неща като чистота, статус и конформизъм. То е склонно да прави от обикновени, практически проблеми, някакви морални кръстоносни походи и по този начин да търси решенията им по посока на наказателната агресия. То налага табута, които правят някои идеи недискутируеми. И то има неприятния навик да поставя себе си винаги на страната на ангелите.

Далеч от опита за развенчаване на моралността, науката за моралното чувство може да подпомогне неговото по-нататъшно развитие, помагайки ни да прогледнем през илюзиите, с които са ни натоварили еволюцията и културата, и да се съсредоточим върху цели, които можем да споделяме и защищаваме с други хора. Както пише Чехов, „човекът може да стане по-добър, ако му покажете какъв е всъщност.“

Източник

Стивън Пинкър (род. 1954), е психолог в Харвардския университет и автор на редица популярни книги. Пинкър пише редица научни и популярни трудове за езика и когнитивните науки. Предмет на изследванията му са неправилните глаголи и езиковото развитие при децата (вж. усвояване на езици). Пинкър е привърженик на еволюционната психология и подкрепя възгледите на Чомски за езика, като развитие на инстинкт в еволюционния процес.

Коментари (2)

- 11-01-2010|ГеА

Добрият стар Стивън Пинкър - малко си пада по шоу-то, но изобщо не е повърхностен - знам какъв айсберг има под това писание.

И все пак - не съм убедена, че е инстинкт...

- 23-01-2010|Прасчо - Да.

Не е,разбира се - както личи от последния ред на есето.

Повратът на комуникацията

Автор: Мартин Йотинг

Проблемът на една революция е, че тя не може да бъде разбрана, когато човек се намира вътре в нея. През 60-те години на миналия век Томас Кун описа научните революции, в които съществуващите представи за света биват захвърлени и заместени от напълно нови. Един астроном например, който в продължение на десетилетия е възприемал, наблюдавал, картографирал, разбирал и обяснявал Земята като диск, рано или късно стига до момент, в който не може да продължава да се развива напред със своите инструменти и хипотези. Вместо бавната научна работа възниква една разрушителна мисъл, която просто помита милиони часове на изследователска работа: Земята е кълбо! Обясненията, изработвани в продължение на столетия, не могат да бъдат съчетани с новата мисъл дори и при най-внимателно нагаждане.

Извършва се промяна от едно принципно разбиране за света към друго, напълно различно – процес, който Кун нарича смяна на парадигмата. Това е промяна, която поставя всички участници в процеса пред големи предизвикателства, защото възниква огромна несигурност: новата теория е прясна и непроверена, никой не знае, дали тя е по-вярна от старата. И поради това, че традицията е поставена под заплаха, консервативните сили се съпротивяват: научни кариери биват заплашени, резултатите от цели животи могат да бъдат разпилени в нищото. Светът след това е буквално различен.

Промените на нашия медиен свят са фундаментални – също както и мисловната промяна от диска към кълбото. И въпреки това пред обществеността се действа така, сякаш все още имаме избора да запазим досегашната организация на медийната си публичност – сякаш това е просто въпрос на политическо решение. Но дори и само по структурни причини това допускане изглежда повече от въпросително.

Четири елемента на нашите масово-медийни системи

Дигиталните културни битки, боричкането около едно ново начало на медийната система и трансформацията на медийната публичност могат да бъдат обяснени като разпадане и ново подреждане на четирите съставни части на нашия медиен апарат.

Тези четири части са:

1. Медийната система на разпределение: техническата инфраструктура за разпространяване на съдържанията. В по-ранни времена за това бяха необходими печатни преси, големи системи за разпространение и оскъдни радио- и телевизионни честоти.

2. Медийната система на финансиране: начинът, по който се печелят пари със съдържанията. По щастливо стечение на обстоятелствата досега винаги имаше достатъчно пари за рефинансиране на медийните съдържания. Платежоспособни групи със специални интереси търсеха начини за разпространяване на рекламни послания сред народа – и досега те бяха зависими от журналистиката и средата.

3. Медийната продукционна система: капацитетите за производство на съдържания. Те обхващат всички ония, които произвеждат предназначените за разпространение съдържания – репортери, редактори, журналисти, писатели, говорители и кинодейци. А може би и не. Защото всичко, което досега се разпространяваше или не, зависеше напълно от четвъртия фактор.

4. Медийната система на филтриране: механизмите на сортиране и определяне на значимост, според които се подреждат съдържанията. Когато каналите са оскъдни, трябва да се вземе решение какво да се разпространява и какво не. Обикновено при общението с медиите ние не размишляваме върху разделението на продукция и филтри. Но реална власт в масово-медийната система имат не редакторите, а техните шефове, в края на краищата издателят. Филтрирането винаги е било решаващият въпрос на властта: онзи, който е изградил скъпите системи за разпространение, а заедно с това получава и рекламните постъпления, обикновено извършва и филтрирането – при Аксел Шпрингер се филтрира по друг начин, отколкото при Рудолф Аугстайн.

Грешката на множество дебати върху медийната промяна се състои в това, че се предполага една задължителна връзка между тези четири системи. Но това е заблуждение. Днешните размествания на пластовете възникват поради фундаментални промени само в две от четирите подсистеми.

Революция, част 1: Премахване на медийната оскъдност

От една страна постепенно се срива подсистемата на финансирането – политиката на финансиране досега се базираше на това, че медийното разпространение е оскъдно. Един медиен канал наливаше пари в касите, защото в масово-медийната система винаги се заплащаше за оскъдността на системата на разпространение, а не за оскъдността на самата новина. От журналистика се забогатяваше не защото човек можеше да пише или разследва добре. Забогатяваше се, защото човек притежаваше контрол над печатната преса или предавателя, а заедно с това и над постъпленията от реклами. В средносрочен план с всичко това е свършено.

Като пример може да послужи Кока-Кола: колкото повече потенциални консуматори могат да бъдат достигнати много евтино чрез „CokeFridge“ или Фейсбук, толкова по-малко трябва да се инвестира в реклама. Защото, разбира се, у Кока-Кола няма ни най-малка безусловна склонност да финансира близкоизточните кореспонденти на Франкфуртер Алгемайне или берлинския офис на RTL. А когато в Интернет към тези сайтове може да се включи и реклама, то тя при всички случаи е по-евтина, защото онова, което не е оскъдно, не може да струва много. Който не разбира тези обстоятелства и вместо това призовава обществото към изнамиране на решения, които да запазят съществуващото статукво, очевидно не е разбрал, че именно между фирмените интереси и една функционираща журналистика няма никакви автоматично-причинни връзки.

Революция, част 2: Преместване на филтърната функция

Втората фундаментална промяна се извършва в субсистемата на филтрите. Там, където благодарение на свободни канали за връзка няма нужда от филтриране преди публикуването, задачата на филтрирането бива прехвърлена върху получателя. Издателства и предаватели засега не успяват да се справят с това предизвикателство или поне не предлагат някакви решения. Единственият засега истински многообещаващ инструмент – който, интересно, отново се основава на реклама – беше развит от Гугъл, и именно по тази причина издателите обявиха Гугъл за свой враг номер 1. Та нали филтрирането досега беше тяхна най-исконна власт, свързана с контрола над системите за разпространение, които ги превръщаха във важни фигури, в четвърта власт в държавата. Интересното при това е, че издателите обясняват враждебността си срещу Гугъл не чрез темата за филтъра, а мъгляво се оплакват, че Гугъл правел невъзможна добрата журналистика.

Ясно е само едно: филтрирането се премества от малцината към мнозинството и от Gatekeepers към системи, които са значително по-силно машинно, групово, или и двете заедно, обусловени. Трудно е да си представим, че по някакъв начин това движение би могло да бъде преобърнато назад. Изискванията към политиците, според които старите системи за филтриране – които функционираха според произвола на политическите интереси на отделни личности – отново трябвало да получат предишното си значение, са много трудни за обосноваване.

Какво да се прави?

Извън съмнение е, че всяка демокрация се нуждае от функционираща професионална журналистика. Не можем да си позволим да се стигне дотам, че вече никой не внимава, не задава болезнени въпроси, не проучва, търси, намира, открива и обяснява. Ясно изглежда също и че в средносрочна перспектива създателите на истински ценни медийни материали – редактори, журналисти, репортери, практиканти – вече няма да могат да бъдат заплащани от трохите, които остават след като е заплатено на всички останали преди тях: собствениците на системите за разпространение и всички ония, които работят, но не създават журналистическа принадена стойност – защото те просто копират новините или изнамират начини да надхитрят машините за търсене.

Това не е непременно лоша новина – погледнато в средносрочен план. Когато вече няма нужда да плащаме надбавките, необходими за поддържането на големи канали за разпространение и за премията, която институционалните филтри изискваха за себе си, то тогава и журналистиката би трябвало да стане по-евтина. А може би ще бъде възможно тя да се финансира и с оскъдни постъпления от реклама? Във всеки случай, да се очаква, че и за в бъдеще издателствата и медийните къщи ще плащат мизерни заплати на хората, които наистина се трудят в журналистическата професия, след като всички останали са получили своя пай от рекламния сладкиш, изглежда като доста съмнителна стратегия.

Експериментите са единственият път на революцията

Когато Йоханес Гутенберг или Гулиелмо Маркони са полагали основите, не е имало ориентири и правила, как от изобретенията им някой ден биха могли да възникнат функциониращи медийни системи като част от демократическия ред. Те са израсли в резултат на безбройни експерименти, отчасти в продължение на столетия. Понастоящем ние преживяваме един прелом както по времето на Гутенберг. Ето защо е още прекалено рано да се изискват всички отговори. Остава единствено експериментът: може би с мини-видеоекипи, които правят микро-телевизия, или като се опитва да се разбере по какъв начин множество участници могат да подобрят един журналистически проект. Или с Интернет-страница, при която читателитеправят дарения за историята, която им се струва най-добра. Разбира се – също и фондации, както и доброволни дарители могат и трябва да играят някаква роля. Експериментите, между другото, могат и да пропадат – именно защото са експерименти.

Един от решаващите въпроси е дали наистина в бъдеще качествената журналистика действително няма да може да бъде заплащана, или всъщност големите масово-медийни системи за разпространение и свързаните с тях концерни са ония, които по собствените им думи не могат да бъдат финансирани от онлайн-реклама – когато доста често се оказва, че техните онлайн-издания са всичко друго, но не и качествени.

Да се оформи кълбото

Нашият медиен ландшафт няма да може да съществува в досегашната си форма. Това просто е невъзможно, при един толкова радикален прелом, който му отнема фундаменталната икономическа основа. Това не е някакво мрачно предсказание, а проста сигурност. Не е ясно само колко време ще продължи то. Този текст не е някаква утопия или празна тирада, а просто пореден опит да се разбере неизбежното.

Също както в света на науката отново и отново е имало смяна на парадигми, тях ги има и ще ги има в различните други области на живота. Електричеството замести парната машина. Телефонът изхвърли телеграфа. Конят беше заместен от автомобилите. При това винаги са отмирали някакви концерни – понякога империи – и са възниквали нови концерни и светове, които отново са създавали нови (най-често: повече) работни места и ново благосъстояние.

Онова, което най-много би трябвало да ни създава грижи при тази нова революция е начинът, по който големи части от немския медиен ландшафт (не) разбират тази неизбежна икономическа логика и се опитват да убедят политиката, че проблемът може да бъде решен чрез забрани и рецепти от стария свят. Кун беше обяснил, че световете преди и след една смяна на парадигмата са „несъизмерими“. С други думи: толкова различни, толкова несъвместими, че е почти невъзможно да бъдат сравнявани едни с други. Камо ли пък да се възприемат рецепти от стария свят за решаване на проблемите на новия.

Медийният свят вече не е свят на диска. Той става кълбо. Вместо да спорим за това коя звезда къде по небето трябва да бъде закачена, днес е значително по-важно с всички сили да извършваме хиляди експерименти, за да придадем на кълбото новата му форма. Инак ще го направят други – може би ония, при които експериментирането е дълбоко заложено като част от предприемаческата им култура.

Източник

Др. Мартин Йотинг е ръководител на изслeдователския отдел към trnd AG, първата немска мрежа за Word-of-Mouth-маркетинг (устен маркетинг). В немскоезичното езиково пространство той се смята за авторитет по Web 2.0 и устна пропаганда.

Коментари (2)

- 18-01-2010|GeA - Великолепно изказано

и ясно - смяната на парадигмата тука означава и смяна на начина на живот - ако някой още не го е разбрал, то това ще бъдат онези, които ще изпаднат, когато кълбото смени плоския свят.

- 17-04-2010|браво

браво чудесна статия

в допълнение давам линк към други по темата за матриците

http://research.zonebg.com/pubs.htm

Европейският ислям през очите на професионалиста

Автор: Юте Клаузен

BrandeisNOW: По време на разговорите около кръглата маса в Съвета за международни отношения във Вашингтон вие казахте, че джихадизмът е младежко движение. Какво имате пред вид с тези думи?

Юте Клаузен: Когато разглеждаме хората, които са били вербувани в Европа и Северна Америка да воюват като свещени воини в чужбина – в Афганистан, Чечения, в последните години в Ирак, или да участват в терористическите атаки срещу Запада, ние виждаме, че това са млади хора, понякога по на 15-16 години, когато са взели участие за първи път. Причината, поради която аз го наричам младежко движение е, че идеите и поддръжката за глобалния джихад – с прославянето на мъченичеството, новата справедлива държава за мюсюлманите и всички тия революционно-утопични идеи – всичко това са неща, които са привлекателни най-вече за много млади хора.

Значи вие казвате, че деца, или почти деца, вършат тези неща, защото те имат чувството, че извършват нещо чисто и добро, а не нещо, което произлиза от гняв и възмущение?

Да. Няма доказателства за това, че те са социално или икономически онеправдани. Много често, когато се стигне до обществено внимание или до съдебната зала, вие ще откриете учители и други хора, които казват „Но това бяха отлични ученици …“ По някое време те се обръщат срещу родителите си и много често дори семейството е онова, което първо се обажда в полицията. Млади жени също вземат участие, не толкова като атентатори-самоубийци, но те играят много важна роля в организациите, правят уебсайтовете и, тъй като момичетата са по-добре с езиците, поемат чатовете.

Един ден преди да дойдете в Съвета за международни отношения, там беше директорът на ФБР и говори за вербуване на американски младежи от сомалийски произход в Минеаполис. Според вас значи ние трябва да разбираме това вербуване като следствие от привлекателността на джихадизма за младежта, а не като указание за това, че мюсюлманите са зле в Минеаполис и това го прави особено добро място за вербуване.

Да, така е. Всъщност, сценарият от Минеаполис е много подобен на сценариите, които имаме в Европа. Аз не смятам, че има някаква европейска или американска изключителност.

Но много хора смятат, че ислямският екстремизъм на Запад има корените си в чувството, че срещу мюсюлманите се провежда дискриминация и, особено в Европа, те биват систематично изолирани.

Ами хората мислеха тия неща най-вече гледайки заговорниците от 11 септември, които в по-голямата си част идваха от Хамбург, където бяха живели в един апартамент и се бяха оплаквали от живота в Германия. Но те бяха вербувани и направлявани от агенти на Алкайда и подготвени в Афганистан. Гледайки назад, ние можем да видим, че всички важни конспирации, които сме имали досега, са били организирани с участието на млади хора, вербувани от ветерани на ислямистките революционни движения от Близкия изток, Босна, Афганистан или Пакистан, често датиращи от 1980-те.

Има ли валидни причини за разглеждането на мюсюлманските населения на Европа и Северна Америка като различни от останалите имигранти?

И да, и не. Мюсюлманите, които идваха в Европа през 50-те и 60-те години, докато легалната работна имиграция беше официално приключена с петролната криза от 1974, идваха директно от селските райони на Турция, Мароко или Бангладеш. Те донесоха със себе си порядките и навиците на селяните. Ето защо ние наблюдаваме най-значителните социално-икономически проблеми сред тези групи. Наследниците на хора, които са дошли в първите две вълни, се справят много по-зле от ония, които са дошли по-късно – и които бяха много повече хора от средната класа и по-добре образовани. А мюсюлманите, които имигрираха в Съединените щати, казано общо, дойдоха след 1985 и бяха много по-добре образовани професионалисти. Те идваха с дипломи от колежи и университети. И, както се вижда от статистиките, по правило те са доста по-богати от средните американци.

Тоест вие искате да кажете, че колкото по-бедни са новодошлите, ние трябва да се чувстваме загрижени за тази бедност, за да ги направим добри граждани, но не и защото те имат някаква връзка с потенциала за тероризъм?

Тероризмът в Европа идва не от бедните среди. Говорейки обобщено, ако разгледате онова, което се случва най-често (тоест има връзка с бедността, бел. пр.), вие имате или банди, или обичайните, отчуждени младежки групи, най-вече поради лоши жилищни условия, лошо образование, ранно напускане на училище. И, да – парижките бунтове.

Струва ми се, че има съпротива срещу приемането на това мнение. Но вие го поддържате много убедително. Има ли официална съпротива срещу този анализ и ако да, то защо?

Не. Онова, което казвам тук, е операционното разбиране сред полициите в Европа и САЩ за последните няколко години, ако не и повече.

Но приемат ли го и правителствата, и дипломатите?

Много политици не го приемат. Политическите дебати са на друго място. Особено в Европа, враждебността срещу мюсюлманите всъщност предхожда както 11 септември, така и атентатите от 2004 в Мадрид или от 2005 в Лондон. Европа винаги е получавала много високи резултати в нашите измервания на междурелигиозната ненавист и през последните години тези цифри станаха много, много по-лоши. Аз смятам, че за това трябва да се благодари преди всичко на политиците. Доста гласове могат да се спечелят чрез заявления, че имигрантите и мюсюлманите са източникът на колапса на националните нрави.

Когато казвате, че гневът срещу онова, което вършеха мюсюлманите, е по-старо т 11 септември и атаките от Мадрид, какво точно имате пред вид – това, че те поддържаха различна религиозна идентичност и утвърждаваха собствените си традиции и религия?

Носенето на забрадки, яденето на странни храни – всички тия неща, към които европейците не са особено толерантни.

Вие написахте нова книга, занимаваща се със случая с карикатурите на Мохамед, отпечатани в Европа. Какво точно открихте, как започна всичко това?

Имаше е много различни ъгли и много различни действащи лица. Но в ядрото на нещата стои един дипломатически протест, организиран от египетското правителство, което искаше да преобърне нещата против американския план за човешки права в Близкия изток, като покаже, че западняците дискриминират и не практикуват онова, което проповядват. Целта на всичко това беше да се разобличи стратегията за насърчаване на демокрацията в Близкия изток като средство за прокарване на американските интереси. През 2005 египтяните усещаха натиска много силно и искаха да покажат на Съединените щати какво става, когато започнете да провеждате свободни избори в Близкия изток. Урокът действително имаше успех – скоро след това имахме изборната победа на Хамас в Газа през януари 2006. На изборите в Ливан от юни 2005 също спечели Хамас и така, към края на 2006-та, Съединените щати вече почти се бяха отказали от насърчаването на свободни избори като средство за реформи и промяна. Международната мобилизация по въпроса за карикатурите тръгна от един дипломатически протест през есента на 2005, след което с това се ангажираха религиозните авторитети и накрая се стигна до яростни улични протести, които започнаха през февруари 2006. Въпросът за карикатурите продължава да живее в ООН, където ислямските страни упражняват натиск за обявяването на критиката срещу религиозни фигури за нарушение на човешките права.

Значи от 11 септември насам ние имахме Мадрид и Лондон, после карикатурите, Хамас и Ливан. Но ние имаме също и тези конструктивни срещи в Европа, както и участието на американски дипломати в повече консултации с мюсюлманите в Европа. Така че, като цяло, какво се случва от 11 септември насам? Променили ли са се отношенията между мюсюлманите, живеещи на Запад и техните еврейски и християнски съседи и ако да, то към по-добро или към по-лошо?

Да, промениха се. Първо социално-икономическата мобилност функционира. От една страна, в Европа ние имаме сериозна концентрация на бедност сред мюсюлманите и други имигранти, но имаме и развитие на мюсюлманска средна класа. Виждаме и множество млади професионалисти, които са следвали в университети, получили са степени и добра работа. Сред тях се наблюдава най-високата степен на ислямофобия и страхове от дискриминация. Но реалността е, че те имат тези страхове, защото чукат на вратата и искат да бъдат пуснати вътре. В момента има около 25 до 30 мюсюлмански парламентаристи, членове на европейските парламенти. Има и мюсюлмански министри на ниво национални правителства. Хората започват да имат мюсюлмански приятели. Има и смесени бракове. Така че всички лоши новини, които чувате, всъщност представят ситуацията едностранчиво. Всъщност става дума за една нова социална реалност на огромна интеграция и известни успехи. Вече е ясно за всички, осмелявам се да твърдя, че джихадизмът е бедствие и за двете страни. Мюсюлманите са първите жертви на това убийствено движение.

Източник

Юте Клаузен (род. 1954) е датчанка по произход. Понастоящем тя преподава сравнителна политика в университета Брандайс, САЩ. Книгата й Карикатурите, които разтърсиха света, предизвика международен скандал поради решението на йейлското университетско издателство да не публикува в текста самите карикатури, страхувайки се от терористически ответни действия.

Децата – ценност или инвестиция

Автор: Ели Иванова

Как ви се струват тези семейни отношения:

а) Когато имаш проблем, можеш винаги да разчиташ на фамилията за помощ- на баща, майка, леля и чичо, дядо и баба, братовчеди, кръстници.

б) Когато станеш на 18, трябва или да се преместиш да живееш отделно, или да плащаш наем на родителите си.

в) Родителите ти те обичат и се жертват за вас, а като остареят, вие не ги захвърляте в старчески дом.

А можете ли да свържете всяка една от горните ситуации с по един от следните принципи за брой деца:

1) Две деца са достатъчно, за да могат да получат добър старт в живота.

2) Нито прекалено много, защото няма да можем да ги издържаме, нито прекалено малко, защото ще им бъде трудно да ни гледат като остареем.

3) Колкото повече деца е биологически възможно да се родят, толкова по-добре.

Един интересен пост на apieceofme ме размисли за семейните отношения. Постът беше за пътешествие, което само по себе си е интересно и заслужава внимание, но думите на един канадски Джеф за семейните очаквания към децата са конкретно поводът за размишленията ми. И колко нещо толкова интимно и на пръв поглед спонтанно е всъщност толкова философски закономерно. (Дори без да търся – по въпроса има написани дебели книги, например тази и тази.)

Според Джеф, в американското семейство децата на 18 са принудени да започнат самостоятелен живот, което значи работа и плащане на наем на мама и татко. А нали всички сме чували колко студени са американските родители: пари на децата си ще дадат само назаем, от малки се налага да работят, на 18 живеят отделно от родителите си, а те ги посещават само с предизвестие и дори въпрос не става баба да гледа внучето си, като разбира се също не очаква да бъде гледана на старини.

Но преди да обвиняваме американците в студеносърдечие, нали приемаме, че отношенията родители-деца са един вид икономика на биологическото възпроизводство, която е част от цялостната система. A етиката, тази, с която ние съдим семейните отношения и ценностите, всъщност се изгражда около нея. Философията на детеотглеждането във всяко общество е хармонична с културата. И макар че отношенията между родители и деца във всички общества са нещо силно емоционално, ясно е колко относителна е тази емоционалност. Доскоро и в България боят се е препоръчвал, дори като признак на родителска любов (поговорката от Библията „Който щади тоягата, мрази детето си“), а днес е отхвърлен като жестокост. Променило се е обществото, променя се и нашата оценка за отношенията, както всеки знае.

Как ви се струва например следното общество и съответни семейни порядки. Хората са бедни, но раждат колкото се може повече деца. Гледа ги майката, а всички участват изцяло в къщната работа. Родителите са боготворени и умират на грижата на порасналите си синове и дъщери, c които живеят. Красиво е, нали? И напълно в стила на изконните български ценности. В същото време коренно различно от порядките днес. Въпреки това сме склонни да го приемем като „истински българското“, защото това сме попили от литературнатa класика като модел. Идеалът, който е наложен от тази класика (елинпелинов, между другото), е идеализирането на едно отминаващо време, което обаче въпреки това все още се смята за сърцевината на българската същност. Ако днес е различно, смята се, че е заради покварата я на съвремието, я на социализма и че трябва да се върнем към истинското. A то е невъзможно. И е показателно, че дори и патриотично настроените българи, които романтизират миналите порядки, сами не избират за себе си онзи модел.

Всъщност, това, което описах, го има и днес – по света в бедните слоеве на Латинска Америка например, както и в България сред малцинствата. В този модел няма нищо романтично. Родителите раждат много деца не защото ги обичат повече, отколкото родителите на едничкото, а защото системата предполага такова свръхпроизводство. От една страна, може да има висока смъртност (но не е точно заради това). От друга страна, трябват повече работни ръце за нивата. От трета най-важна страна, обаче, силата и успехът не произлизат от индивидуалните постижения и усилия на индивида, а зависят от общността, към която принадлежи. В такова традиционно общество има значение хората, на които се опираш и техните решения и власт, така че колкото по-голяма фамилия имаш на различни позиции, толкова по-добре за теб, защото братовчеди, чичовци и дядовци ще те подкрепят безусловно. Разбира се, всичко това изисква и от теб същата безусловна лоялност към всеки член на фамилията. Означава, че ти не може произволно да се преселваш където ти скимне, да вземаш самостоятелни решения за себе си (включително за професията и оженването си), да си купуваш скъпи придобивки на своя глава, да се откажеш да издържаш родителите си, които ще живеят с теб винаги и да отхвърляш тяхната дума. Нещо като племенната албанска култура. Така че многото деца в такова общество са инвестиция, социална осигуровка за родителите. Това е обяснението, че и най-бедните семейства не се притесняват как ще изхранват многобройната си челяд, а раждат, колкото могат.

В САЩ – това студено общество – успехът на отделния човек се гради от собствените му усилия и оценка. Отношенията между родители и деца не ми се виждат коравосърдечни, защото разбирам философията зад тях. Децата още от училище се насърчават да работят, но не да се издържат, а да се учат на свързаната с това етика – отговорност, самостоятелност, организираност, разбиране на цената на парите. Освен това се смята, че така придобиват повече увереност в себе си, самочувствие, разбират смисъла на образованието, научават се да общуват и да се „оправят“ в живота. Всичко това са важни качества в едно общество, основано на индивидуалните заслуги. Aкo детето стане на 18 и не работи, това е повод за тревога, че няма да прокопса, също като стереотипа за „вечните студенти“ едно време в България, които следват с години на гърба на мама и татко. Ако ли пък детето учи, ще e в общежитието, което е студентска общност, а не място за живеене на студенти отдругаде. А ако работи и живее вкъщи, приема се за честно, че сега като пораснал човек ще участва в семейството наравно и съответно ще допринася за къщните разходи, отколкото да си живее лесния живот (хем го хранят и му чистят, хем изработените парички си ги харчи само за себе си).

А и в много случаи стереотипните ужасяващи описания на американските порядки са доста преувеличени. Родителите в САЩ всъщност влагат огромни средства и усилия за отглеждането на децата си. Не толкова за дрънкулки и скъпи дрешки, а за образование, клубове, музикални и танцови уроци, „умни играчки“, спорт и всякакви личностноизграждащи занимания. Бих казала, че обобщено, американските родители влагат много повече време и интерес в отглеждането на децата си, отколкото традиционно българските.

Да кажем, българското общество днес е по средата между американското и традиционното. Но не бих казала идеалистично, че е събрало добрите черти от едното и от другото. Например, освен че американските родители като цяло са по-заинтересувани от децата си като личности, харесва ми и фактът, че последните имат повече домашни задължения, отколкото в България. Това е част от възпитанието в самостоятелност. Харесва ми също принципът, че родителите не е необходимо да правят цял живот жертви в името на добруването на порасналите си деца (и съответно после да ги изнудват емоционално, че са правили такива жертви). Или че ако отделнитe хора не искат да имат деца, или не могат, това не се счита за аберация на човешката природа или за трагедия („Кой ще те гледа като остарееш?“).

Помня една случка с български студент, живеещ тук с родителите си. Те искаха да си купуват къща, която според него бе твърде скъпа за техните ниски доходи. Но те го контрираха: „Нали ти скоро ще завършиш и ще си намериш хубава работа. Няма да са проблем вноските.“ Той се надявал да завърши и да запраши в произволно избрана посока, но те се надявали да живеят с него.

Ясно е, че всеки ще възприема като най-топли и човешки отношенията, с които сам е израснал (или тези, с които са го индоктринирали в училище), но само исках да кажа, че емоциите са културно-обусловени животни и за всяко отношение си има културно обяснение… което може да се окаже доста впечатляващо, ако се открие. И студентската общност на apieceofme, където са дошли отвсякъде, дава наистина прекрасна възможност за такива сравнения

Коментари (от оригиналния сайт):

1. на май 8, 2008 at 8:49 am hazel

На фона на размислите;) ми за смисъла от социалното осигуряване този пост идва много навреме.

Децата са инвестиция, но не само в твоите старини, все пак помним максимум две поколения назад, а в бъдещето като цяло. Когато имаш деца, ти заявяваш имплицитно: „Вярвам, че светът няма да свърши още едно поколение“. Смяташ, че техният живот ще е по-хубав от твоя и че те ще знаят и ще могат повече от теб, ще посетят повече места и ъ-ъ ще продължат да имат свои деца. „Гледането като остарееш“ е една малка част от визията за децата, дори при хора, чийто свят е ограничен от капаци.

В крайна сметка културната разлика между народите за мен е на втори план след общочовешкото схващане за децата и ролята им в живота. Предполагам, знаеш, че юношеството е съвсем скорошно понятие в исторически план – преди няколко века на 13 години хората ставали възрастни. А колкото и деца да е имало, в дома оставал само най-големият брат, а останалите били пращани по света да си дирят късмета. Сигурно големите братя залагат на фамилния модел, а малките – на индивидуалистичния:) Родителите от една страна са повтаряли видяното и преживяното в собственото си семейство, от друга са следвали изискванията на своето време, а нерядко са контрирали родителите си с бунт по въпроса за избора на кариера и брачен партньор. (Сега се сетих, че познавам студент-първокурсник, който учи в ТУ, за да продължи „семейната фирма“. Иначе интересите му са хуманитарни.)

Мисля, че повечето родители независимо от класа и финансовото състояние, искат да дадат на децата си „старт в живота“, но го дефинират различно. При нас е включвало да платят сватбата и/или да издържат студента. Дори в САЩ съм чувала, че родителите на булката финансират сватбата – един вид, последен разход за това момиче, ох, какво облекчение, вече има кой да я мисли:) Но от един момент нататък те отстъпват и младите се оправят сами. Не възрастта, на която става това, е определяща, а натрупаният дотогава опит, който не е пряко зависим от годините.

Пак се отнесох, извинявай. Впрочем каня се да пиша за уговорените бракове и този пост наистина ще ме провокира:)

2. на май 8, 2008 at 11:07 am Силвия

Мда, културно и исторически, защото семейството у нас е онази крепост, в която можеш да се скриеш, чрез която оцеляваш, която те оценява, на която се отблагодаряваш с грижа, внимание, деца… Тоест, отношението към семейството и децата в това число зависи от историческите натрупвания и религията. Когато аз чувствам, когато плача, когато се радвам в мен говори едновременно семейството, на което принадлежа по кръв, семейството, което съм създала сега, средата, в която съм възпитавана, религията, с която моите родители и аз сме били заобиколени и т. н. Емоционално е така – създаващите деца са оптимисти… Има някои окултни школи, в които се твърди, че щом нямаш деца, значи един грях по-малко за изкупване…

Иначе, ако в САЩ имаха агресори не зная до каква степен щяха да бъдат определяни като студено общество, освен това ми е интересно как гледат на децата си индианците, по същия начин ли? Стане ли на 18 и аре, къш…

3. на май 8, 2008 at 3:06 pm razmisli

О, биологически погледнато, децата винаги са инвестиция – на собствените ни гени. И въпрос на оптимизъм също. Наскоро четох, че в зависимост от храната преди бременността се раждат момичета или момчета. Момичетата, при нискокалорична диета, а момчетата, при по-високо калорична, защото за тях се иска повече ресурси, но пък има шанс да произведат повече поколение от момичетата.

Да, всички родители искат да дадат старт в живота, по един или друг начин в зависимост от културата. Друг начин няма, тъй като човек е социално и опитопредавно животно. Всъщност това ми беше точката, че културна разлика в любовта към децата няма (или, ако ще сме цинични, че никога не е наистина любов но нека това да важи за всички култури, а не само за чуждите нам). И въпреки че културните различия са вторични, самият факт, че човек се чувства по-добре при едни порядки, отколкото при други говори, че и културата е важна. Младият човек може да се бунтува срещу традицията, ако има прозорче за това, но ако такова няма, лесно може да се превърне в outcast и за него да няма повече място. (Сега чета една автобиографична книга на Хулия Алварес – наистина децата на имигрантите са в най-деликатно положение, бидейки между чука и наковалнята.)

В САЩ има традиции, които са с ясно патриархален произход – както казваш, сватбата се смята задължение на семейството на булката, а годежният пръстен е чисто и просто застраховка (ако се развали годежът, той остава за годеницата, която може да го използва за издръжка…). Но на практика тези традиции не са свързани с днешни реалности. Mомичетата получават същите ресурси като момчетата.

Чакам за уговорените бракове.

Силвия, по принцип е така, или би било хубаво да е така. Но не и за бунтарите… Или хората, които проправят пътека в нещо. Те не чувстват подкрепата на семейството си. (Отново книгата на Хулия Алварес.) Не исках да кажа, че американските традиции са студени (това беше ирония), и не е в действителност „къш“ като станеш на 18. По-скоро това е стереотип. Всъщност има много явления, заради които се тръби, че юношеството на младите в САЩ се удължавало неимоверно в последните години/десетилетия. Докато преди на 20 вече работели и дори били женени, сега учат и биват обгрижвани от родителите си до доста късно. Даже има нов термин, „хеликоптерни родители“, тоест родителите, които се обаждат всеки ден на децата си в колежа и ако надушат логистичен проблем се свързват със съответната колежанска институция да го поправи.. досаждат на преподавателите за оценки и така нататък. Това се смята за нещо невиждано и нечувано досега… и несъвместимо със здравия морал и т.н.

Не знам как е при индианците и не съм сигурна, че прословутата студенина има нещо общо с факта, че САЩ са нямали териториaлен агресор.

4. на май 8, 2008 at 5:25 pm apieceofme

„Културна разлика в любовта към децата няма.“

Предполагам, но пък сигурно има граници в изявяването на тази любов… Граници, докъде трябва да стига един родител в любовта си, кое я засвидетелства повече- да учи детото си на самостоятелност, отговорност и т.н., или като му купува „умни (и бързи) играчки“.

Докато четох постта и си мислех да вземеш да направиш лекция за бг родители А може би всичко зависи от хората. Аз все си мисля, че независимо в каква среда живееш, знаеш какво е добро и какво не…

5. на май 8, 2008 at 6:07 pm razmisli

О, в никакъв случай не бих могла да давам лекции по родителство – не бих казала, че съм идеалният такъв, дори съм доста далечко… Но за сметка на това ми остава шанса да се възхищавам на добрите. И да, американският опит ми допада.

Наскоро майка ми ми спомена, че философията на нейната баба била: „детето се гали само когато спи“. И не е била някакво изключение от тогавашните методи на отглеждане на децата – това всъщност е поговорка, не нейна приумица. И наказанията са били други тогава.

Доброто… може ли някой да ми каже какво е добро и по какъв критерий се определя това?

Виждала съм и много-многодетни семейства и те успяват да съществуват само защото големите на практика поемат грижата за малките. А и иначе е невъзможно една майка да се справи логистично 24 часа с десетина деца на различна възраст. Да не говорим за отделено индивидуално внимание и любов така, както я разбираме ние.

За умните играчки мога да говоря много, защото те друг мой обект на адмирации. Всъщност не са бързи и не са противопоставяни на възпитанието в отговорност и самостоятелност или-или, а са част от него. Не става дума за компютри, а за играчки, които развиват интелекта. Една моя близка още преди да роди се образова и чете за играчките. По време на бременността – Моцарт. До три месеца купува черно-бели с малко червено – зебри, тигри, панди и подобни, защото на тази възраст не виждали цветните контрасти. След това други играчки, развиващи въображението, от тактилни книжки през кубчета до странни животни, които се преобразуват едни в други, до костюми за pretend play. Oбръчи за нанизване с различни размери, фигурки за пъхане в отверстия, пъзели. Игра и рисуване с пяна за бръснене, правене на книжки, настолна игра от типа на „Не се сърди човече“, но целта е да се построи най-странно лице от най-много различни части и така нататък. Възхищавам й се също и за това колко вниква в психологията на децата си и как ги разбира и насочва. Няма караници и въпреки това никак не са разглезени. Всичко това разбира се го правят и български родители, просто не са мнозинството. (Като чета статистиките за занемарените деца…)

6. на май 8, 2008 at 6:23 pm Nikola

Американците са разбираеми, въпреки че, честно казано като чедо славянско трудно мога да си представя на 18-тия си рожден ден на практика да преустановя отношенията с родителите си и изобщо със семейството си. Съгласен съм, че американските родители всъщност се грижат за децата си- инвестират в тях, дават им старт в живота и ритник в задника. Това създава самостоятелни и успешни хора, които правят тая страна това което е. Създава и чувство на самота, депресии и социопатия- струва ми се, че поради протестантската култура и поради крайната мобилност, американците поставят повече разстояние между себе си и другите хора и живеят далеч по-изолирано.

Колкото до нас- има патологични случаи. Познат, къде 30 годишен, все още чака мама и татко да му дават джобни докато „се ориентира“ какво иска да работи. Човекът свърши университета, ама не бърза. Отделно, успява някакси да протестира, че разбираш ли не му е построен собствен апартамент. Което ме навежда на мисълта, че никога не съм разбирал и фразата: „Абе да построя по едно жилище на децата, че да умра спокойно“- традиционно българско схващане което ни слага на другия полюс от американците които плащат наем на родителите си.

7. на май 8, 2008 at 7:38 pm razmisli

На 18 ритник в задника и преустановяване на отношенията? Никола, при вас няма ли тази напаст Божия, helicopter parents? Една колежка се меси в избора на курсове на дъщеря си (студентка в Johns Hopkins), дудне й на главата в кой grad school да кандидатства, намира й internships, пише й cv-то… И никак не е изключение. Когато аз бях на възрастта на дъщеря й майка ми не знаеше нищо за моето студентско житие-битие… Само знаеше каква специалност уча.

8. на май 8, 2008 at 8:25 pm mislidumi

Аз често се включвм в дискусиите с „а при нас в Германия…“, надявам се с това да не досаждам на публиката, но тези сравнения, струва ми се, се налагат, когато си говорим на теми, засягащи порядки в отделни култури.

Отношенията родилеи-деца: Родителите в Герамния са задълцени по закон да издържат децата си до 30-годишна възраст на вторите. Това означва, че трябва да им плащат университета и обучението в какъвто и да е вид. Моите наблюдения се, че въпреки това не се стига до „злоупотреби“ на останали в кущи порастнали деца. Има и изключения, но повечето млади хора още от деца се възпитават в групова принадлежнот – приятелите или клуба са изкючително важни от детската градина.

А иначе…ех, възпитанието… Толкова много теории и толкова трудна работа. Човек все прави някакви глупави грешки като родител и очаква децата да му простят, както и той на тях им прощава ежедневните глупости.

Лично аз смятам независимостта от родителите за голямо предимство. Мисля, че и моят почти 7-годишен калпазанко още отсега се радва на времето, когато ще може да си прави каквото иска без някой родител все да го контролира и да му поставя граници.

9. на май 8, 2008 at 11:45 pm hazel

„Родителите в Герамния са задълцени по закон да издържат децата си до 30-годишна възраст на вторите. Това означва, че трябва да им плащат университета и обучението в какъвто и да е вид.“

Олеле… И какво, ако отменят закона, дали ще ги изритат с облекчение на 18?:)

10. на май 9, 2008 at 8:29 am mislidumi

hazel, няма да се налага, защото те сами си излизат от дома. По-скоро въпросът често е как да ги задържат в къщи до края на училищния живот.

Значи, ако детето учи в гимназия, то е до към 19 години още ученик. Учениците не работят или ако работят то това е едно от класическите неща за деца – разнасяна на рекламни брошури и на местния вестник, взимане на деца от училище, помагане в библиотеката, помагане на родителите в магазина и подобни. Когато започнат да учат в университета, обикновено започват и да работят повече, защото издръжката на родителите се простира до таксите за университета и квартирата (в най-добрия случай). Това, разбира се, ако родителите могат да си го позволят. Ако не могат – получавт се стипении, помощи по подобни. Всъщност законът цели да обвърже родителите с плащането на обучението на децата си, а не държавата. Иначе един 19-20 годишен под натиска на приятелската си среда обикновено гледа да се изнесе бързо от къщи. Гледа да запраши нанякъде или поне да смени града. От друга страна германците се големи туристи. Това, което наблюдавам при родители с деца в последните класове е, че те масово запрашват на почивки без порастналите си деца, започват да си устройват живота без да се съобразяват с плановете на децата си, тоест „отлепването“ е налице.

Така че, hazel, ако отменят закона, може наистина някои родители да изпитат облекчение и да инвестират парите си в лични удоволствия, а не в обучението на вечния студент. Но мисля, че няма вероятност скоро да отменят този закон.

11. на май 9, 2008 at 8:55 am Графът

Въпросът за отношението към децата (в смисъл основанието да ги имаме) е много съществен. И затова може би си струва, щом се търсят корени и се правят съпоставки, да се започне съвсем от основата?

Кое е първичното – природната даденост в живите същества за продължение на рода. Това е главното, без него нямаше да има живот на планетата. Има го във всички, дори в растенията.

В природата има различни „модели”, всички разновидности, за които говорите, ги има. Разликата е, че там те са се обособили по видове, в един и същ животински или растителен вид има само един модел. Явно най-подходящият за него. Ако за едно растение е важно „децата” му да са далеч от него, семената му са снабдени със всевъзможни пухчета, перки, че даже и куки за да ги разнасят животните. Ако е по-добре да са заедно, нагъсто – изсипва ги около себе си. В животинския свят също – от здраво семейство, в което се грижат дори за немощните старци (лъвовете напр.), до съвсем груб „шут” от момента, в който може да се прехранва (обикновено съвсем скоро стават и напълно непознати!).

Прав е hazel да поставя „общочовешкото схващане за децата и ролята им в живота” на първо място. По това изобщо не може да се спори, това е нишката на живота. Но от днешната реалност излиза, че човешкият род още не е намерил своя „модел” и непрекъснато експериментира. Уж сме връх на разума, пък още най-важното не сме си оправили…

12. на май 9, 2008 at 9:20 am Val

Децата са си нещо чудесно, независимо как, кога и къде, та дори и тези, които са болни, недъгави, или сираци…

Нито едно дете не в виновно за това, че се ражда, а и много от майките не са виновни, че са насилвани, ниско образовани, или просто твърде млади, поради което – неспособни да отглеждат децата си.

Ако разглеждаме случаите на родителски грижи в сравнение с липсата на такива, то първото може да се окаже далеч по-добро във всичките си прояви, дори онези, заробващите, т.е. ‘елинпелиновските’…

Ако се абстрахираме от случаите на липса на родителски грижи, т.е. наличието на толкова деца по ‘домовете’ у нас, то гледната точка на американското общество ще е по-атрактивната, разбира се…

Баланса сигурно е някъде по средата и май отново стигаме до образователната част – колкото по-образовани са хората, толкова по-малко вероятно е да се принудят да ‘зарежат’ родителския си дълг и толкова повече ще се опитват да изградят нужната ‘независимост’ у децата си, без да ги нараняват, като в същото време си гарантират спокойни старини, без да са в тежест на наследниците си…

Ех, ако можеше това, последното, да не звучи като далечно бъдеще…

13. на май 9, 2008 at 9:32 am hazel

@ Графът

Да, експериментираме, при това драстично. Често сменяме моделите – сега например педиатрите дават различни съвети отпреди 5 години, когато се роди синът ми. Затова според мен е полезно да се погледне извън моментната „мода“ и да се размишлява над по-голямата картина. Затова съм благодарна на Размисли, че повдига такава размишляваща тема по толкова хубав начин:)

@mislidumi

Изключително интересно е това, което разказваш за издръжката на студентите и преместването им в друг град, защото точно такава е и моята визия за отделянето на децата от дома. Като студентка наблюдавах разликите между колегите от София и тези, които живеехме на квартира – предполагам за учещите в чужбина усещането за самостоятелност и оправност е в пъти по-силно. Обаче не мисля, че е добре за студентите да работят повече от 10-15 часа на седмица, но това е друга тема. Да кажат университетските кадри:)

14. на май 9, 2008 at 9:51 am aneta

Винаги, когато майка ми успее да ме накара да се чувствам гузно, че съм предпочела да следвам моите желания, вместо нейните, им завиждам на американците за отношенията с родителите (или поне на създадената представа). В България семейните връзки са толкова силни, че това задължително води до някакви абсурдни ситуации- 30-годишни живеещи с мама и тати; много пловдивчани (пак близо до 30-те) живеещи в София задължително се прибират всяка събота и неделя в Пловдив- „вкъщи“; родители плащащи за сватбите на работещите си деца; баби длъжни да гледат внуци; деца длъжни да ходят да „помагат“ на здравите си родители; семейни драми и сръдни, продължаващи с години; родители изживяващи тежко заминавнето на децат им в чужбина, и съответно поведението на обидени, все едно си ги предал като си предпочел да отидеш много далече от тях.

Всичко това е толкова натоварващо, че незнам защо хората си го причиняват. Роднинските връзки в никакъв случай не трябва да стават повод за манипулация, изнудване и насаждане на вина.

А темата за „умните“ играчки е много интересна. Част от играчките, за които разказваш- „Обръчи за нанизване с различни размери, фигурки за пъхане в отверстия“ са известни като Montessori toys, а самата Мария Монтесори се е занимавала с развитието на умствено изостанали деца и е забелязала, че усвояването от детето не става в случайна последователност и задължително е придружено от двигателна активност към усвояваните предмети.

15. на май 9, 2008 at 10:19 am mislidumi

hazel, и аз смятам, че едно работен с повече от 15-20 часа не се отразява добре на ученето. Но го има и това, че студентите тук сами могат да определят натовареността в университета. Всичко е въпрс на баланс в ученето и работата. Има студенти, които успяват да си намерят работа по специалността. Така те осъществяват плавен преход от университета към пълната заетост по късно. Има и такива, които са принудени буквално да си изкарват прехраната и да работят много и то предимно неквалифицирани неща. И те се справят, но определено от това страда ученето. А има и такива, които изобщо не работят (и те не са малко в Дюселдорф, но това предполагам е различно според региона). Понеже също работя по поректи в университета и имам контакти с много колеги-студенти, пък и много приятели сред тях, та оттам и моите впечатления.

Тук може сега да се обсъжда доколко е добре едно обучение да се разтяга в рамките на 10-15 години, както много често се случва в Германия и което често е критикувано, защото моделът с издръжките предполага токова учебно поведение. И тук според мен няма категоричен отговор. За някои специалности не е зле студентът да „поузрее“ малко, за други – не е приемливо. Ама това е дълга тема за друг разговор.

При едни негъвкави учебни планове, този модел изобщо не може да проработи.

Малко се отклонихме от темата за родителската грижа и обич, но Размисли, доколкото я познавам, ще ни прости.

16. на май 9, 2008 at 12:23 pm Графът

hazel, преди всичко, моля, извинете ме за мъжкия род в предишното ми писание.

Права сте за модата – само като се сетя колко пъти през живота си съм чел за вредата и ползата от захарта!.. А когато се отнася за децата и семейството „мода” е направо престъпление. Нещата трябва да се обмислят фундаментално.

„някакви абсурдни ситуации- 30-годишни живеещи с мама и тати” пише aneta. Ние в къщи цял живот сме живели „с мама и тати” – жена ми повече от 40 години със свекърва! Сега живея със семейството на дъщеря ми (зет ми би трябвало да се нарича „заврян”). Никакви „силни семейни връзки” не биха могли да задържат някого, ако не се е чувствал добре. Никога в нашето семейство, откак се помня, някой не е налагал свое решение върху решението на другия.

Значи не е въпроса само в съвместния живот, а в семейното гражданско общество – дали ще бъде от тоталитарен или от демократичен тип.

17. на май 9, 2008 at 3:08 pm razmisli

Не се отклонявате от темата. Благодаря за всичките тези подробности, които споменавате.

Да, Вал, грижи трябва да има. (За сравнение, спомнете си случаите на децата-вълци, изгубени в гората от малки и израснали сред животни.) Но защо поставяш американския начин на обгрижване като „по-малкото зло“ в сравнение с изоставянето в дом? Както казах, американците отделят огромно внимание и време за децата си, повече от традиционно българските. Те целите се превръщат в машина за възпитание още след като децата се родят. Децата не са наранени от приучването към самостоятелност. Те всъщност я търсят, защото цял живот са били водени от родителите си на всичките си изяви. До 12 години по закон не може да се оставят сами, а след това, ако живеят в предградията, няма друг начин да се придвижват освен ако родителите не ги закарат с кола до дадено място. Когато се учат да карат за тях това е глътка свобода.

Хейзъл. Да отбележа, че и аз съм против учениците и студентите да работят прекалено много. Наистина затормозява вниманието и пречи да се развива човекът на свобода (тоест, с повече време и мисловна гъвкавост) в учението. Всъщност малко ученици го правят прекомерно. Въпреки това, моето гардже работи, малко часове, нещо, което му харесва и забелязах как това много го промени. Споделям и опита с живеене в друг град и това също е голяма школа за един млад човек. Една братовчедка, която никога не е ходила далеч от семейството си, дори на лагер, спечели зелена карта от лотарията и с триста зора я пуснаха за три месеца тук, за да си я вземе. Как щяла да се оправи сама толкова далече. А беше на 29 години. После веднага се върна и зелената карта „изгоря“. За мен това е емоционално осакатяване. За едновремешното общество не е било нищо съществено изгубено, а спойка със семейството.

Що се отнася до модата във възпитанието на децата, понеже обществото се променя, естествено ще има и различни подходи за отглеждането. Но най-хубавото е човек да бъде гъвкав и да приема различни варианти. Например тук напоследък се смята, че даването на ethnic food на малките деца (често люта, силни вкусове и подобни) не е толкова погрешно, а дори им помага за разни алергии. Така че като цяло не съм против търсенията.

18. на май 9, 2008 at 4:31 pm Val

Напротив, казвам , че изоставянето е далеч по-голямо зло, а дори ‘елинпелиновското’ съжителство на родители и деца до 2-ро и 3-то коляно, както е при Графа (и у дома), считам за много, ама много по-приемливо в сравнение с домовете за сираци.

Не съм фен на америкаанското общество и не мисля, че се грижат по-добре за децата си. Просто казах, че бих го приела като по-добър вариант ЕДИНСТВЕНО ако се абстрахираме от случаите на ‘липсата’ на грижи, т.е. от домовете за сираци.

Нараняването не описвам като задължителен елемент – по-скоро препоръчвам да се избягва и давам представа за това каква би била идеалната ситуация, която не е възможна засега тук у нас, поне според мен.

19. на май 9, 2008 at 5:00 pm mislidumi

Цитат:“Не съм фен на америкаанското общество и не мисля, че се грижат по-добре за децата си. Просто казах, че бих го приела като по-добър вариант ЕДИНСТВЕНО ако се абстрахираме от случаите на ‘липсата’ на грижи, т.е. от домовете за сираци.“

Вал, може би, ако ако човек се загледа под повърхността на нещата ще възприеме нещата по друг начин. Дори и без да си фен на американското общество, би трябвало да признаш, че семейството по западен модел успява да възпита самостоятелни, свободни и емоционално-изградени личности. Мислиш ли, че едно дете, възпитано по „модерния“ начин не обича родителите си, защото те са го пуснали да си ходи отрано? А мислиш ли, че тези родители обичат по-малко децата си?

При всичкото ми уважение, Графе, не винаги моделът на много поколения в една къща е приемлив и работи така добре. Аз не бих живяла със свекървата си, пък да не говорим как тя би изтърпяла мен.

20. на май 9, 2008 at 7:48 pm razmisli

Това, което исках да кажа е, че достигащата информация за американските семейни отношения са по-скоро стереотипи.

Живеенето с мама и татко може да е сполучливо, а може и да не е. Когато не е въпрос на избор, а наложено я от традиция, я от необходимост, може да доведе до отчуждение и обратното на добри отношения. Аз обичам да общувам с по-възрастни хора, но също една свекърва със сигурност не би харесала да живее с мен.

21. на май 10, 2008 at 11:11 am Val

@ мислидуми > Така си е – никога не се знае какво още се крие ‘под дъното’… Съгласна съм, че е добре да се възпитава самостоятелност, но защо това да е най-вече възможно само при положение, че ‘птичето’ излети от ‘гнездото’? Изобщо не смятам, че някой обича или не обича някого, само защото този някой го е задържал или пуснал да си ходи – обичта е много по-сложно нещо…

Просто да станеш свободна и емоционално изградена личност е възможно само вследсвтие на много повече фактори от това да останеш или да си тръгнеш от дома.

Иначе – и аз съм против съжителство с някой, който не ти е приятен по някакъв начин – тогава и на палатка бих излязла или дори без палатка, май…

22. на май 11, 2008 at 1:22 am lyd

Живея в един град с родителите си. Те имат голям апартамент и искат синът ми и аз да се преместим у тях, но аз предпочитам да живея на квартира. Днес срещнах родителите си на улицата и повървях малко с тях. Стана въпрос за колета, който ми е изпратила Val и майка ми попита „Валя с майка си ли живее?“. Казах „Да.“ Отговорът беше „Значи тя не си мрази майката“

23. на май 12, 2008 at 12:18 am Grimm

Малко дълко, но не мога да изразя по-истински мнението си.

Твоите деца

не са твои деца.

Те са синове и дъщери

на копнежа към живот за себе си.

Те идват чрез теб,

но не от тебе,

и макар, че са при тебе,

не ти принадлежат.

Ти можеш да ги дариш с твоята любов,

но не и с твоите мисли,

тъй като те имат собствени мисли.

Ти можеш да дадеш дом на тяхното тяло,

но не и на тяхната душа,

тъй като тяхната душа живее

в дома на утрешния ден,

който ти не можеш да посетиш дори и в своите сънища.

Ти можеш да опиташ

да бъдеш равен на тях,

но не опитвай да правиш тях

равни на себе си,

тъй като животът не върви назад

и не остава в миналото.

Ти си лакът, от който

твоите деца се изстрелват

като живи стрели.

Остави лъка в ръцете на Стрелеца,

нека носи радост…

Из „Пророкът“, Халил Джубран

24. на май 12, 2008 at 8:59 am Val

@ Lyd

Ха-хааа, това обяснява защо си на квартира, макар аз отдавна да го знам… То и аз понякога така се чувствам, но все пак прекарвам толкова малко време у дома, че на практика не се налага да се изнасям!

Като реша да ви навестя, ще отидем на гости на майка ти – да ни посвири на китара, ако не е забравила нотите (ти все пак използвай понякога даден удобен случай да й кажеш, че не я мразиш – струва си…)

25. на май 12, 2008 at 3:53 pm Майя М

Харесвам поста и коментарите към него. Бих искала да добавя, че многото деца в бедните семейства отчасти се дължат и на желанието на мъжа да прави секс, съчетано с липса на ефективни противозачатъчни средства. Поне на мен ми се струва, че за много бедни и нискообразовани двойки децата са нещо, което се случва.

Относно „задължението“ на българския родител да осигури жилище за детето си – това е, защото в България средният човек не може да си купи жилище, докато е в репродуктивна възраст.

Аз живея в жилището на съпруга си, със свекърва.

26. на май 12, 2008 at 5:25 pm razmisli

Благодаря, Grimm, за хубавите стихове и добре дошъл/шла.

Ани, Val и Lyd, нали знаете, че едно от основните задължения на децата е да се чувстват виновни пред майките си според самата майчинска саможертвена идеология. На мен майка ми ми е много, много приятна и разбира се я обичам (и на този етап от живота аз съм й психологическата опора, забелязвам, че моето мнение е неоспорим ориентир за нея – как се е получило това просто не знам) и въпреки това не бих си представила да живея с нея.

Майя, понякога многото деца се дължат на незадоволена липса на противозачатъчни, но не непременно. В Латинска Америка католическата църква забранява на НПО да се раздавят безплатни такива на бедните семейства (които наистина няма с какво да изхранват тези деца) и направо заклеймява тези усилия като заговор на богатите страни… които завиждат на плодовитостта на бедните и се чувстват заплашени от нея, затова искат да я контролират. Не е едно чудо и две. Пък и те противозачатъчните излизат по-евтино от издръжката на едно дете. А за секса, да и сексът има вина тук (казват, че в развитите страни имало по-малко секс, заради повечето работещи жени)

27. на май 13, 2008 at 11:55 am Val

@ Grimm

Наистина хубави стихове на Хлил Джубран! Благодаря и аз! Не успях по-рано да го кажа.

28. на май 13, 2008 at 9:17 pm Anchett

Харесаха ми много изложените от теб мисли:) И не успях да проследя цялата дискусия след това. Но бих споделила следното нещо, което не знам дали трябва като резултат на някаква национална филофия (да не кажа митология) да се тълкува.

Аз от 8ми клас имам угризения на съвестта, ако трябва да искам пари от майка ми и баща ми (най-ежедневния пример взимам). В момента, когато се почувствах способна да печеля сама такива, не се колебаех да доказвам, че съм самостоятелна и че не съм им тежест.

Истината е, че до днес е така. Което е вече логично, поне според мен. Аз живея сама от споменатия 8ми клас и ми се струва абсурдно някой на моята възраст все още да бъде гледан и хранен от майка си и баща си. Може би поставям въпроса на твърде ежедневно ниво, но наистина както и МислиДуми, а ти самата, сте казали: има културни различия и разбирания. И това си проличава много ясно и в момента, когато трябва да се вземе решение за старите хора в едно семейство.

Ох, съвсем ще се отплесна сега Но.. поздравления за темата

29. на май 14, 2008 at 9:40 am mislidumi

Razmisli, а защо интелектуалстването (следващата публикация) не може да се комнетира? Да не би да се страхуваш от разгневени итлектуалци

30. на май 14, 2008 at 3:23 pm razmisli

Ъх! Поправих го… кой знае колко интересни коментари съм изпуснала ;(

Anchett, Това ми напомня нещо много познато. Само че аз като исках пари съзнателно подтисках от съзнанието ми вината. ;0

31. на май 15, 2008 at 9:24 am Майя М

Разбира се, че колкото и малко да даваш за детето си, то пак ще ти излезе по-скъпо от противозачатъчните. Само че, за да си направиш сметката и да я спазваш, се иска рационален поглед върху живота и способност за дългосрочно планиране. Т.е. изискват се интелектуални и волеви качества, които обитателите на гетата не притежават. Тяхната философия е: „Изпълни желанието си/ прекрати страданието си СЕГА, а за бъдещето ще мислим, когато то дойде.“

32. на май 28, 2008 at 12:20 am Василена

Постът и мненията са ми много интересни, макар че се включвам с някакво гигантско закъснение.

Аз харесвам като цяло американския стил на насърчаване независимостта на децата, но за така наречените умни играчки, слушането на Моцарт през бременността и т.н. има нещо много интересно в тази книга – http://www.amazon.com/Buy-Baby-Consumer-Culture-Manipulates/dp/0618463518

Авторката цитира впечатляващо количество изследвания в областта, които сочат че така нареченият Моцарт ефект е силно преувеличен с маркетингови цели, а не почива на научни изследвания и децата, които слушат класическа музика и играят с така наречените развиващи играчки не стават по умни от останалите. Просто тези продукти на пазара отразяват конкурентното отношение на родителите от средната класа и желанието им бебето им непременно да е по-умно още от ембрионална възраст, един вид децата са включени в някакъв rat race още от преди раждането си. Много родители се надяват, че правят правилното нещо, като дават на детето си „развиващи“ занимания, като в същото време те се чувстват свободни да аутсорснат по този начин развиването на детето си на някой, който го владее по-добре от тях самите. Тоест явлението е част от тренда отглеждането на деца да се професионализира и да се смята за работа изискваща специална квалификация. Никой не е доказал, че умните играчки наистина вършат работа, а не са поредната мода и социологически феномен. Децата непременно се научават да пъхат квадрата в квадратната дупка, независимо дали са слушали Моцарт и дали са имали специална играчка за това.

Сори за отклонението от темата, но книгата ме впечатли.

33. на май 28, 2008 at 6:09 pm razmisli

Никак не е късно, благодаря за информацията…

Аз също гледам на манията за играчките с усмивка – просто го смятам за пример колко много време и усилия влагат всъщност американците във възпитанието на децата, макар и в не най-правилната посока, далеч от някаква студенина и „оправяй се сам“.

Иначе, доколкото съм чела, най-важният фактор за интелектуалното израстване на едно дете е емоционалната стабилност, която може да получи просто чрез общуване и любов. Затова и сега специалисти се чудят защо детските градини Head Start, основани на федерално ниво преди години в САЩ с цел по-добър ранен старт за децата от бедни семейства и оттам поправяне на класовия дисбаланс в образованието не постигат очаквания ефект. Което според мен е нормално: ако едно бедно семейство има по-малка вероятност да осигури емоционална сигурност на детето съответно и прекрасна детска градина не може да компенсира това. Защото много бедни семейства корелативно имат доста проблеми.

За по-големите класове е различно, образователните възможности имат по-голямо значение, но и кръгът възрастни-модели със значение за децата е по-голям.

Отделно, че децата от семейства, които отделят толкова време и мисъл за интелектуалното им развитие са точно тези, които имат и възможност да им отделят емоционално внимание по принцип, а не че има причинно-следствена връзка между играчки и конкурентноспособност в училище.

34. на август 29, 2008 at 10:41 am ОГНЯН КИРИЛОВ

СМЪРТ ЗА ВСИЧКИ ФЕМИНИСТКИ

ДОЛУ ФЕМИНИЗМА

ДОЛУ ЕМАНЦИПАЦИЯТА

ДОЛУ 8 МАРТ

35. на август 30, 2008 at 12:37 pm Val

Oгняне, пиле шарено, примири се, чадо – повечето хард-кор феминистки (макар и аз да съм върл враг на хард-кор феминизма по принцип) ще си доживеят до дълбока старост, колкото и да не ти се нрави това!

Важното е, че и анти-феминистите ще си доживеят до старини.

36. на октомври 16, 2008 at 4:03 pm Поглед в метатето на ближния « Размишльотини

[...] Невъзможно е също да се измерва бедността и с някаква обективно прокарана линия на доходи. Затова казвам, че тя не е въпрос на пари, а на възможности. Децата на бедни, но образовани майки в САЩ имат по-добър успех в училище от децата на необразовани майки със същия доход и съответно имат повече шансове да подобрят положението си в бъдеще. Едно дете от пограничен район в България, гледано от безработна баба, може да има добри доходи чрез мизерните заплати нa родителите си гурбетчии в Испания, но то няма да има възможности за образование или стабилност и бъдещо добруване. Алехандра е бедна, но има много деца, които един ден ще я издържат. [...]

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Реквием за аватара

Автор: Бойко Ламбовски

Един от феномените на прехода е народното отношение към показните убийства. На мен това отношение ми се струва показател за много неща. То ми направи за пореден път впечатление след застрелването на Боби Цанков. Отношението в медиите варираше от „така не бива“ до „очаквахме го“. В обикновените разговори обаче – из таксита, кафенета и офиси – беше по-хард – там изобщо не чух съжаление за убития млад човек, а с някаква единодушна монотонност най-различни по професия, пол и възраст люде повтаряха: „не беше читаво момче“ и „намери каквото търсеше“...

Това що е – цинизъм? Коравосърдечие? Или тук го има и присъщото, дълбоко скрито в душата ни облекчение пред смъртта на другия, за което говори още Достоевски? Което и при най-издигнатите натури се изразява в трудно признаваната пред самия себе си проста биологична въздишка: „Нали е той, а не аз...“

Може би имат и такъв нюанс коментарите, но в случая ме интересуват две техни по-съществени причини. Те са свързани с правосъдието и обществения морал.

Първото е натрупваното с десетилетия недоверие в органите на реда, които раздават възмездие за престъпленията. Почти всички т. нар. знакови убийства през тези десетилетия бяха извършени срещу хора с прякори. Самият прякор се превърна в сленгов концентрат,

казващ за убития много с една дума. И все неща, които свикнахме да следват новината и прякора пак с неизменна монотонност: „висящи дела“, „наркотици“, „крадени коли“, „групировки“, „свада в нощно заведение“, „неуредени сметки“...

Така въпросните убийства масовото съзнание взе да възприема като справедливо възмездие за разбойници, с които силите на обществения ред не могат (и може би и не искат, защото печелят допълнително от това) да се справят. Но ги постига нещо като Божи съд, изразен с фразата – „намери си майстора“. Като очевидно вярата, че този „майстор“ може да са полицията, прокуратурата и съдът, беше в безнадежден дефицит.

Такава ситуация е разрушителна за институциите и изобщо за властовите центрове в която и да е страна. Без власт никое стадо не може, хеле човешкото. Ако справедливост не раздават тези, които сме назначили, то властта вземат тези, които са по-силни. И раздават справедливост посвоему. По-силни в такава ситуация често се оказват хората с прякорите – те имат и финансовата мощ, и волята да наказват, както и средствата да поддържат реда в рамките на една махала, на един град (че дори на държавата, ако няма здрави политически сили, които да спрат процеса). Може такъв ред да изглежда и уродливичък, но е ред. Хората спонтанно почват да го харесват повече от хаоса преди това (да си спомним Дупница).

Другата причина за привидно жестокосърдечните реакции по отношение на показните убийства съм склонен да намирам в по-сложен обект. Той се нарича обществен морал – с неговите на моменти очаквани, на моменти изненадващи еволюционни пируети

Като най-контрастни оттенъци на движенията в този сегашен обществен морал си струва да цитираме разговора след убийството на Боби Цанков в едно телевизионно студио. Там журналистът Пунчев в диалог с телевизионните водещи Иван и Андрей ги упрекна в „по-нисък праг на толерантност към престъпниците“. Той каза това в отговор на реплика от двамата, че Боби ги разсмивал на бара, тоест въртели се в едни и същи светски кръгове...

Трагичната всъщност фигура на този човек с обаяние и таланти – Боби Цанков, е една от най-характерните емблеми на флуктуациите в морала на прехода. Синът на високопрофесионалната радиоводеща Юлия Цанкова е бил будно десетинагодишно момче, когато пионерската връзка е станала незадължителна. А догматичната героизация на Митко Палаузов и Петимата от Ремса е сменена от спонтанното ново митотворчество – за екшън героите от нощния клуб. Тези, които въртят пачките, живеят ден за ден, пазят ги бодигардове, возят ги S-класа коли, а за тях с малко ирония, повече завист и най-често реквиемен размах пише масовата преса...

Аз не познавах Цанков. Изглеждаше ми от това, което слушах и четях за него, не точно като реална личност, а като проекция на такава. Като виртуална реалност, като аватар на някой

прехласнат още от юношеските си години от смайващите възможности на живота, живян като комикс... От лекотата, с която можеш да ползваш чара си, за да продаваш въздух, да оцеляваш от атентати и присъди, да се жениш за дознателката си, без да се затрудняваш с тегобите на ретро въпроси, мъчили споменатия по-горе вехт Достоевски от типа на: що е добро и зло и как да преборя второто, най-вече у себе си.

За съжаление не убиват аватар. Убиват момчето, сина, бащата... Никой не заслужава това, особено по такъв начин.

Но съм умерен оптимист за превъплъщенията на изглеждащия ни често призрачен и несъществуващ консенсус, наречен обществен морал. Такова животно има. Ориентира се.

Иначе не си струва – ни мастилото, ни кръвта.

Източник

Бойко Ламбовски е роден в София през 1960 г. Завършва френска гимназия в родния си град и литература в Москва. Автор на стихосбирките „Вестоносец“ (1986), „Ален декаданс“ (1991), „Едварда“ (1992), „Критика на поезията“ (1995), „Господ е началник на караула“ (1999), „Тежка картечница преди сън“ (2004).

Коментари (3)

- 14-01-2010|безукорно прав - българинът

Българинът е много покварено животно. Специалист е по оцеляването на всяка цена и без правила, злорадства при страданието на другите и умира сам като псе.

- 15-01-2010|Златко - re: българинът

безукорно прав писа:

Българинът е много покварено животно. Специалист е по оцеляването на всяка цена и без правила, злорадства при страданието на другите и умира сам като псе.

Това ми звучи много авт(о)ентично.

- 13-05-2012|Гост

nishto ne mu rabiram na lambovski. mnogo mesten element:(

Риторична история

Автор: Чавдар Ценов

Тази история съм я разказвал на дядо си. Дядо ми пък я е разказвал на своя дядо. На свой ред и неговият дядо я разправял на дядо си...

Помня, лягахме да спим. Докато разказвах, дядо бавно разкопчаваше копчетата на вълнената си жилетка, с която не се разделяше дори и лете. Бях малък, затруднявах се да намирам думите, трудно ги подреждах. По сто пъти повтарях едно и също, вълнувах се излишно.

Дядо съблече жилетката, метна я върху облегалката на стола и подхвана копчетата на бархетната си риза. Прекалено загрубели бяха пръстите му и все пак по-лесно се оправяха с подобни дреболии, отколкото аз с разказа. Цяла вечност трябва да е минала, докато свърша. Дядо, вече по пижама, ме изгледа продължително, тръгна да казва нещо, но се отказа. Пресегна се към висящото над кревата бутонче и загаси лампата. Лежахме в тъмното. Креватите ни бяха допрени, подредени в една линия. На единия креват дядо, на другия аз, крака към крака. Можехме да сядаме в креватите един срещу друг и да си говорим, преди дядо да угаси.

– Дядо, спиш ли?

– Малко.

– Дядо!

– Слушам те, сине.

Дядо понякога така се обръщаше към мен – „сине“. Не знам защо, и към сестра ми понякога така се обръщаше.

– Дядо, нали и ти ще разкажеш историята на дядо си?!

Светлината блесна ослепително. Дядо се изправи в леглото, търсейки погледа ми.

– Къде е моят дядо?

– Къде?

– Ей там, отсреща!

Отсреща бяха гробищата. Къщата ни се намираше на високото. От прозорците, от двора, от голямата градина, залепена за двора, отвсякъде се виждаха гробищата. Мислех си: дядо нарочно е построил къщата тука, вдигне ли глава, да вижда къде е дядо му. А от предишната година и жена си – моята баба.

– Добре бе, дядо, ти нали го помниш?

– Кого?

– Дядо ти.

– Помня го.

– А можеш ли, като стиснеш очи, да си го представиш?

– Мога.

– Ама хубаво да си го представиш. Как се смее, как се ядосва. Като го попиташ нещо, да чуеш как ти отговаря. Ама с неговия си глас…

– И какво?

– Какво, какво… Ще стиснеш очи, ще си го представиш. Ще седнете ей тук, на твоето легло и докато той си облича пижамата, ти ще му разкажеш историята.

– Ще опитам.

Дядо отново угаси лампата и утихна. Сигурно бе стиснал очи и разказваше. Каква ли е била пижамата на неговия дядо?

– Дядо, бе! Дядо! Чакай малко, запали лампата!

– Още ли не спиш?

– Виж сега! Дядо ти също трябва да разкаже историята на своя дядо.

– Това да искаш от него. Той беше сладкодумен… – тази вечер дядо за пръв път се усмихна.

– И той ли е отсреща?

– Кой?

– Дядото на твоя дядо.

– Всички са отсреща…

– Като му разкажеш на твоя дядо историята, ще го помолиш и той да стисне очи, да си представи своя дядо и да му я разкаже.

– Добре.

– Ама ще го изчакаш и ще го питаш дали я е разказал.

– Добре, ще го изчакам. Друго има ли?

– Лека нощ!

– Лека нощ!

Дядо пак угаси. Преди няколко дни си играех с ключа на лампата. Палех, гасях, нямаше насита. Дядо ми каза, че ключовете, с които се палят и гасят лампите, имат определен живот. Примерно, не знам си колко светвания и не знам си колко угасвания. „Ами ще го сменим!“ – реших аз за провесеното на кабела над кревата цилиндрично бутонче. Дядо го наричаше „мързелив ключ“.

– Дядо, бе!

– Владиславе, заспивай – гласът на дядо май прозвуча ядосано.

– Последно. Само това да ти кажа.

Светлината отново блесна.

– Кажи и веднага заспивай!

– Като му обясниш на дядо ти как да стисне очи, да си представи дядо си и останалото, да не забравиш да му кажеш и той да каже на дядо си да си представи своя дядо и останалото. И да го изчака! Ама дядо му на твоя дядо, и той да обясни на дядо си, като си представи дядо си и му разкаже, да го изчака и той да си представи дядо си…

– Владиславе! – повиши глас дядо ми.

Рядко го правеше и разбрах, че от цялата тази история започва да го боли главата.

– Главата ли те заболя?

– Не, но кое време стана?

– Ама ти нали разбираш, че това, дето ей сега си го говорим, и то е част от историята?

– Вярно бе, сине – внезапно се оживи дядо, но все пак се пресегна и угаси.

Дълго се мъчих да заспя, но колкото повече стисках очи, толкова повече лица изскачаха отдолу. Непознати старци в смешни пижами. Лицата бяха от дядовия албум, пижамите – от семейство „Флийнстоун“. Докато ги разпъждах, за да заспя, все пак си помислих, че дядо сигурно отдавна е разказал историята на дядо си. Сигурно и дядо му е приключил. Напълно възможно беше, докато се мъчех да заспя, историята ми да си проправя път назад през вековете, от дядо на дядо, чак до първобитните времена. История без край, от дядо на дядо, повтаря се и те унася. Или ще те заболи глава, или ще заспиш.

Главата не ме заболя, но през нощта ми се присъни тъмата. Сянката на дядо беше единствената светла изрезка в нея. Сенките на прадедите бяха даже по-тъмни от тъмата и само сънят си знаеше как ги различавам. Дядо разказваше историята, а техните сенки непрекъснато пробягваха по неговата, ръфаха парчета, тъмни кръпки лазеха и превземаха дядовата сянка. Заприлича на кърпен кожух. На няколко пъти се събуждах уплашен, ритах към дядо, дядо се размърдваше, промърморваше нещо и аз, успокоен, отново се унасях.

Когато на сутринта отворих очи, слънцето вече бе влизало и бе успяло да излезе от стаята. Беше тихо и някак неестествено пусто. Под юргана на другото легло дядо не помръдваше.

– Дядо, дядо – надигнах се.

Дядо не отговаряше. Втресе ме и се завих през глава. Помислих си: „Отишъл е да им разказва и те не са го пуснали да се върне.“ Мина доста време, докато се престраша и стана. Приближих се до дядо, заотмествах завивката му и видях, че... дядо го няма. Юрганът – твърд и тежък, струпан в средата, оставяше впечатлението, че има някой под него.

Толкова се зарадвах, че когато малко по-късно намерих дядо в градината, не го попитах нищо. Дали беше предал историята на дядо си, дали дядото на дядо му я беше препредал на дядо си? Така и не разбрах, дядо се опитваше да полива. Водата едва църцореше, той се тюхкаше, но после скоротечно заваля дъжд и аз се разкрещях радостно дядо да почерпи дъжда. Ракия ли да му сипя, усмихна се дядо. А, не, не – пиян дъжд, няма да уцели градината.

Когато вечерта пак си легнахме, креват до креват, аз помолих дядо да добави към историята и днешното, защото нали снощи му бях казал: и това, и другото, все са част от историята. Кое днешно, не разбра той и трябваше дълго да му разказвам как дъждът е полял градината, а аз съм предлагал на него, на дядо, да почерпи дъжда. Ракия ли да му сипе, усмихнал се дядо. А не, не – пиян дъжд, няма да уцели градината...

Притурил ли е това към историята дядо, не е ли, нямам представа, но силно се надявам историята ми все пак да е проникнала до дълбините на времето. Възможно е дори и в момента, толкова години по-късно, тя още да си проправя път назад през епохите, от дядо на дядо, чак до маймуните. Тя, моята история, не е от сложните, би могла и от маймуна на маймуна да се разкаже. Стига едната маймуна да се пада дядо на другата. И да може да си служи… така, с малко по-изразителни жестове. Да й се намира под ръка някой и друг банан. За кеф при разказването. И да речем, малко целофан. Да завие банана, едно-друго. Не, целофан откъде ще вземе?!

Но пък и за какво ли й е целофан, не разбирам защо трябва да завива банана.

Все пак, ако ме питате дали действително маймуните са си я разказвали, дали е стигнала до тях, не мога категорично да отговоря. По-скоро, не. Струва ми се, че в някакъв сублимен момент от историята (не от моята, а от онази другата, чиито дати дядовците ни карат да помним), вероятно преди пет-шест поколения, моята история е обърнала посоката. И вместо от внук на дядо е започнала да се предава от дядо на внук. Това е дало основание на дядовците да твърдят, че така е правилно да се предава една история: от дядо на внук.

Колкото до самата моя история, има откъде да съдя, че нейното разказване е обърнало посоката си. Помня, веднъж, трябва да е било година-две след онази вечер със събличането, дядо ми разказа тази история, като ни най-малко не се смути, че вече аз му я бях разказвал. Напротив, на моята забележка, че тази история е моя, че аз на него вече съм му я разказвал, докато той бавно си е събличал жилетката, дядо ме прекъсна (с опакото на жилетката си) и рече, че преди аз да съм му я разказал, той ми я бил разказвал, пък сетне аз съм му я бил разказал. Влязохме в пререкание с дядо ми. В ония години човек трудно влизаше в пререкание с дядо си. Но пък лесно и бързо излизаше. Не бих искал да си помислите, че дядо ми е спорил предимно с опакото на жилетката си. В никакъв случай. Дори обратното. Каквото и да означава това – обратното.

Днес неговите доводи ми звучат сякаш по-солидно от моите – той бил чул историята от дядо си, дядо му пък – от своя дядо. И така нататък, от пет-шест поколения. Докато аз от кого съм я бил знаел, попита тогава дядо. „Ами, когато бях голям и имах внук...“ – тръгнах да вземам свежо участие в пререканието. Но не довърших. Хукнах нанякъде. Сигурно ми се е отворила спешна работа.

Не зная как е с вас, но повечето мои приятели и познати, с които съм разговарял по този въпрос, помнят имената дотам някъде – докъм дядото на дядото на дядо си. По-назад от пет-шест поколения собствената ни история се слива в някаква обща история – с бележити дати, които се зубрят в училище. Сякаш дядото на дядото на моя дядо не е имал свой дядо, със свое име, със собствена физиономия и любими миризми. Сякаш негов дядо е бил народът. Който: робства, въстания, тежко положение. Занаяти, търговия, земеделие. Народът пъшкал, народът стенел. А дядото? Питам, а дядото?! Това последното беше риторичен въпрос. Обаче някога, в гимназията, една забележителна преподавателка по литература попита нашия клас: „Какво е, ученици, риторичен въпрос?“ И понеже класът ни невежествено и тъпо мълчеше, тя сама си отговори: „Риторичен въпрос е онзи въпрос, на който отговор дава народът!“

На някогашната ми преподавателка народът може и да й е давал отговори. Но на мен той още не ми е отговорил на риторичния въпрос: „А дядото?!“ Докато не получа отговор, ще смятам, че причината за смяната на посоките е в самата моя история. Моята история и историята на дядо ми сякаш са една и съща. Може аз да съм я разказвал на дядо си, може той да я е разказвал на мен. До пет-шест поколения се предава тази история. По-натам никой не помни. Поне поименно. Затова моята история обръща посоката и се повтаря. Ако силно стиснеш очи и после си представиш...

Все пак накрая сигурно ще попитате: а каква беше моята история? Ами нали вече ви я разказах. И на дядо си съм я разказвал. Дядо ми пък я е разказвал на своя дядо.

Чавдар Ценов е роден на 24 март 1956 г. в София. Завършил е френска гимназия и българска филология в СУ„Св. Кл. Охридски“. Негови разкази са публикувани във вестниците Литературен вестник, Литературен форум, Сега, Капитал, Демокрация, Монитор, списанията Lettre Internationale (ЛЕтература), Пламък, Страница, Сезон, Алтера, Витамин Б и др. Автор е на книгите Черно под ноктите, Удавената риба, Щраусовете на Валс. Превежда от френски език (автори като Емил Дюркем, Симон Вейл и др.).

Наблюдения в огледалото на отчаяните

Автор: Николай Михайлов

12 въпроса на „Култура“

Доктор Михайлов, не смятате ли, че трябва вече да престанем да се вторачваме (оттласкваме) от тоталитарния период. На по-възрастното поколение ситуацията започва да прилича на 60-те и 70-те години, когато всякакви бивши партизани, идеолози и функционери продължаваха да клеймят буржоазното минало и кръвопийците капиталисти, а младото поколение им отвръщаше по костапавловски: “... аз си мисля разни мръсотии и по този начин обезсмислям целия процес”.

Процесът е обезсмислен, защото е разгадан като симулативен. Политическият елит е стратегически консолидиран, с ориентация към власт и пари. Драматизмът на положението не произтича от това, че са различни, а от това, че са еднакви и спорят за трудно делими блага. Левите и десните са посткомунистически опортюнисти, хедонисти с либерална ориентация и сродно ниво на безскрупулност. Елитът има една трепетна екзистенциална грижа – грижата за собственото му възпроизводство. Смисълът на политиката е да бъдеш преизбран. Оттук и полемиката като условие на „преизбирането”. Това е сериозно, останалото е игра. Тоталитарният период, като „точка на оттласкване”, е реторична опора на десницата, тя преживя две десетилетия с производство на думи по адрес на миналото. Две ипостаси на една балканска субстанция се люлеят в клинч, грогирани от тактическа ненавист. Това е логото на прехода. Говоря за елита, за политическото „мешере”. Бегъл поглед върху персонажите на традиционната десница дава пълна представа за игровия характер на българския антикомунизъм. Партийни членове и секретари, пропагандатори на ЦК, поети-дилетанти на левия идеал, скрити и реактивирани агенти и добрият стар опортюнист – всички те разиграват антикомунистически вълнения, вадят хляб със симулация на пророчески гняв и късане на ризи. За да може това да продължи и никога да не свършва (защото ако свърши, свършват и те), е необходимо да бъдат поддържани изходните условия на спасителния антикомунистически „ дискурс” - неотворени досиета, липсваща лустрация, вездеприсъствие на КДС, капитали зад граница и пр. В реалността - нищо или точно обратното. Българската декомунизация е реторичен фалцет и знаково насищане. На електоратите сервират думи, за да се хранят с илюзии. Процесът е фантасмагоричен и вампиризира. „Лявото” и „дясното” са езикови територии, населени с „дясно мислещи” и „ляво мислещи”. И двете антропологии са напълно обезсмислени, защото не мислят, а говорят език, който ги „говори”. Езиковите страсти евакуират от реалността, преселват в езикови вертепи. Ако случайно, подведени от порнографско любопитство, попаднете в някой десен „форум”, ще се натъкнете на брутален десен сленг, който може да съсипе вярата ви в гражданина. Кратка разходка из такъв виртуален секс шоп с езикови играчки за предизвикване на болка и разнообразни унижения може да даде решителен тласък на вашето политическо депрограмиране, ако по някаква причина сте заседнали в секта. Бедата е, че този инфернален кипеж от „политологични” безумия, тази идиотска умствена „сяра” контролира позициите на дясната „съвест”. Авторите пишат и треперят пред страшния съд на електронната жакерия. Готова е да ги линчува. При слабо отклонение от десния умствен канон получават мълниеносно квалификацията „комуноид”. Подсвирване за сбор на кучетата. Следва дълбинна „аналитична” оргия от орално-канибалски и анално-садистични прозрения, които трябва да ви довършат или да ви доведат до шок и дясно просветление. Порнографският линч е политическа инициация. Това, което „дясно мислещото” електронно население практикува тук под кодовото име „десница”, е болшевишка метаморфоза в имбецилен вариант. Нека не бъда разбран погрешно: проблемът не е в антикомунизма, а в антикомунистите и то не във всички, а в повечето. Проблемът е в господството на политизирания лумпен и в неговата наглост. Проблемът е в това, което пръв е забелязал Адам Михник: антикомунистите приличат на комунистите и то дотам, че различаването им става загадка. Трябва да бъдат изоставени, това е препоръката, ако позволите. ”Расставаюсь с вами вечным расставанием”, е казал Розанов. Не бива да се занимаваме с обслужване на пустото.

Преди една година в интервю казвате: „Не вярвам на обрат, предизвикан от масово и независимо гражданско действие. Нито ще бъде масово, нито ще бъде спонтанно. На този етап - не.” От това ви твърдение следват няколко въпроса:

a). не поехме ли необратимо в едно нова и перспективна посока след 1989 г.?

б). защо е това недоверие в гражданското действие днес?

в). при какви обстоятелства очаквате гражданското действие?

Ще се съглася, че посоката е необратима. Ще се съглася още, че е възможна и оптимистична теория на българския преход – „направихме, каквото можахме, не проляхме кръв, попаднахме в най-добрия от всички възможни светове”. От гледна точка на успелите резултатът е чудо. От гледна точка на обикновения „потребител” преходът е хроника на илюзиите. Ранната илюзия вещаеше скок от „царството на необходимостта в царството на свободата” и вход в тучните пасбища на консумативния рай. Управлението 1997-2001 тласна страната в западна посока, което несъмнено е най-големият политически успех на прехода, но за това пък извърши приватизацията по начин, който изхвърли от синия блян повече от 1 милион души. Реформата протече като груба квазикриминална приватизационна процедура, за чието осъществяване бяха рекрутирани всички едри човекоплъхове на посткомунистическа България. Моделът на „антикомунистически” етатизъм, с радикално либерализирана приватизационна похот, отблъсна маса хора от първата романтична вълна. Царят се яви като знахар от отвъдното, като утешител - психотерапевт и търговец на надежди. Много скоро стана ясно, че е „българин” в разочароващия смисъл. Днес, според социологическите проучвания, само 20% от десните и 30% от левите са политически представени. Срив на политическото представителство. Една шепа амортизирани лидери паразитира върху политическия тотемизъм на третата възраст. Десницата е в процес на сектантски разпад и оцелява чрез консервиране на апаратните ядра. Огромна част от българските граждани са разочаровани политически привърженици, засрамени от своите минали възторзи и проточената си наивност. Тези хора казват така: политиката е едно от имената на моята глупост; спирам да вярвам. Не това, което българските политици правят, тегли страната в западна посока, брюкселската кука я тегли. Без тази кука сме в подземието на Кустурица, в хилядолетното царство на чалгата. Политическото клакьорство не си струва. Двадесет години по-късно изводите тласкат към политическо отчаяние и гражданска резигнация. Хората избират частния свят. Младежта емигрира в Мрежата, където гражданските акции са фантазирани без потребност от публична реализация. Виртуалният политически почин се самоизчерпва като автоеротична процедура. Политиката не е чат. Ако ми припомните, че последният бунт пред парламента беше решен във виртуалното пространство, ще ви отговоря, че и ефектът му остана там. Политиката губи гражданския интерес и се превръща в шоу бизнес и административна процедура. Управляват ни актьори и чиновници. Класическият гражданин е свободолюбива, патетична фигура, субект на морални страсти и рационални убеждения. Гражданският консенсус предполага ядро на ценностно съгласие, което не е предмет на спор, а има статут на очевидност. Посткомунистическа България спори за всичко, защото не вярва в нищо. В това състояние на чалгизирана жизненост и политически скепсис гражданската инициатива изглежда маргинално предприятие. Случват се епизодични победи на засегнати общности, какъвто е случаят с електронното „подслушване”. Има хора, които са решени да отбраняват освободените територии срещу опитите на властта да си ги върне. Готови са да се сражават срещу тенденциите към полицейски регрес. Това обнадеждава.

Има ли виновни (лица или общности) за загубата на духовните опори по време на прехода? Ако е имало такива опори, разбира се...

На това място предпочитам да кажа нещо за бившата ДС, защото личният състав на тази организация има пряк ефект върху загубата на „духовните опори”. Този ефект не е свързан с идеологическата им ретроградност, както обикновено се мисли, а с тяхната „експертиза”, с монопола върху нерегламентирана информация и с неудържимия им пазарен активизъм. Тайната власт формира елитарно съзнание на причастност към засекретено знание и престъпни технологии. Тези хора са „гностици”, иронично казано. Освен, че са гностици, което означава „расово” високомерие, те са и циници, което пък означава готовност за подвизи на безкомпромисно „капиталистическо” съревнование. Хората от ДС не медитират върху идеологията, а върху властта. Те са „експертно” концентрирани върху ситуацията „власт” като априорна категория и конкретен репертоар от средства за нейната „защита”. Имаха отдел „мокри поръчки” или нещо подобно. Тази „експертна” група е способна да функционира във всеки идеологически контекст, те са конвертируеми наемници, обвързани със специфична корпоративна етика и кланова лоялност. Шеф на разузнавателната служба на НАТО е унгарец, доколкото помня, обучаван в КГБ, за да не споменаваме какво е Путин или пък какво е Буш, който видя в очите му „душа”. Хората от службите са заклети врагове на „откритото” общество, доколкото те самите са „закрито” общество. Духовната им генеалогията отпраща към традицията на наднационалните езотерични съобщества. Службите са интернационал на „петата власт”. Не случайно българските масонски ложи са препълнени с бивши агенти на ДС. Масоните са във всички парламентарни групи и никой не пита за „конфликт на интереси”, а им се радват като на някаква екзотика. Мисля си, че безпроблемното прехвърляне на еничарската група на „стражите” от комунистическа в демократическа България е структурен дефект на българската демокрация, нейно опасно вътрешно противоречие с тежки щети върху българската „нормализация”. Това никъде не беше допуснато да се случи - точно така и в такъв мащаб. От сутрин до вечер са в телевизията като ментори на демокрацията, преизпълнени с „компетентност” и благи намерения. Централната активистка фигура на българския преход е бивш агент на ДС. Смешно. Те са движеща пазарна сила и задкулисен политически „играч”, за да не казвам „арбитър”. Хубаво е да нямаме съмнения по този въпрос. Лустрацията беше задължителна и трябваше да стане най-късно през 97-а. Десните лидери имаха мандат за такава операция, но не пожелаха да я извършат, защото задкулисният консенсус не предвиждаше подобно „посегателство”. В това е предателството на десните лидери. Скриха архивите, агентите, миналото, бъдещето и се отдадоха на приватизационен разгул и антикомунистическо кликушество. Интелигенцията – в режим на късогледа клака. Господстващата реформаторска парадигма на „мирния преход и националното съгласие” кодира прехода като олигархичен процес на структуриране на раздържавената собственост и нелегитимен контрол върху публичната власт. Българските десни реализираха проекта на комунистическия номенклатурен елит и неговия репресивен апарат, в това се състои пародийният финал на фамозния ни преход. Димитър Луджев напомни от страниците на „Култура”, че в приватизационния процес са участвали около 220 офшорни фирми, собственост на този елит и на неговите родови продължения. Леви анализатори говорят за „500 семейства”. Тук е заровено кучето. Тези 220 офшорни фирми на БКП/КДС бяха корпуси за бързо приватизационно реагиране, бойни групи за анексиране на пазарни територии. Десните изиграха роля на политически гарант на тяхното пазарно осъществяване. Те опаковаха процеса в клишета на либералната проповед, трафарети за свободния пазар и скандиране на антикомунистически лозунги. Демократичната видимост е тяхна заслуга. Червените станаха капиталисти с помощта на сините, които извършиха приватизацията на червените. Хитрост на историческия разум. Двадесет години по-късно, в резултат на либералната обществена трансформация, бившият елит има не само статут на пазарен хегемон, на привилегирован строител на българския капитализъм, но и на авангардно евроатлантическо ядро с ръководна роля в българския „цивилизационен” процес. „Бившите” са компрадорски елит. Доверено лице на Запада. Не мислите ли, че това е краят, ако изобщо има край?

Българската политическа система функционира като карикатура на демокрацията, като гротеска на народовластието. Класическата либерално-демократична версия предписва обективно структуриране на обществения интерес в система на многопартийно представителство. Партиите са представители на „земята, труда и капитала” в сферата на държавното управление, което на свой ред хармонизира рационално представени и национално защитими публични интереси. Политическият процес се осъществява от носители на разум и воля, от отговорни граждани, обединени от конституционен консенсус, кодифициращ живота на нацията като политическа общност. Това знаем всички, а това, което не всички подозираме, е, че от утробата на тоталитаризма беше „изроден” с форцепс един фрустриран и еуфоричен постутопист, тежко увреден от политическа демагогия, медийни манипулации и прелъстен от консумативни фантазии. Този, политически крайно инфантилен, обект на „реформата” стана по неизбежност плячка на хищници от собственото му племе. Разомагьосването на тоталитарния свят не освободи култура, а нагон, похот. Движеща сила на прехода не е волята за свобода и достойнство, а похотта за собственост и поглъщане. Libido possidendi. Десните кръжат около класическата либерална парадигма на естествения човек, естествените права и естествения интерес. Към това добавят и прозрението, че нищо не е по-естествено от егоизма. Тук им идва на помощ Айн Ранд. Само че реализацията на тези „естествености” предполага разум и гражданска добродетел като културен фундамент на либерално-демократичния консенсус. Без този фундамент сме в режим на нова утопия. Българският „хабитус” е сложно устроен. Нашата базисна културна реактивност е съставена от объркан възрожденско-социалистически сантимент, неизтребими егалитарни настроения и невротичен национализъм. Към това добавям и посткомунистическия бяс за еротични екзалтации и турско-цигански мелос. 1989-а ни завари без стартов културен капитал, дисидентска традиция и меродавен елит. Много лоши изходни условия. Остава загадка как би реагирал българският народ на безкористно лидерство, с въображение за сложността на лидерската задача. Не знаем как би реагирал, защото не му се случи, за да знаем. Лидерите на прехода презряха „моралните въпроси” на прехода - искрено, дълбоко и „концептуално”. Изпаднаха в огромно самодоволство от „прозрението”, че морален преход не съществува, и му развързаха края като онези „госпожици” от руската литература. Отдадоха се на безумна приватизационна похот и вербално антикомунистическо буйство. Ето ни, накрая, в локвата на резултата: изтерзан балкански хедонизъм, кротка влюбена омраза и политически буфон начело.

В друго свое интервю твърдите: „Нямаме ресурс за ново начало, това, което имаме на сцената, са руините на прехода”. Още ли така мислите?

Втора „революция” няма да има в България. Ще се влачим в посока, която не е лоша. Европа да му мисли, ние сме свикнали. Да се влачим.

Мрънкането ли е най-важната ни национална особеност, или е просто техника за по-лесно преживяване на трудни моменти? Споделяте ли една популярна теза, че „българските дълбоки прозрения за общото ни битие се раждат от страданието”. И ако допуснем, че сме страдали достатъчно, къде са дълбоките прозрения?

Постсоциалистическият човек е разочарован и скептичен. Живее разсеян живот. Генералното му униние е ритмично прекъсвано от епизоди на алкохолна еуфория и жестока чалга. Понякога чете Куелю (Цецка Цачева). Очите му изтичат от гледане на телевизия. Жените гледат турски сериал. Мъжете гледат нощем, те си знаят какво. Ден след ден, едно и също. Към този, общо взето, напълно „редовен” начин на живот се прибавя и много коментираната склонност към противоправно поведение. Приватизира без юридически основания. Отмъква по нещо. Имах пациент в депресия, който се каеше, че не успял да открадне достатъчно в преходния период. Бил грешник. Виновен пред семейството си и пред съвестта си на „мъж”. Смайващо „преораване” на ума. Ние сме сгушен народ, оцеляващи люде. С дръзки инициативи в обема на битовата грижа. Животът е скромна идея в български прочит. Основната метафизическа интуиция е по-скоро суеверно-анимистка, отколкото религиозна. Нашият човек е религиозно равнодушен и тактически суеверен. Изповядва култ към восъчните свещи. Съблазняват го телевизионните пророчици, обича да му „гледат” и чука на собствената си глава като на някакво дърво. Чете „Шок”. Не е вярно, че нашият човек е лош, по-скоро обратно; но е вярно, че е мнителен. Омърморването на „положението” е тайнство на съкратения живот, магически ритуал за обезпечаване на минималната потребителска кошница. Омърморването е тъга и ропот, клюка и бунт - народна магия за сигурност. Съдбата е свекърва, капризен женски род. Властта отнема, а не дава. Силният и слабият, богатият и бедният са паралелни светове. Подозирам, че българите предпочитат слабо репресивен социализъм, обогатен с указ 56. Малко „частно”, много „държавно” и ред. С икономизацията на националното въображение и откриването на глобалния свят си отива и нещо от манталитета на традиционния българин. Това, което живеем, е не само политически, но и антропологически преход. Не съм се натъквал на дълбоки прозрения, свързани със силни страдания. Българите не страдаха особено при Живков. В България, както казваше Вера Мутафчиева, няма гладни гробища. Не късният живковизъм, а преходът изтерза „малките българи”. Защото не беше за тях и те го разбраха. Това, което се разгърна в името на демокрацията, взриви всички опори и нарани народа дълбоко. Името на тази травма е грабеж. Имам хипотеза, че извън „социалистическата революция”, българите не са преживявали по-брутална социална трансформация от тази, която наричаме преход. Войните са бедствие, което се преживява като изпитание. Преходът е исторически обрат под формата на гавра. След този „обрат” част от сънародниците се оплакват от панически пристъпи, разсеяно внимание и склонност към сеизмични пророчества. Изтръпват им крайниците. Живеят с помощта на битови автоматизми и самооценка на нещастници. Вярно е, че имаме и стара традиция на социално вайкане и тактическа депресия. Проплакването умилостивява. Ключовият човек до скоро беше Масларова, злата богиня на отказа. Когато европейската социология пита българина „как си”, той отговаря „нещастен”. Отговорът е информативен за актуалния статус, но осведомява и за дълбинно униние. Животът тук не се живее, а влачи. Някои подозират национално изчерпване. Ние сме отчаяно развеселени прахосници на остатъчна жизнена енергия. Приемете изреченото като меланхолно преувеличение, извлечено от самонаблюдения на един от изгубените поколения. Не възразявам. Мантрите на нормативния оптимизъм не вършат работа, обаче. Осъзнаването върши работа. Вижте демографските данни.

Как се справиха (психологически) всички онези, които с настъпването на прехода се почувстваха излишни?

По пътя на бавното и мъчително усвояване на нова социална роля, като усилване на социалната повратливост и битовата борбеност. Някои се провалиха, други се преоткриха. Мускулно надарените българи, всички борци, гребци и боксьори, всички тъй наречени олимпийски надежди или просто тарикати с физическа сила бяха хвърлени на улицата като ортопеди на приватизацията и пазачи на сакралните капиталистически тела. 1989-а ги избута на улицата като корпулентен знак на тоталитарната класика и като зловеща предприемаческа закана. „Увиснаха” екзистенциално със смазани уши и изплезен поглед - като артефакти на тоталитаризма и образ на новия живот. Тяхното „справяне” с кризата предполагаше съгласие за бърза и безусловна криминализация. Дадоха го. Тепърва ще ни става ясно каква част от българското население е избрала престъплението в борбата за „насъщния” и в опита за справяне с индивидуалните кризи. „Спортистите” са просто скроени жизнелюбци. Тяхната бърза криминализация онагледи един „секрет” на комунизма, а и на ранния български капитализъм – презрението към човека като към лесно отстранима физическа пречка и култа към социално хищничество. Фашизоидната простотия се оказа потребна и от двете страни на 1989-а. Единият от пътищата за „справяне” е следователно бестиализацията, регресът към хищника. Като наблюдавам бизнес елита и експертния антураж, оставам с впечатление, че тече аналогичен процес и на „елитарно” равнище. Българският посткомунизъм създаде делова и компетентна „раса” на успелите, хладна порода от нещо като киборги на капитализма. Има нещо отблъскващо в този човешки тип. Наричат го cool, но е неприятен, защото е арогантен и пуст. Това иде от парите. Монетата е духовно активна субстанция, променя този, който я има, и този, който я няма. Съществува евхаристийна мистерия на хляба и сатанинска мистерия на монетата. Две коренно различни вероизповедания, които няма да се помирят.

Какво да кажем за дисквалифицираните? За безпомощната човешка маса, която имплозира като потенциален психосоматичен самоубиец и се разви като фрустрирана електорална маса? Този преход трябваше да отговори на въпроса къде ще отидат парите, а не къде ще отидат хората. Въпросът за „съдбата на хората” беше запокитен в бъдещето. Днес българският човек живее с тялото си в своята разнебитена провинция и с въображението си в европейския Ханаан. Осъществихме скок от домодерна България в постмодерна Европа. Посткомунистическият българин обитава междинна, „преходна” зона. Културният му статус е „археомодерен”, а психиатричният, с извинение – невротично-шизоиден. Този „кентавричен” субект на прехода живее в режим на двойна неудовлетвореност – от „морално остарялата” българска ситуация и от нереализирания европейски „идеал”. Какво да се прави в тази твърде шизоидна ситуация? Препоръката да се търпи има характера на черен хумор. Да утешаваш третата възраст с бъдещето е задължение на църквата, а не на политиката. Утешенията трябва да бъдат индивидуализирани. Голословно? Ето нещо конкретно: аполитея, фанатичен естетизъм, религия (Николас Гомес Давила). Триада на един колумбийски католик, рентиер от Богота. За българския постмодерен прагматик - друго: престиж, Сорос, блондинка. И Синя коалиция, щях да забравя. Добавям - инклузивно брюнетка. Защо пък не?!

Какъв друг мотив, освен евентуално по-добри условия за кариерно развитие, биха върнали в България онези млади хора, които по време на прехода заминаха да учат в чужбина?

Младият човек е ентусиазиран да реализира жизнена идея. В масовия случай тази „идея” е възприета по подражание и културна сугестия. Човекът днес е съблазнен от това, което наричат „гламур”. Гламур е панеротична утопия, култура на нарцистичния лукс. Ерзац свят без болка и уродства. Не всички попадат в хедонистичния рай, но всички тичат в тази посока. Глобалната културна динамика е свързана с референтния образ на успеха, с широко рекламирания жизнен стил на световния консумативен елит. Секрет на тази светска религия е, че „спасява” малцина и погубва мнозина. А неин свръхсекрет е нихилизмът. Триумфът на нищото.

Връщат се хора с „потиснати цели”, за да опитам професионален отговор. „Потиснатата цел” е психодинамично понятие от репертоара на психичните защити. Свежда се до редукция на желанието под натиска на реалността и гласи следното: щом не мога да имам това, което искам, ще искам това, което имам. Искам България. Не вярвам в „идеалните” мотиви за връщане на образования млад човек. Никой не се връща, защото е „длъжен” на отечеството, което се нуждае от новопридобитата му компетентност. Връщат се след разумен анализ на „обстоятелствата” и вътрешно „вслушване”. Връщат се заради близки хора и заради нещо, което „не може да се назове”.

Като психиатър как бихте помогнали на човек, чието име е излязло наскоро при отварянето на досиетата, и той ви каже: „Не е честно, за много други никога няма да се научи”?

Такъв човек се позовава на несправедливост, за да намали вина. Дефинира лошо това, което се е случило. Тактиката е да страда от чуждата, а не от своята „нечестност”. Лошо самоутешение, но и това е нещо. Обикновено се защитават с отричане - казват, че не са били сътрудници. Други казват, че са горди с тази принадлежност. Някои избират невъзможната позиция да твърдят и двете неща едновременно. Тези, които избират отричането, „усилват” позицията си с публикации в жанра на „крайната изненада” и със закана да съдят Комисията. Споменават и Страсбург. След месец утихват. Някои от уличените, които принадлежат на българската култура, намекват, че е неблагодарно да бъдат „набеждавани” след всичко, което са дали на отечеството. Тази категория се скрива в претенцията за извисеност и заслуги, които априорно изключват всички подозрения и всички нравствени претенции. Твърдят, че са „елит”, което винаги е спорно, щом някой го твърди. Елит не твърди такива работи. Този „елит” казва така: плебсът претендира, но ние се спасяваме с презрение или още по-радикално – с опрощение, тъй като „не знаят какво вършат”. Отказват дебат по „подробностите” и просто се потрисат - като форма на морален шантаж и тактика за замитане на следите. Творецът е отвъд доброто и злото и се отчита само на висшите сили. На ръководството на Шамбала. Канонизираните творци от тоталитарния период се отбраняват с пакт за суетно подпомагане и групова контраатака всеки път, когато интересите им бъдат засегнати. „Интереси” означава суета. Преживяват се като ложа на привилегированите с кодекс за неудържимо взаимно ласкателство. Борят се за дълговечност. Няколко души с разкрита принадлежност към ДС си спечелиха известни симпатии с нещо подобно на извинение. Не всички имат храброст за макар и частично признание. Не могат да се каят, защото срещата с аза се преживява като форма на ужас. Отдавна е забелязано, че най-дълбоко се каят светците, които нямат нужда от покаяние, и най-зле грешниците, които драматично се нуждаят от него. Покаянието е изключително духовно постижение, категория от висок нравствено-религиозен ред. Шансът да научим днес за подобно персонално събитие клони към статистическата вероятност на чудото. Не е редно хората да бъдат изтезавани с непостижими образци, но сриването в безразличие дърпа към дъното, където се мотаят само бивши хора. Тези, които бяха обявени, се преживяват като жертви. От друга страна, има злорадство да бъдеш свидетел на чуждия срам. Никой не се старае да индивидуализира, опозоряването върви en bloc. Боя се, че целта на отварянето на архивите, която е да разберем зависимостите и „кой кой е”, не само, че не е постигната, но сякаш следва логиката на онази класическа манипулация, според която „откриването е прикриване”. Една част от сътрудниците се крие в десните партии. Друга част на „особено ценните агенти” не присъства в архивите, защото е действала по регламент без писмени следи. Лидерите обичат такъв антураж, защото е зависим и знае да служи. Цялата работа е отвратителна и, както казва вашият потърпевш – „нечестна”. Как да му помогнем? Бедата е, че тъкмо на него не е дадено да се позовава на тази „несправедливост”, други трябва да бият тази камбана. Неговият шанс е да се сблъска със своята „сянка”. На всички ни шансът е там.

Можа ли поне един честен човек, издигайки се до най-високите стъпала на властта, да се опази непокварен и неупотребен „от лукавия” по време на прехода?

Правя уговорка, че за мен „политиката и политиците” са разговор за това, което знам от наблюдения и самонаблюдения. По този въпрос съм строго субективен, защото не знам друг начин да бъда „обективен”. За това отговарям на вашия въпрос така: в първата фаза на прехода – да; след 1997-а е казуистика. Познавах един политик, който твърдеше, че в политиката е допустимо „всичко”. Моралът е в общността, а не в съвестта на политическото лице. Политикът няма съвест, а цел. Неговата „съвест” е да постигне целта. Целта оправдава средствата. Хората са зли. Прилично овладян макиавелизъм, който нарича себе си „християнска” политика. В това смесване съзирам наглост. Припомням на всички макиавелисти – „християни”, че Христос не е разпънат от „грешници”, а от хора с държавническо мислене. От склонните да боравят с човека като с неодушевен предмет и да „операционализират” политическите ползи. От въпросния политик научих любопитна история, която си струва да бъде разказана, защото илюстрира патологията на този политически ум. Слободан Милошевич се чувствал застрашен от Биляна Плавшич, талантлив политик от сръбската Демократическа партия. За да се справи с нейната конкуренция, и изпратил „мъж” от сръбската ДС/УДБА/ със задача да я съблазни и изведе от политиката. Успял. Превърнал я от политик във влюбена жена и я отвел в света на любовните перипетии. Конкуренцията била ликвидирана. Коментарът беше много инструктивен: „И аз бих направил същото”. Тогава този сюжет, заедно със съпътстващия коментар, ми се стори анекдотичен, но по-късно разбрах абсолютната му сериозност. Казуси от този род ме карат да мисля, че основният риск на политическото занимание не е морален, а направо демоничен. В политическите подходи на „решените политически мъже” има нещо зловещо и от простосмъртна гледна точка - перверзно. Това тревожи дълбинно и се преживява трудно, а не фамозният „конфликт на интереси”. Политиката е дух, политически дух. Оставен сам на себе си, без духовен контрол, политическият демон трансформира човешката същност, превръща човека в alienus (чужд, луд). Много напредналият политик е из-род, изведен от рода, демиург на „общото благо”. Хубаво питате дали има опазен „от лукавия”. Въобще не става дума за „морал”, за евтина морална придирчивост, а за произхода на политическите енергии, за „лукавия” им произход. Харизмите биват и инфернални. Около известен род лидери човешките обкръжения напомнят интелектуално вцепенени „свидетели на Йехова” с илюзия за автономност. Хората рационализират повърхностно политическата повреда. Наричат политика крадец, депутат. Свеждат въпроса до кражбата. Само че далеч не всички крадат, бедата е, че лъжат - бодро и „алтруистично”. В политиката се лъже под натиска на нещо като „дълг”. Ако спре производството на национално отговорни лъжи, партиите ще фалират. Партиите са специфично фалшифицирани сектори на реалността, идеологизирани котерии на държавна дотация. Човек, уважаващ очевидностите, е политически неспасяем, съдбата му е да бъде избирател, клакьор или аполитичен, което е за предпочитане, ако питате мен. Политиката не е за нормалния грешник, иска се допълнителна специализация. Познавам няколко почтени политици, които приличат на юродиви и не подлежат на никакво опитомяване поради характерови аномалии. Те играят ролята на шут при краля. Известно време ги понасят като екстравагантно привързани към фактите, като PR-гаранти на вътрепартийната демокрация. Прощават им „инфантилния” респект към истината, но после, след кратък период на „мачкане” (жаргон за преднамерен натиск и вътрепартийна дисквалификация), ги „пускат на шейната” (жаргон за отстраняване) или ги „изваждат от обувките” (друг жаргон за отстраняване). Идиомите на реалната политика са шедьоври на циничния език. Конкурира ги криминалното арго, но то е по-благочестиво, защото е „директно”. Преходът разврати своите синове и дъщери, разби ги персонално. Твърдят, че моралната политика е оксиморон. В политиката няма истина и морал, а игра на истина и морал. Така мисли Юлия Кръстева, която казва също, че левите имат повече чувство за човека, а десните - по-малко. Политиката е игра на истина и морал. Ако това е вярно, следва много важен извод: високото качество на играта означава успех, а ниското провал. Академичен въпрос е доколко такъв тип игра може да бъде играна успешно, без автентична свързаност с въпросните ценности. Вярно е, че има политически актьори, които заслужават Аскеер, Икар и може би Оскар. Но по-дълбоката емпирично верифицирана истина е, че хората разгадават симулацията и изхвърлят лицемерите. Лицемерът със сигурност ще бъде спипан. Дебнат го енергиите на каузата, с която е обвързан „по непредпазливост”. Хората са хитри същества, знаят тънката си сметка. Презират „благодетелите” си.

На какво, според вас, се дължи системната негативно селекция, която правим в тези 20 години? Има ли тя биография, или е ново, „демократично” явление?

Към политиката потеглят различни хора и по различни подбуди, но се застояват „предопределените”. В романтичната фаза на прехода в политиката попаднаха художници, поети, литератори, но партийна кариера направиха утилитаристите. Константин Победоносцев твърди, че парламентарната демокрация е лош подбор по дефиниция. Парламентът, казва той, е институция, която удовлетворява интересите на народните представители и тяхното лично честолюбие. Парламентарните турнири не произвеждат истина, а честолюбива крамола. Честният човек изпитва отвращение от изборната процедура. Кой честен човек, пита той, ще приеме предизборно ролята на „любезен лъжец”, който говори това, което искат да чуят, и обещава това, което знае, че никога няма да изпълни? Българският политик е натурален „демократ”, той е напълно щастлив да лицемери и в двете стратегически посоки – навън към публиката и навътре към лидера. Органичен е в тази роля. Не народът, а лидерът решава съдбата на кандидата за политическа слава, защото не народът, а лидерът пише предизборната листа. Предизборната листа е „книга на живота”, ако те няма там, те няма. За да развиеш кариера на политик, ще трябва да се харесаш на лидера и никога да не го разочароваш, защото в него е пълнотата на властите. Plenitudo potestatis. Лидерът е папа. Зависимостта от „непогрешимия” деградира. Лидерът се къпе в ласкателства и даже се дави. С лидерското условие е свързан много важен филтър на негативната селекция, за която питате. Може да ви се стори фрапиращо, но лъжата, като тактика на подвеждане, се преподава в езотеричните партийни курсове по манипулативно майсторство. „Мръсната игра” има степени на посвещение. Във вътрешния езотеричен кръг се вземат решенията за Биляна Плавшич. Във външния екзотеричен кръг пребъдват в романтично неведение и бавно осъзнават, ако имат „ум”. Политикът е в нещо гьотверен кокона (травестит). Сменя позиции, мести се, лъже, съблазнява. Родната политика е „тънка работа” за дебелокожи души. Преходната криминално-битова редакция на политическия занаят привлече „печени хора”. Играчи. Вятърът на промяната довя нови социални роли и даде шанс да се родиш от нищото. Това буквално вбеси амбициозните хора. Маса народ преживя внезапна социална вертикализация, споходи ги кариера, която не бяха сънували. Покатериха се, после изпопадаха. Тези, които оцеляха, са паметници на лукавството. Владислав Тодоров ги нарича „бракми”. В последна сметка, негативната селекция е народен вот. Червените гласуват червено, сините - синьо. Лицата нямат значение, цветът е всичко. Цветът и „Бойко”, за да бъдем коректни. Вотът е откъснат от личността акт. От личността на този, който гласува, и от личността на този, за когото гласуват. Процесът е сомнамбулен. Това, което описвам, звучи като гротеска. Българският свят се движи благодарение на тази „гротеска” или въпреки нея - как точно се движи този свят, не знам, а и мисля, че никой не знае.

Наистина ли сегашният ни министър-председателят е фигурата, с която масовата идентификация е най-автентична? И ако да, защо?

Всичко, което се случи през последните 20 години, тласкаше към този изход. Борисов е закономерен, той е нашият резервен коз в ситуация на криза. Цялата криминална сценография на прехода (заедно с кухата политическа реторика и смайващата медийна недооценъчност) подготвяха това бодро политическо нововъведение. Б. изчерпва симулативния период на българската политика и слага край на измишльотината „преход”. Б. е виц за нашата бутафорна европеизация, срив на претенцията за европейски стил и протоколно поведение. Б. „цепи” фалша на тази претенция. Той е завръщане към „родното”, към „диалекта” - след двадесет годишно лутане из пустинята на демократичните условности и протоколния език. Б. говори на български и даже не на български, а „като хората”. Той е най-органичният човек след Живков, вторият „човек от народа”, когото ни е съдено да преживеем.

Ставащото е симптом на умора и знак на неудача. Българската политика е преживявана като абстрактен ритуал за елитарна употреба, като безсмислено процедурно усложнение, което скрива корупция и дефицит на воля. Медийната интерпретация превръща абстрактната игра в конкретно безобразие, в разказ за злоупотреби и безочие. 20 години тече сериал за негодника Леонсио, който мъчи робинята Изаура и няма кой да го изрита. Елитът е делегитимиран като себичен идиот. С пришествието на Борисов политическата „игра” е отменена в името на политическата „сериозност”; снети са всички опозиции: ляво - дясно, горе – долу, ние - те и даже преди и сега (реинкарнация на Живков?). На сцената е духът на улицата в държавнически образ. В лицето на този премиер, в който има нещо магическо, за да не казвам мистическо, България открива ниската си равновесна точка, равнището на своята ”естественост”. Премиерът не се казва Борисов, а Бойко, даже „Бойко”. „Бойко” не е лице, а природно явление, натурален политически символ, етнотарикат от фолклорната иконография. Нищо по-наивно от възмущението, че си противоречи. Б. е съвпадение на противоположностите, съчетание на несъчетаемото, катахреза. Той не е на сцената, за да бъде „нещо”, а за да присъства. Б. няма длъжностна характеристика, той е смисълът на всички длъжностни характеристики. Функцията му е символично-интегрираща и гневно-възмездителна. „Чудото Б.” помирява противоправната волност с правоохранителния дълг, полицая с разбойника, реда с хаоса. Биографията му е сбит разказ за всички преходни роли. Б. е антропологически синтез, холограма на сумарния човек от „смутното време”. Той е нашето домодерно-постмодерно чудо, абсурдисткият ни принос към европейското културно многообразие. Най свежият анекдот на европейското „разширение.” Ако питате мен, новините за Б. ще трябва да бъдат съобщавани не като политически новини в 20 часа, а в прогнозата за времето - като метеорологични новини. Като новини за природата и нейните капризни състояния. ”Бойко” е природа, шум и тътен, но и култура-субкултура, ако трябва да бъдем прецизни. На това лице се отдаде да покатери ъндърграунда до премиерския стол, което ми се струва постижение, каквото и да си говорим. Обратно на неговите избиратели и на тъй наречените „десни”, мисля, че неговата мисия е помирителна, а не правоохранителна. Б. няма да посегне на олигархията, а на Масларова или на нещо подобно. Народът и „десните” ще се радват, тя ще го понесе, а и няма как да му го върне. Б. не гони никого, а изпраща „сигнали” до Брюксел в стил на героично верноподаничество. Това е най-сценичното от всички управления, с крайно посредствени актьори и едно изключение в негово лице. Борисов ще легитимира преходната олигархия, такова е предназначението на Харизмата. Това управление има мандат да се справи с организираната престъпност и да възстанови върховенството на закона. Всички, които ще минат през ”иглените уши” на това управление, ще бъдат спасени. Олигархията ще бъде европеизирана. И това наистина ще означава край на прехода. Междувременно ще се проваля, но с приличен рейтинг. Обичат го домакините.

Всеобщо мнение е, че рязкото засилване на техническите възможности за комуникация през последните двайсет години в света укрепва основите на демокрацията. Дали укрепва обаче основите на личността? Ако личността става “все по-комуникативна”, не намалява ли нейната “личностна”, единична стойност? На какво би приличала една демокрация без достатъчно разграничени, различаващи се личности?

Сложен въпрос. Това, което знаят всички, е, че в перспективата на една напълно осъществима антиутопия, техническите възможности за свободна комуникация могат да се окажат средства за тотален контрол и всеобщо обезличаване. Интернет, тази вероятно най-перспективна медия, улеснява и обезличава. В добрите стари времена, за да се срещнат двама, са впрягали коне, предприемали са рисковани пътувания. Сега „кликват” и са „заедно”. Общуването не протича при „огнището”, а при „хардуеър” - без лице, без глас, с абортивен език. Това, което се вижда през „скайпа”, не е лице. Лицето с nickname не е личност, а „профил”. Анонимният човек се превръща в трикстер. Играе беззаконни игри, провокира, плаши. Изхвърля в Мрежата безцензурно – „виц и несъзнавано”, дълбинни безобразия, страхове и гавра. Срещата на „потребителя” със собственото му подземие обсебва. Някои пишат в транс, с автоматично писмо, което напомня обсебеност. Зад официалния параван на виртуалното пространство наднича лудост. Една крачка встрани и сте в психотичното царство на радикалната „свобода”. Отегчената свобода развива вкус към ексцеса. Мрежата е рискова, „готическа” зона. Можеш да „отпътуваш” - в инфернален манастир, в братство на обезумели калугери. Или да се забавляваш с невестите на сатаната, ако ти е по вкуса. Църквата се опитва да ограничи рисковете, като препоръчва аскеза и специални молитви при „вход” във виртуалното пространство. Признание за изкусителната сила на тези „преселения”. Налице е парадокс – най-мощното средство за неограничена комуникация усамотява. Не ми е нужно нищо, щом всичко е достъпно. Лукс на глобализираната самота. Чух, че извън строго психиатричния проблем на зависимостите, съществува и рекламиран жизнен стил, нещо като покана за виртуално пустиножителство. Добре дошли в пустинята на Дисниленд. Новата комуникативна ситуация е амбивалентна, тя е шанс и риск. Човечеството живее с кризисни дилеми. Истината е, че съдбата на западната демокрация зависи много повече от съдбата на нейното ценностно основание, отколкото от съвкупността на нейните комуникативни условия. Много коментираната „комуникативна добродетел” е благородна, но плитка идея, тя не може да компенсира метафизически срив. Нихилизмът е неизлечим процедурно. Комуникацията на „разумни енергии” без метафизическо основание е палиатив от името на самовнушена културна виталност. На всичко отгоре, играна няколко века с ето този резултат. Това става ясно от диалога между Хабермас и Ратцингер. Вацлав Хавел говори за екзистенциална революция, за възстановяване на „трансцендентното измерение” на живота като императив на третото хилядолетие. За Хавел политическата революция приключва с осъзнаване на проблем извън нейната компетентност. Въпросът за Смисъла е на дневен ред. Сещам се за пророческите думи на Малро: XXI век ще бъде век на вярата или няма да бъде. Силни думи, в които е скрита надежда.

10 януари 2010 г.

Източник

Д-р Николай Михайлов е роден през 1946 година. Лекар-психиатър и магистър по теология. Работил е като преподавател по психиатрия от 1996 до 1998 година. Бил е преподавател по психология в НАТФИЗ „Кръстьо Сарафов“ и в Нов български университет. Женен, с две деца. Понастоящем е народен представител от ДСБ в 40-то Народно събрание, избран от Старозагорския избирателен район. Член на Комисията по правата на човека и вероизповеданията и на Комисията по култура.

Коментари (11)

- 15-01-2010|Златко

Уморително. За мен самия – много уморително. Опитвам се да разбирам, да приемам неизбежността на всичко това, да го подреждам някъде в собственото си разбиране за съдбата на едно поколение, група, дори специфичен човешки тип – човекът без късмет, ако трябва да бъда точен. Има неща, за които няма цяр. Това е липсата на късмет, дефинирана с няколко думи. Интервюто с Чеслав Милош, което ми се струва донякъде паралелно на това, поне ми даде някакви ориентири за разграничаване, за дистанциране. Всичко, което мога да кажа тук е: „Господ да ти е на помощ, стискам палци!“ Съжалявам, ако това звучи хлапашки. Но пък сигурно това обяснява и предпочитанието ми към хлапаците, които не се нуждаят от пожелание за господня помощ. А иначе България върви или пълзи, или се влачи – за мен детайлите не са важни, съжалявам за непричастността. Рано е още за умиране. Но пък се чувствам безкрайно облекчен при мисълта колко много познание ми е останало спестено. Все по-често започвам да се улавям в непредпазливата мисъл, че разбирам по малко ония приказки за блажените бедни духом. И облекчението от мисълта, че не се чувствам богат.

Прочее, достатъчно. Ще си говорим тук, в течение на годините. Така се надявам, дано не ми се наложи да науча и за себе си неща, които засега си остават невидими.

- 17-01-2010|константин к . чипев

д-р Михайлов прави много хубав анализ, много верни твърдения , и хубаво заключение, но стилът му е м ного тежък, да не кажа тежкарски, а не кажа ч е на мест, макар твърденията в крайна сметка да са верни, звучи като кандидатстудентски бисер-съвъкупление на сложни думи в едно отделно изречение.Кому е нужно толкова помпозно да се говори9в и интервю). все едно нес кафе да пиеш все по концентриано. в малки дози е ОК, но иначе е трудно смилаемо.жалко. верно оценки , но иначе трудно за четене.

какво имаш пред вид, златко, като пишш ч е не се чувстваш богат? материално?, а освен че не се чувствувааш, е по-добре че и наистина не си?много е лесно и леко да се живее когато н си богат -камилата трудно минава през иглено ухо.

- 17-01-2010|Колев - Н.Михайлов

Ако изчистим словесната еквилибиристика и наукообразните и витиевати фрази на господин доктора, ще остане една семпла картинка на посткомунистическия преход не само на България, а може би и на Източна Европа.Аз се съмнявам в политическата чистоплътност на психиатъра. Жалко е, че с такива като него е пълно в българското политическо пространство.

- 17-01-2010|Kornelia - Razkoshno!

Аз лично от години не бях чела нещо по-добро ... или поне ми импонира на настроението ... Очарована съм, че в парламента има и такива хора. С цялото ми уважение ...

- 17-01-2010|e-ink - Чудя се

Много точно, много проницателно. Нима в ДСБ си знаеха всичко това, когато си правеха всичко онова?

- 18-01-2010|Една простачка - Присъединявам се към горните

Прекалено много думи, за да е добро.

Но пък, лелеее колко много думи знае чичо психиатър и как товари текста с емоция: горният текст е концентрат от заемки, които интелигентните емигранти-българи в мрежата или по широкия свят превеждат на български. Само у нас учените се разпознават по затлачения текст. Това също е вид автоманипулация на "възвишените шутове".

- 18-01-2010|E

В разговор, прекъсван от въпроси, докторът може да говори доста сносно.

Важно е да бъде прекъсван, за да няма време да се отегчава с мисли за ефектни сравнения. Беше направо неразпознаваем.

- 18-01-2010|про - доктора

Вижте и други неща, писани от Н.Михайлов и тогава си правете изводи за него.Не съм сигурен, че е депутат от ДСБ.Беше, но разбра кой е Иван Костов и не вярвам да е вече в парламента.Малко са такива като него.

Златко, поздравления, че си му дал трибуна.И си прав-много знания, много печал.Тук съм срещал спомени на един друг психиатър, който сега живее и работи в САЩ, за пространството на свобода, което намерил сред варовиковите скали на Курило,където е работил с Н.Михайлов.Не му помня името, нямам време сега да ги търся, но спомените бяха добри.Ето как Прегледът се превръща в нещо, в което хората започват да се срещат и свързват настояще и минало.

Претледът става все по-добър напоследък.

- 27-02-2010|читателка - И аз да кажа...

Другия е Любомир Канов, мисля. Много хубаво четиво според мен.Вярно, сложни думи, ама нали се разбира?Споделям дълбоката печал, но то е от възрастта.Когато някой казва истина, не винаги е лесно да се разбере. Опитайте пак с д-р Михайлов. Напоследък имаше едно хубаво интервю с него и в "Гласове".

- 12-09-2012|Фани Нешева

Във филма на Милош Форман "Амадеус" се отправя едно такова обвинение към Моцарт - "too many notes" - твърде много ноти. Толкова е готино, че в къщи ни е семеен фолклор. Иначе и аз не му разбирам всичко на Николай Михайлов, ама се заричам, че някой път ще му седна с един речник и всичко ще разбера.

Любомир Канов ми е най-велик български съвременен автор.

Все се чудя защо тия хора си мълчат и не обучават и напътстват, пък то, кой ли ги слуша.

Ама то май това е човешката история.

- 13-10-2012|Борис

Разпечатал съм интервюто и го раздавам на хората...

Възвишените шутове

Автор: Рихард Вагнер

Един умен европеец, който се отправя на пътешествие в 20 век, се обръща към местните жители – щом е стигнал границата на някоя чужда страна, и след като е минал паспортната и митническа проверка – с думите: „Аз съм чужденец в тази страна. Бъдете така любезни и ми кажете, моля ви, за какво се лъже при вас в момента?“

Този анекдот е част от едно есе на родения през 1897 г. унгарски философ Бела Хамвас. То е написано във времето след войната, под звездата на „диктатурата на пролетариата“, и носи саркастичното заглавие Ода за двадесетия век. При цялото идеологическо подравняване от онова време, в източна Европа има удивителни случаи на независима мисъл.

Нови отшелници

Става дума не за многообразните неомарксистки зачатъци, нито пък за обичайното дисидентство, а за едно мислене, появило се под закрилата на анонимността, без каквато и да е връзка с властта. Неговите автори са самотници, отшелници и особняци – хора, притежаващи станалата толкова рядка в наши дни способност да се отказват от публично себепредставяне. За разлика от неомарксистите и хората, използващи под този етикет остатъчната публичност в затвореното общество, които действат под прикритието на маскировка, новите отшелници се придържат към принципа на скривалището. Те се потапят в някакъв банален професионален живот, в съответстващото му ежедневие. В жаргона на тайните служби: те минават в нелегалност.

Така и Хамвас, който вече притежава солидно реноме като есеист по времето, по което сталинизацията се подема в Унгария. Като непосредствен повод за изключването му от обсега на публикуваното служи една негова студия върху авангарда, публикувана през 1947, в която той проследява метафизическите основи и магическите корени на това явление – с което си спечелва гнева на пазача на просвещението Георг Лукач. Хамвас губи работата си като библиотекар, напуска Будапеща и започва да живее в провинцията като работник. Чак до края на живота си през 1968 той непоколебимо продължава с есеистичните си авантюри, без да може да публикува каквото и да е. Наследството му бива публикувано едва през 1980-те години. Днес Хамвас е култ.

„Истината не е обективно предписание, а изискване, чрез което ние сме безусловно подчинени на императива на собствения си вътрешен живот“. Тази максима на непреклонността произхожда от чешкия историк на идеитеЯн Паточка (1907–1977). Ученикът на Хусерл започва още по време на Втората световна война с широкомащабни студии върху духовно-историческия произход на модерността между Ренесанса и Романтиката, в които той видимо прехвърля тежестта от прекъсванията върху преходите.

Философът Карел Козик разказва следната история за упорития мислител: „По време на една от разходките ни из пражките квартали Бревнов и Страхов, Паточка внезапно спря на място и ми каза: ‚Вижте, понякога се чувствам ужасно объркан, когато си представя колко много приличам на Комениус в едно отношение: и двамата сме шутове.‘“ Козик прибавя към това: „възвишени шутове, които разпространяват мъдрост.“

Последната студия на Паточка от 1976 носи показателното заглавиеВъпросът за смисъла в епохата на нихилизма. Философът става говорител на Харта 77 заедно с Вацлав Хавел – за него един неуспешен опит да премахне анонимността от пътя на политиката. В този момент диктатурата все още не може да бъде разтърсена из основи. За това ще бъде необходимо още повече от едно десетилетие. Паточка умира през 1977, след един от разпитите на тайната полиция. Неговата идейно-историческа мярка определя не на последно място моралния лозунг на Хавел за „опита да се живее в истина“.

Възможното

Две понятия определят по особено силен начин живота на мислителите от скривалището: библиотеката и меланхолията. Това важи и за Александър Драгомир в Румъния. 27-годишният ученик на Хайдегер е отстранен от докторския семинар на майстора чрез повиквателна от румънската армия през 1943 г. След войната той не успява повече да излезе от Румъния. Занимава се с професии, които не правят впечатление, най-вече по строежи, и в края на краищата, благодарение на езиковите си познания, става преводач на един от шефовете на експортна фирма от областта на дърводобива.

В продължение на десетилетия Драгомир записва мислите си, най-често в стил на афористична краткост и стегнатост, но също и като подготовка за нещо по-голямо, до което той никога не стига. Той, който живее в спряното време на диктатурата, е ангажиран особено силно от идеята за Хронос. Една от записките му започва така: „Миналото ни е дадено, бъдещето – не. Но в известен смисъл то също ни е дадено. Онова, което ни е едновременно и дадено, и не, е възможното.“ Драгомир умря през 2002 г. Фрагментарните му записки се публикуват посмъртно в Букурещ, дотук в четири тома.

Единственият, който успява да реализира възможното по някакъв реален начин в политиката, е Йозеф Тишнер (1931–2000), духовен водач и свещеник на профсъюза Солидарност в Полша. Там свободата на философията е и далеч по-голяма, отколкото в останалия Източен блок. Така могат да просъществуват, редом с логиката и аналитическата школа във Варшава, също и католическото мислене, под покрива на църковния университет в Лублин и теологическата академия в Краков, както и феноменологията на Роман Ингарден. Тишнер е покровителстван от Ингарден. Успявайки да извлече от философията на драмата едно разбиране за човешката драма, по-късно в проповедите си той съумява да развие и представи етиката на Солидарност, обвързана с бунта. С Тишлер в обществата на източна Европа се завръща не-доктирнерната философия. Разбира се, с това проблемите на източноевропейското мислене не бяха разрешени, нито по отношение на самото него, нито пък по отношение на западната философия, но поне назоваването на нещата с истинските им имена беше направено отново възможно.

Източник

Рихард Вагнер (род. 1952) е немски журналист и автор, роден в областта Банат, Румъния. Понастоящем той живее в Берлин. Книгата му Немският хоризонт. За съдбата на една красива страна беше публикувана от берлинското издателство Aufbau през 2006 г.

Коментари (1)

- 18-01-2010|GeA - Златко, тази статия е забележителна

Дали човек не се уморява да лъже и затова става шут т.е. пазител на истината, без да си е загубил главата?

На цената да бъде отшелник.

В днешно време - повярвали на лъжата за феминизма - има достатъчно жени и в професията на шута. Е, поне вече не ни горят на клади.

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 1

Автор: Златко Енев

(Следващата бъркотия от мисли, спомени и емоции някой ден може би ще оправдае появата си. Засега самият аз не мога да го направя.)

Да се живее в Германия, разбира се, означава преди всичко „да се живее“, и едва след това „в Германия“. Предполагам, че така е – или поне така трябва да бъде – на повечето места по света, макар че много хора сигурно ще ми кажат: абе ела ти „в България“, пък да видим после какво ще ти остане от „живеенето“. На което аз отговарям, че Германия (и Европа) е отворена за всички, които могат да се закрепят в нея – и щом тия, които не успяват „да заживеят“ в България, се надяват, че ще им бъде по-лесно „в Германия“, то нека или се опитат, или да спрат с мрънкането.

За да смекча полемичността на това начало, ще прибавя, че самият аз едва напоследък започвам да придобивам чувството, че живея. Крайно време беше. След почти двадесет години в Германия. Което очевидно показва – поне от моя гледна точка – че тия две неща не са непременно свързани едно с друго. Живеенето си е живеене, а Германия – Германия. (Тук ще прибавя, че не притежавам кола, живея под наем и дълги години нямах телевизор – така че, може пък и да се лъжа за това дали наистина живея, знам ли?)

Всъщност, започвам тия малко странни и за самия мен текстове (надявам се да станат много), воден единствено от усещането, че вътре в мен нещо напира да намери форма. Засега не го познавам, само го чувствам да блъска някъде около бъбреците, откъдето идват повечето ми импулси. И започвам без каквато и да било представа за цялото. Общо взето, разчитам на това, че то само ще докаже – или не – правото си на живот. Вярвам в силата на импулсите, но не и в оная на напъването. От известно време насам живея с усещането, че истинските неща на тоя свят – любовта, творчеството, изобщо всички неща, свързани със свобода и съзидание – или са лесни, или изобщо ги няма. От години насам тормозя един дълъг текст, който наричам „роман“. Предполагам, че никога няма да го завърша. Прекалено малко удоволствие ми доставя.

Но това тук е по-различно, защото ме потапя в магията на преживяното, което, въртейки се пред вътрешното ми око, придобива неочаквано пищни, кристално-бляскави, калейдоскопични оттенъци. Малко като „Фани и Александър“, гледан едновременно на няколко екрана, всеки от тях в различен епизод. И, за да не ви губя повече времето, искам да започна с един чифт обувки и едно радио. Обувките никога не съм ги виждал – тях ги е носил баща ми, далеч преди да се родя. Що се отнася до радиото, с него премина по-голямата част от детството ми, която за краткост тогава наричах „некнуфелеТ“. Ей сега ще обясня и двете.

Както обувките, така и радиото дядо ми купил от немците някъде през войната, срещу неизвестни количества ракия (това сигурно ще ви обясни загадката на горното название). Обувките, които се оказали доста големшки за краката на баща ми, били въпреки това носени в продължение на дълги години, с помощта на това хубаво изобретение на модерността, вестниците. А радиото, което допреди няколко години все още стоеше някъде на тавана в Преслав, продължи да функционира чак до края на шейсетте години. Не беше безукорно функциониране – брат ми, човек доста спортно надарен, беше развил до съвършенство онова, което сам наричаше „поправка с отскок“: доста якичък удар с дръжката на метлата по гърбината на стария Телефункен, в моментите когато той започнеше да каканиже. Странно, но това функционираше безотказно. Никой никога не се е опитвал да поправя радиото – то просто разбираше от бой, за разлика от самите нас например. Допускам най-сериозно, че това със сигурност е имало нещо общо с произхода му. Впрочем, нека останем при това, че то продължаваше да функционира.

Това, значи, са две от най-първите, не прекомерно митологизирани, мои докосвания до Берлин. (Че собственият ми живот – който в някакъв смисъл ми се вижда представителен за немалко от нещата, които идентифицирам с думичката „България“, протича някъде по отсечката между Берлин и Истанбул, е основната тема на това писание.) Що се отнася до Истанбул, неговото присъствие открай време беше ярко и неоспоримо, много по-неоспоримо от онова на Берлин. Родителите ми, в моментите когато искаха да си кажат нещо, което да остане скрито за нас, начаса превключваха на турски език – майка ми го владее свободно, а баща ми се оправяше достатъчно. Къщата ни се намираше само на хвърлей камък от турската махала в градчето – и понякога камъните прехвръкваха не само в идиомите на езика. Между нас, хлапетата, искам да кажа. Възрастните се оправяха без камъни, те вече си знаеха местата. Ние ги откривахме – или отвоювахме – отново, разбира се. Нали за това е детството.

Наскоро – всъщност за последната Коледа – бяхме на гости у тъста и тъща ми. Аз, бившата ми съпруга, новият й мъж и двете ни деца (не се чувствайте объркани, децата се появиха далеч преди появата на новия мъж). Изкарахме няколко прекрасни дни – Дорейн в непрекъснати разходки из заснежения Мекленбург, с Клаус (горкият, дали ще му се удаде – като на немец няма да му е лесно, мисля си – да разбере някой ден, че тази жена е като миниатюрно копие на родината си, тоест при нея изборите са два: или преминаваш в глуха защита, или правиш каквото тя ти каже?) … М-да … Ние с децата, дядото и бабата, изкарахме дните по-рахат, най-вече в игра на карти, борбичка по леглата (малката!) и яко хапване и пийване. В един от следобедите, загрижени от факта, че панталоните видимо ни отесняват, направихме дълга разходка. Дядото – все още много висок и строен немец, само дето малко куца – беше нещо подпийнал, по едно време се спря някъде по отсечката, изгледа ме едно такова странно и ми каза: „моето момче, ние винаги сме те обичали като роден син“ (това – пет години след раздялата). Духаше брулещ вятър, очите ми се просълзиха. Да, това също е Германия. Източната, но все пак Германия.

Преди близо двадесет години, по време на първото ни пътешествие в чужбина, посетихме Троя. Беше през лятото, някъде към петдесет градуса на слънце, масивните камъни прежуряха яко и ние минахме през митологичното място малко на бегом, признавам. После отидохме в магазинчето за сувенири, под опашката на коня – и там младата екскурзоводка, на безупречен английски език, възкликна: „но това тук са български монети“ (видя ги в ръката ми, бяха останали от дните преди това). Аз й обясних, че съм българин, тя ме изгледа дълго, попита ме откъде точно, аз й казах, след което тя … се разплака. Оказа се ученичка на баща ми, от техникума по селско стопанство в Преслав. После пихме кафе, приказвахме дълго, не усетихме кога денят свърши. Това пък, ако щете, е част от Турция.

Истанбул и Берлин, Берлин и Истанбул. Не бих казал, че ставам и лягам с подобни мисли. И все пак в един момент ми се наложи да направя откритието, че в Берлин се чувствам най-у-дома когато пазарувам по турските магазини (това петнайсет години след идването, когато ми се наложи да поддържам домакинството сам). Не знам дали са нужни чак толкова много приказки, за да опиша усещането за нашенскост, когато се срещна с умните, начаса преценяващи очи на продавачите (най-вече мъже), които за броени секунди преценяват колко пари струвам и, сигурно, даже що за човек съм. Обичам това усещане за здраво стъпили на земята крака, за липса на отвлеченост и витиеватост – все неща, които инак до такава степен определят облика на живота тук. Германия е церебрална страна, в това едва ли може да има някакво съмнение. Разбира се, днешна Германия – едно умалено и донякъде забавено копие на Америка, колкото и да не иска да приеме това – вече отдавна не е онова, което откривам със зяпнала уста из учебниците по културна история, които оформям професионално (новогодишните поздравителни картички на дечица в шинели и със саби, например). И все пак неизбежната конфронтация с думичките „правилно“ и „неправилно“ продължава да си остава все същата трудна за преглъщане медицина, която всеки човек, живеещ в тази страна, е принуден да приема – в не прекалени, но редовни дози. Германия – както и всяко друго място по света – е непреклонно вярна на себе си.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (6)

- 21-01-2010|Ралица

Хубаво написан текст. И аз имах подобни преживявания с френските ми свекър и свекърва. Развълнувах се.

Златко, допиши си романа, даже и това да трае години. Писането е удоволствие, но и усилие.

- 22-01-2010|М. Палангурски

Извън личното, останалото е много познато. За дядовците ни, Германия и българската модернизация, бяха синоними.Освен Телефункена, всеки българин знаеше двете S -Солинген и Сингер, макар в по-ново да са изместени от същата класа на Мерцедес.

България, нейните турци и турската модернизация - същата картина, само че не в Троя, а на три места: в ЕФес, Синята джамия и Света София.

Май не е отсечка, а ос.

- 23-01-2010|Дончо Аврамов

Немските войници никога не разменяха нищо срещу каквото и да. За разлика от съветските, които за ракия можеха да разменят всякакво военно имущество. Написал сте нещо недостоверно, направете справка. Понеже живееете в Берлин ще ви кажа, че съветските офицери са изпили първо всичките невероятно голями и изискани резерви от алкохоли в избите на най-големият хотел в центъра на Берлин (забравих наименованието му)и тогава са го запалили, въпреки че е бил запазен след падането на града. Това го казвам в името на достоверността, а не за да злепоставям нарочно червената армия.Зулумите на хитлеровите войски бяха други.

- 25-01-2010|Дончо Аврамов - хотел Адлон

Направих справка - хотелът е Адлон, а вината в избите му са били колекционни.

- 29-01-2010|anguelina ranguelova - Познато

След един продължителен престой във Франция отидох на гости на моя приятелка в Лондон. Тя живееше в турския квартал и усещането ми беше абсолютно същото.Друго, което ми направи впечатление по онова време, е колко много си приличаме с арабите от Магреб - смеем се по един и същи начин.След Франция си купих билет за Индия -толкова ми беше станало стерилно, че имах нужда да се оварваря и да се изцапам.

- 30-01-2010|Б.Павлов

Има и третокласни билети за духовно "оварваряване", Бхагават Гита например, а колкото до физическото – на нас ни стигат Столипиново и Факултета:)

Страхувам се, че това, което от Европа може да изглежда като регулирано кръстовище на култури за Турция ще е исторически кръстопът, а за България – разпъване. Синтезът на цивилизации в личен план отнема десетилетия, а в исторически – векове. Това обаче не ни пречи да осмисляме личните си епохи с присъщата ни проницателност, заслепение или уязвимост. И със задължителната доза човечност, което във варваризиран превод звучи като "съчувствие":)

Лично аз не бих могъл да се извися над съчувствието нито духовно, нито терминологически.

Слънчев бряг, щата Индиана

Автор: Антон Терзиев

Марти е на 44 и няма никакъв проблем с брендито, ако не е в чаша. Единственият му настоящ проблем са 44-те градуса на сянка и липсата на сянка. И на бренди, по дяволите. Докато се взира в завоя на „Астория”, дребните му лапи стоят на козирка. Профилът му е на връзка ключове. Над прогресивно уголемяващото му се теме; над шибаната озонова дупка, слънцето върти боздугани. Загорели германки, прострени да съхнат по балконите на „Астория”, зяпат пърлещия се на уве-грила нещастник. Тези факти не могат да го накарат да се насере от кеф. По някое време Марти бърка в шортите за цигари и цапардосва по мутрата възцарилото се мъртвило. Един двайсет и пет. Всеки е получил топлинния си удар. Нищо не помръдва. Нищо освен слънчевите зайчета от касиото му върху гофрираната кочина вляво и цигарения дим, отиващ където си поиска.

Марти е на 44, но ако мислиш, че за последните двайсет е изпушил складовете на булгартабак в чакане на рейса Варна/Слънчев бряг, дълбоко се лъжеш. През 90-те е газел Европа със саксофон, две папионки и три-четири мръсни вица. Арсенал, покриващ тойфел, сат и менса, взети заедно. Сменял работодателите си по-често от бельото, а с визитките на импресариата си можел да репродуцира китайската стена в мащаб 1:15. Сегашната му щабквартира обаче не е на Монмартър, а в скапаната „Лагуна”. И въпросът не е честърфийлд или ел ем, а ще успее ли да разчете шибания автобусен номер в движение и как, по дяволите, ще накара шофьора да спре, тук, в средата на нищото, когато средната скорост на колите надвишава възрастта на прабаба му.

Марти е дуо с Тони. Извън работно време също. Тони не знам на колко e, но знам, че след трийсет и петата проблема с брендито и чашата си заминал ръка за ръка с младостта й. Обича рондото на Брубек и когато клиентите не искат да се отдалечава от пианото в замяна на банкнотите им. Когато трабантчето им допълзява в Слънчев бряг, вътре има два надуваеми дюшека за по десет лева, синтезатор, сакс и евентуална оферта за Мароко. На инструментите си викат „свирките”. Слънчев бряг – мястото, където свирките обикновено са включени в цената - трябвало да е техният трамплин. „Мароканецът” иска преди да подпишат контракта да ги чуе на живо. „О, разбира се!” И ето, уговорената дата наближава, а нито един салонен управител не иска да отстъпи тъпата си кирлива дупка за нашите хора. Затова нашите хора плюят в окото на Съдбата и напускат дюшеците само за следваща фуния слънчоглед. Нали казах: „плюят“. Тони освен рондото обича и да се плацика на плиткото. Тръшва се значи тя след едно такова изморително плуване до Марти и докато пръстите й шарят за цайсите споменава, че там, точно там отпред, нещо размазано като банкнота от петдесет лева се е мернало пред очите й, но нали е без… Марти рипва преобразен като трансформър. След два скока и по-малко от секунда разперените му във ветрило пръстчета вече са огромни сита и професионално обработват водата. Размазаното нещо се появява и о-боже-господи-това-не-е-истина, Марти понася към брега Пенчо Славейков така, както не е носил нито първото си дете, нито второто. „Много опит трябва, за да намериш петдесет лева”, обича да повтаря Марти сега. На брега, недалеч от шашнатата Тони, ядосан, още мокър от водата руснак ожесточено жестикулира към сънародник. Поводът е чантичката за кръст под шкембето, вероятно. Дуото си обира крушите и слънчогледа и без излишно размотаване отпрашва към лоби-бара на „Лагуна”. Стратегията им е единствената възможна. С две бутилки флирт за диджея и неговите гоу-гоу гърли всичко се нарежда чудно. На следващия ден Тони и Марти отиват няколко часа по-рано, за да се суетят в краката на сервитьорите и да обсъждат репертоара. Марти скришом отпива от нещо тройно с лед. Възбудата им отеква като среща на чешки кристал с гранитогрес. Мълвата за „мароканеца” някакси стига и до големия кахуна, който кеси в една съвсем-съвсем истинска тихоокеанска лагуна. Същият нарежда никой да не мърда, докато той не пристигне. „Nema davame talantite si na roko-maroko, ej!” Стартират точно в десет. До полунощ цялата листа е под надслов my favorite things. От обичайните джаз стандарти до прелюдиите на Шопен и серенадите на Шуберт. Акустично; тотал тайм: 62:74. На неаполитанската на Чайковски даже коктейлите на гоу-гоу гърлите започват да валсират. Не и клиентите на заведението, не. За темерута с одиторски мозък и отчаяната му съпруга, музиканта и келнера са двете страни на една и съща монета. Г-н Х е посочил номерче в менюто и му е все едно кой ще го донесе. След полунощ залата постепенно се оттича, през задния вход нова смяна миячки обира пяната. Никой не иска да го каже на глас. Тони и Марти вече се проклинат за лекомислено профуканата плячка. На рамото им, вместо да кацне екзотично птиче, сега се стича едно миризливо роко-мароко. Утехата им е в бутилката водка на момичетата. Настанени са в стаичка, малко по-голяма от багажника на трабанта. Пружината вътре е гола, без завивки, но с изобилие от спираловидни скърцания. На сутринта срещу два лева Марти бие ток от стационарния до Варна и заръчва на майка си комплект спално бельо и възглавници. Старата е шила за рила спорт и хич не е вчерашна – скланя, ако Марти приеме законната си жена и дете за уикенда. На гости, в своя хотел, стая, живот. За да знае малката пикла кво работи тати, ако се усмихнел късмета им с Бат’ Енчо. С колко ли олово ще надупчат още клетия ми задник, проплаква Марти, което в слушалката прозвучава като „О, разбира се!” Едва затворил, срещу още лев Марти реализира обаждане на приятел. Приятелят гарантира необходимите кинти за квартирата на Тони, за да не се изпозаколят с варненката, и за фураж на трабанта, умиращ под някакъв навес.

И така, Марти проучва пътя на коприната, разбира, че глупавите възглавници ще изскочат от завоя на „Астория”, най-близката точка до „Лагуна” и се експонира подходящо. Разбира се, загорелите германки от „Астория” не знаят предисторията и хищната им възбуда изстива, когато в един и половина дребният индианец отсреща с внезапен спринт се изравнява с дилижанса. Както винаги, двубоят между доброто и злото е абсурдно нелеп, възбуждащ, красив. Дилижансът спира, но не защото..., а защото на стюарда още от Варна му се пика. Чавдара изпуска дълго цссссссссс; кратко пшшшш; предната му врата пропуска шкембе, после втори индианец слиза, стоварва омотана в сезал квадратна бала, облекчава се спокойно с разкрач до нея и изчезва в кълба от дим и сяра, без да губи нито секунда с ципа. Марти вече може да си поеме дъх.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

За смисъла

Автор: Златко Енев

Всеки човек, мисля си, дори и ако е пълен идиот, рано или късно се сблъсква с този неизбежно-обезпокоителен въпрос „А какъв е смисълът на всичко това?“ Какъв е смисълът на това, че ставам сутрин, че извършвам определена последователност от действия, че очаквам от света да се държи с мен по този и този начин, че играя по тези, а не по някакви други правила, че се опитвам да се движа в тази, а не в някаква друга посока (с или без съгласието на света)? Някои хора, убедени, че непременно трябва да задминат останалите във всичко, включително и в задаването на обезпокоителни въпроси, не се задоволяват с това, а питат направо какъв е смисълът на цялото, на живота, на универсума, на съществуването? Отговорите, най-оригиналният от които ми се струва онзи на Уди Алън („Веднъж попитах един равин за смисъла на живота; той ми каза смисъла на живота на еврейски – и след това започна да ми взема по 50 долара на час, за да ме учи на еврейски“), … та, тия отговори са повече или по-малко известни, а самият аз не изпитвам никакво желание да ви занимавам с нещо по-скучно от Уди Алън. Ето защо, в моментите, в които достигам до този въпрос (все по малките часове, все когато би трябвало да спя най-сладкия си сън, за зла врага), аз обикновено предпочитам да хитрувам и, вместо да търся отговор на въпроса, просто го подменям с друг. Не какъв е смисълът, а каква е задачата. Не защо съм тук, а какво трябва да правя, кое е тайнственото нещо, което прави тичането точно по моята пътека по-различно от всички останали, по-загадъчно, по-тайнствено, пък и по-истинско, ако щете? И, не знам по каква причина, именно днес, някъде в началото на 2010 година, аз имам усещането, че намирам отговор, който изглежда осветява мъничко повече от най-близките двадесет сантиметра пред носа ми. Задачата – или поне една от по-важните задачи, такова е усещането, с което се измъкнах от завивките преди малко – най-вероятно е да се науча да обичам майка си.

Разбирам напълно, че по-бързите сред вас може би вече са си казали „вай, горкият“. Откъдето идва и желанието ми да пиша по-нататък, разбира се. В Америка има един такъв модерен израз, „да спечелиш родителската лотария“. Има се пред вид, разбира се, това че родителите са нещо, което ние не можем да избираме и, следователно, ни остава единствено надеждата да се окажем късметлии, да спечелим тази може би най-важна от всички в живота лотарии. Енергията, която ме мотивира напоследък – и която очевидно стои зад този текст – е да покажа и на вас, и на себе си, че това разбиране не е задължително, че лотария няма, а всичко е именно така, както трябва да бъде, че единствената трудност по пътя е в това самите ние да отворим очи за – неизбежната – красота и прекрасност на онова, което ни е било (за)дадено. Родителите не винаги са ония, които си желаем, но те винаги, с неизбежност, са ония, които са ни необходими. И ако това може би не изглежда така – едно усещане, с което аз, вече на прага на петдесетте, съм свикнал да живея като с усещането, че не мога да живея без очила (спорна работа, не сте ли съгласни?) – то може би неговата промяна, неговото проглеждане, неговото размиване, е нещо достатъчно трудно и важно, за да си позволи човек да мисли за „ново раждане“ или поне за ново, много важно, начало. Разбирате ли сега защо говоря за задача, а не за смисъл?

Преди седем или осем години, когато семейното щастие бавно, но сигурно започна да се изплъзва между пръстите ни като белтъка на счупено яйце, аз и жена ми започнахме да посещаваме сесии на онова, което в България се нарича, не съвсем точно, „психодрама“. (В Германия – страната, откъдето идва това толкова важно изобретение на модерната терапевтична грижа – то носи по-точното име „семейна постановка“). За една от тях искам да ви разкажа тук.

Психодрамата, както сигурно повечето от вас знаят, е сравнително нова алтернатива на класическата психотерапия (на която в наше време все повече и повече хора, специалисти или не, започват да гледат с недоверие). Фройдизмът, също както и марксизмът, днес изглежда все повече започва да се превръща по-скоро в доктрина, отколкото в средство за решаване на практически проблеми. Не е моя работа да започвам тук доктринерни спорове, казвам това само като опит за обяснение на все по-нарастващия интерес и надежда, с които много хора вече предпочитат да опитват нещо ново и практическо, вместо да прекарват години наред в разговори, чийто единствен ясен и неоспорим смисъл е хонорарът на единия от участниците в тях. Ще уточня веднага, че вече отдавна в развития свят на посещенията при терапевта не се гледа като на израз на някаква болнавост. Терапия и лечение не са едно и също нещо. Човек търси терапия по същия начин, по който търси помощ от приятели. Само че приятелите в този случай са хора, специално подготвени за вида помощ, която предлагат. И – напълно справедливо – изискващи за нея заплащане. Всяко нещо на тоя свят си има стойност – и цената, както всички знаем, е просто израз на този очевиден факт.

Само с няколко думи – в психодрамата участват различен брой участници, обикновено от трима-четирима докъм десетина, като процесът се състои в „изиграване“ на случки и събития от живота на някой от участниците (може и повече, но не едновременно, а един след друг, разбира се). Няма никаква друга подготовка освен (доброволно) разпределяне на ролите, плюс възможно най-малко предварителна информация, за да знаят хората долу-горе за какво става дума. (Какво например е физическото страдание или проблем на човека, чиято съдба се разиграва, плюс няколко думи за отделните личности, които биват представяни в постановката – най-често членове на най-близкия семеен кръг на „терапирания“, но нерядко и напълно абстрактни понятия: ако някой например има проблем с неща като „пари“ или „успех“, то напълно възможно е парите или успехът да се появят като реална част от драмата; самият аз веднъж играх ролята на „жестокостта на живота“). Резултатът, който е много по-лесен за преживяване, отколкото за описване, е различно интензивен – от полускучно пробягване през нечии заблатени отношения с, да речем, леля му по майчина линия, до ужасяващо шокиращи изблици на болка, страдание и пречистване. Виждал съм хора да реват и да се търкалят по пода. Виждал съм самия себе си да плача така, както не съм вярвал, че може да плаче възрастен мъж. Поне веднъж съм преживявал и едно от най-важните чудеса в живота си – но за това някой друг път, ако остане време.

В тази конкретна сесия – която оттук нататък ще описвам без повече обяснения – ставаше дума за мен и моето отношение към майка ми (което никога не е било лесно, инак нямаше да ви разправям всичко това). Както е процедурата, разказах на участниците накратко за това, че винаги съм живял с усещането за липса на обич, дори за директен тормоз, поне в детството, че нерядко съм се питал дали съм истинско дете на родителите (майка си), или може би тайно осиновен, и пр. Дадох им фактите – собствената й майка е починала когато тя е била на четири години, починало е и първото й дете – голямата сестра, която никога не съм имал, и чието изчезване, както никой вкъщи не си е давал труд да прикрива, е било директната причина за моето появяване на тоя свят. „Ако не беше умряла тя, теб нямаше да те има“. Странно нещо, тази безумна лекота, с която хората от онова време и място са произнасяли думи, които – това ми се вижда очевидно – вероятно ще съпътстват един човек до края му, ако не и още по-нататък. Ти не си само ти. Ти носиш поне още едного на раменете си. Умната, да не се оплескаш нещо!

„Разпределих“ ролите (човек просто слуша вътрешния си глас и пита този или онзи от участниците дали е съгласен да играе майка му, баща му, брат му и пр.; онзи/онази пък слуша собствения си вътрешен глас и казва „да“ или „не“; решенията и на двете страни не подлежат на каквато и да е дискусия). Нещата започнаха.

Описвам сцената така, както е пред очите ми: майка ми (едно младо и доста дебеличко момиче, което до този момент бях възприемал като много повърхностно; и досега не знам защо избрах нея за ролята) стои настрана от всички останали; баща ми, аз и брат ми, скупчени малко като стадо, встрани от нея. И – най-важни от всичко – двете мъртви, лежащи на пода, отделени от всички ни.

Никога няма да забравя очите, с които тя гледаше към тях. И плачът, по-скоро отчаяният писък, който започна да я мята като парцал насам-натам някъде около минута след началото на сесията. Не знам дали сте преживявали нещо подобно – обикновено това се случва когато някой изпитва ужасни болки, които не сме в състояние да облекчим, бъбречни или жлъчни кризи, да речем. Все още не разбирах нищо, все още се съпротивявах и се опитвах да си казвам познати неща от рода на „А, видя ли сега самичка? Хубаво ли е, а?“. После нещо ме разряза отдолу като нож, който минава през чувал с жито, например. И се разсипах.

* * *

Това беше моментът, в който най-после успях да сключа мир с нея. Нещата най-после бяха успели да достигнат някакво важно, до този момент заключено с пословичните седем катинара, място вътре в мен. Бях се открехнал. Или по-скоро бях открехнат.

Доскоро смятах, че това е най-многото, на което ще мога да разчитам някога. Сега вече си мисля, че нещата тепърва започват.

Не ми е лесно. През цялото време трябва да жонглирам със собственото си усещане за автентичност, да правя разлика между нещата, които казвам, защото искам да ги кажа (примерно защото пиша всичко това с намерението да го публикувам в собственото си списание, за което знам, че се чете от хиляди хора) и онези, които се казват сами, които просто регистрирам като налични някъде дълбоко в съзнанието си. Доверявам се само на вторите – но не си правя илюзии относно това, че в много от случаите ще се лъжа, че ще възприемам като истински неща, за които само ми се иска да са истински.

Нека сега се върнем към онези малко странни думи от началото, с които твърдя, че родителите, които имаме, са ония, от които имаме нужда, даже и ако не са непременно ония, които си желаем. Нещата имат една сравнително очевидна страна – майка ми, една безкрайно взискателна и амбициозна до тирания жена, не е пестила нито веднъж камшика с децата си, но пък това очевидно е направило и от двамата й сина рядко работоспособни добичета. Сред цялата тъжна поредица от повече или по-малко белязани от посредственост и неуспехи съдби на съседи, познати и роднини, аз и брат ми се открояваме като две малки японски моторчета. Но не това е, за което си мисля, когато говоря онези думи. Не, за нещо далеч по-странно, ако щете по-дълбоко, по-съдбовно става дума.

С две думи – аз смятам, че светът, в който живеем, е по някакъв начин един разумен свят. Разумен не просто като подреден или функциониращ по някакъв определен начин, а разумен точно в смисъла, в който описва нещата Станислав Лем в „Соларис“. Причините да стигна до това заключение са от чисто житейски, а не от умозрителен характер, но това също не е важно. Важното е, че аз живея с усещането, че светът непрекъснато ни изпраща сигнали, които ние успяваме да разшифроваме само отчасти, в зависимост от множество обстоятелства. Изпраща ни например приятели – а още по-важно – „врагове“, които отчаяно се опитват да ни покажат, че един или друг път, по който сме поели, води до задънена улица. Изпраща ни болести, които се опитват да ни покажат кои са проблемите, умонагласите, нещата от живота, които се опитваме да скрием от самите себе си. Изпраща ни родители, които засядат дълбоко в съзнанието ни като онези огромни балвани на препъването, от които цял живот след това ще опитваме да се отблъснем и разграничим. Изпраща ни именно онова, което ни е необходимо. Именно онова, което може да ни помогне да направим решителната крачка напред, нещото, което да създаде света и нещата, от които имаме нужда, които да позволят на слънцето да изгрее и утре, на Земята да се върти, а на живота – да продължи.

А ние не го разбираме и се съпротивяваме. Колко жалко!

Уф, уморих се, пък и не мисля, че имам кой знае колко много да добавя след тези думи, та затова ми се ще да приключвам, но не преди да съм ви разказал една от любимите си притчи, която тук идва точно на мястото си. Казвал съм я вече, но ще я повторя.

Живял, значи, един голям праведник. Живял, както е редно за такива хора, строго според закон Божи, спазвал всичко и вярата му била истинска, неподправена и силна. Но веднъж се случило в неговия край наводнение, започнала да приижда водата и хората, щат не щат се заприготвяли за бягство, всеки с малкото най-ценни неща, които може да вземе със себе си. Всички.

Тоест всички освен нашия праведник. Съседите се стягат, търчат наоколо като мухи без глави, паникьосани, уплашени. А той – скала на сигурността сред морето от страх – не помръдва и пръст. Седи си вкъщи и си гледа работата.

Дошли хората, поискали да го вземат със себе си. „Съседе, водата идва, хайде с нас, оставили сме ти едно място в колата. Бързо, че няма време, трябва да бягаме.“ А праведникът ги гледа строго и отговаря така: „Аз, уважаеми, вярвам в Бога.“ И това е всичко, друго нищо не казва.

Поклатили глави съседите, избягали. А водата приижда, стигнала вече до първия етаж. По едно време се задава спасителна лодка, в нея хора махат, крещят. „Идвай, водата приижда. “ А той – пак неговото си, не ще, защото вярва в Бога.

Покачила се още водата, стигнала вече до покрива, праведникът се държи с две ръце за антената, шепне нещо с побелели устни, чака. Идва точно в този момент специален спасителен хеликоптер, хвърлят му хората въже, ама кой ти гледа. Не ще праведникът, той знае, че нищо друго освен сам Бог не може да го спаси.

Е, добре тогава. Придошла здраво водата, отнесла го като сламка, удавил се праведникът. Отива значи той горе на небето, а там пред рая цяла делегация от ангели го чака. Голяма почит, не е случаен човек тоя дето идва.

Добре, ама нашият праведник сърдит и начумерен като черен облак, с никого не ще да приказва освен лично с Господ-Бог. Дошъл Господ, направил му уважение. А праведникът го гледа ядно, треперят му от обида устните и ей такива горчиви думи му се изплъзват. „Господи“, рекъл, „аз толкова да вярвах в теб, а ти така да ме изоставиш, да не ми изпратиш помощ когато имах нужда от нея. “ А Господ го гледа, и той сърдит, и той начумерен, и му отговаря така:

„Ами ти, драги, от това повече какво искаш? Един път ти пратих кола, втори път лодка, накрая даже и хеликоптер. Е, какво повече да направя за теб? Какво повече, ха кажи ми де?“

Е, това май е всичко.

С обич,

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (6)

- 27-01-2010|мария

Четох и чувах собствените си мисли, произнесени от теб.При мен проблема който ме тормозеше идваше от баща ми.

Това продължи до момента в който реших , че нещо трябва да се промени.

Тръгнах от себе си и простих.Да ,простих му всичко и започнах да се обичам.Това обаче не се сручи веднага разбира се.Бавно но упорито аз градих една нова Мария.Така номерих онзи мир от който имах нужда.

Минах през провален брак , което си има също обяснение.

Сега съв щастлива и благодаря на Бог , който дава мъдрост безрезервно .

Пожелавам ти наистина да имаш мира от Бога и неговата мъдрост като жинейско ръководство.

- 31-01-2010|Дея

Вярно е - учим това,от което имаме нужда,не това,което искаме.

Трябват ни храброст,време и спокойствие,за да разберем кои сме.И нежно постоянство,за да се движим в избраната посока.

Благодаря за споделеното.

- 03-02-2010|Гост

Allah (Gospod ili Buda...) dano ni izpitva s trudnosti, koito da sme v sistoyanie da se spravim. Pozdravi za smelostta, otkrovenostta s koyato ste pisali. Sleda s interes materialite, koito publukuvate. Jelaya Vi mnogo zdrave, uspehi, spoluka, chastie i spokoyno bidechte s polojitelni emotsii...

- 03-02-2010|Бай Стоян - Ей мързелът е полезно нещо

Едно време египтяните са вярвали че на рамената им са седели две духчета които ни съветват, на дясното било доброто духче а на лявото лошото.проблема им бил да разберат кой от двете им говори,да направят разлика между добро и зло или между правилно и погрешно.Като се прибави към това и доза любопитство се получава отговора на въпроса за смисъла, стига разбира се да вярваш в ре-инкарнацията.

Библията се разбира не с препрочитане а с гледане,изтегни се на миндера разгръщтай я произволно, докато не видиш защо ти се е стоварило това изпитание на главата. не става въпрос за религия а за самостоятелно мислене

- 04-02-2010|язе, usero

Хм, когато човек не обича родителите си, най-вероятно още не е порастнал. Децата ги възприемат родителите като някакви полезни изобретения. А себе си като юзъри, които понякога са недоволни от възможностите и производителността им. Когато животът ти започне да зависи от теб самия, а още повече когато започнеш да се грижиш за родителите, подобни чувства изчезват. Тогава започваш да виждаш и качествата на приятелите си, а не недостатъците. Просто животът ти става такъв, другите не са ти длъжни, съответно виновни, ти си това, което си и което можеш да получиш от хората около теб. Вече няма причина да ги мразиш, неуспехите са си твои, а другите само могат да ти помогнат. И започваш да виждаш какво могат, а не какво не могат и започваш да ги харесваш... А ако не го направиш, бавно и сигурно от юзър ставаш лузър!

Та задачата е да пораснеш, че вече няма с кого да си играеш...

- 12-05-2012|Александър - Финалът

Финалът на споделеното ми напомни за една арабска поговорка: "Вярвай в Бог, но си връзвай камилите!"

Прогонването

Автор: Хенинг Зусебах

Когато Саря Сила скача от палатката си и тръгва, той опипва в левия джоб на анцуга си паспорта: република Гамбия, паспорт номер PC 099542. Само за в случай, че тоя път се получи нещо. Сутрешното слънце го е пробудило, може би този ден ще му донесе малко късмет. Саря Сила крачи през рядката горичка, която разделя обитаемия свят от ягодовите плантации. Толкова е тихо, че се чува пращенето на боровите игли под краката му. Толкова е рано, че даже селяните и техните камиони още не са на път – успокояващо е, че и Guardia civil все още спи.

Вече стотици пъти той е вървял по това шосе, всяка сутрин, покрай електрическите стълбове, които носят ток на испанските селяни. Покрай напоителните тръби, някои от които Саря Сила е завлякъл в гората и е използвал като колчета за палатката си; покрай пластмасовите покривала, които е използвал за покрив над колчетата; покрай водните кранове, от които потайно си е наливал вода; покрай картонените кашони, от които си е взел няколко, защото му е нужно нещо, на което да спи. Той, някогашният строителен работник от Мадрид, се е превърнал в специалист по ненаблюдаваните моменти. Той се прокрадва покрай полетата като хиена, която се приближава до ядящия лъв. Опитът подсказва на хиената, че тя трябва да чака, докато лъвът се отдалечи от остатъците.

Саря Силя, по паспорт роден на 1 януари 1966 в Мандинари, Гамбия, върви почти цял час по безлюдната улица, докато най-после стига до бензиностанцията на elf, където всяка сутрин пита за работа. „Нямаме нищо“. Пита и в телефонния магазин. „Нямаме нищо“. Пита в бара El Fresón, голямата ягода, където полицаите след малко ще пият сутрешното си кафе, преди отново да започнат да патрулират из горите и да предупреждават африканците: ако продължавате да строите палатки, ще ви съборим лагера.

В бара разказват по радиото, че всяка минута хиляди испанци губят работата си. След малко съобщението бива коригирано: на минута по испанец.

Палос де ла Фронтера, южна Испания. Коста де ла Лус, брегът на светлината. Тук през 1492 Христофор Колумб е потеглил на път. След това в продължение на 460 години не е идвало нищо, след това са дошли ягодите, които най-накрая се превърнали в масова стока в пластмасови тунели, а накрая вече и в глобализирани ягоди, попълнение за супермаркетите във Франция, Англия, Италия, Германия. Палос де ла Фронтера, европейската столица на ягодите. 80.000 работници по полята.

Един помагач на полето печели тук по 36,50 евро на ден. Това не е било особено привлекателно по времето, когато Испания все още е ималка нужда от строителни работници, келнери и кухненски помощници. Но сега, в кризата, ягодите са надеждата на Саря Сила. Той прекарва дните си на улицата, вече от ноември насам. Разхожда се и пита, трябва да се движи, да бяга срещу заплашителното отчаяние, както и всички останали в палатковия лагер. След обяд те се връщат от улиците на Испания обратно в гората. Мирише на тлеещи дървени въглища и варени пиниеви семки.

Работниците от Мали са построили палатките си близо до сметището на ягодовите селяни, Сенегал пък се развлича с футбол. Мавритания дреме, Мароко играе карти, Гамбия събира дърва за горене. Бракуваното испанско общество на услугите се е оттеглило в гората, подгрява ръждясали кофи с вода над огнища, направени от стари джанти на автомобили – вода за водните супи, подправени с червен пипер, вода за душа под дървото, зад завесата от пластмасово фолио. Една гора се е напълнила с гладни черни хора, гората на пропъдените, една скрита Африка.

Когато човек хвърли поглед към горските хора, той започва да разбира мощта на събитията. 15 септември 2008, денят, в който в Америка пропадна банката Леман и започна световната финансова криза, доведе до множество фирмени банкрути и до премии за стари автомобили. Но това са само последствията, които си пробиват път до немските вечерни новини. Всъщност финансовата криза върши много повече неща. Тя гони милиони хора пред себе си, превръща ги в нов глобален низш слой. Хора, които живеят в ламаринени колиби, в гори, една социална класа на излишни слуги, лумпенпролетариат на имплодиралата фирма Свят. Хора, които просят за проста работа и задават прости въпроси.

Защо, пита Саря Сила от Гамбия, селяните зад високите огради дават работа само на жени, само на бели жени?

Остават още три дни, казва селянинът Франсиско Калехо Родригес, докато ягодите узреят, меките и сладки Вентана, и чувствителните дебелички Камароза, ония дето не са пръскани, за чувствителните немци. „Ако изпратя за беритбата африканци на полето, ще имам само ядове.“ Който прави такова нещо, само си навлича Guardia civil на врата, която пък прави нервни румънските работнички, които са старателни и на които може да се разчита. Някои от африканците в палатковите лагери нямат разрешителни за работа, други са с фалшиви документи. Който пусне такъв човек да бере ягоди, рискува глоба до 60.000 евро – работа на правителството. Цветът на кожата сега е предупредителен сигнал.

Светът отново се сортира по цветове и произход.

Ягодата, казва селянинът, е плод за нежните ръце на румънските жени. Само без натиск, с много чувство, с поливане три пъти на ден. Ягодата е нежно, луксозно растение, сякаш създадена за хората на изобилието от богатия край на Европа. Ягодите са два пъти по-скъпи от доматите, по-скъпи от киви – и ако икономическата криза достигне и хранителните стоки, то ягодите ще са едни от първите й жертви. Ако само северът престане да купува ягоди, то положението сигурно ще е много сериозно, казва селянинът, но той все още не усеща нищо. Защо, пита той, правителството иска да ни отнеме и румънките?

Остават още четири месеца, казва работният посредник Едуардо Домингес Кано, след това той отново ще пътува до Букурещ и ще наеме нови берачки, така поне е планирал. Но правителството планира другояче, то сортира вече не по желанието за работа, а по националност. Рецесията следва селекцията. Правителството рекламира по станции на метрото и по автобуси за една „програма за доброволно завръщане“. Защо тогава да се търсят в Румъния помагачки за реколтата?

Посредникът Кано никога не е имал нужда да си задава този въпрос. Той познава министерството на труда в Букурещ по-добре от онова в Мадрид. Той се движи в граничната зона между капитал и труд, но е по-отзивчив към капитала, защото селяните му плащат за осигуряването на берачки. А и някои от румънките са толкова благодарни, че на края на сезона му подаряват по някоя картинка на Исус, Божият син с голямо червено сърце, което изглежда като презряла ягода.

В офиса му виси почетна диплома, украсена с румънско знаме, на компютъра му има скрийнсейвър, изобразяващ коне от Трансилвания. Там той е издавал хиляди работни договори, назначавал преводачки, осигурявал транспортни автобуси. „Аз съм нужен“, казва той постоянно, „аз съм нужен спешно“. Кано звучи като човек, който не иска да се подчинява на новите времена.

Остават още седем дни, докато Алберто Гарачо Роблес започне да праща следващите писма, които ще заплашват посредника и неговите румънки. Правителството го изисква от него. Той е вече не просто селянин, а избран президент на организацията Fresón de Palos, най-големият съюз на ягодови производители в целия свят. „Трябва да съм пример за селяните“, казва кралят на ягодите.

Профсъюзите са притиснали правителството да предпочита местни хора при разпределянето на работни места. Ето защо в писмата си кралят на ягодите предлага на безработните испанци полска работа. Те трябва да заместят румънките. От първите 180 испанци, на които е писал, са дошли да огледат работата 72, но само двама са приели да работят. Който бере ягоди, може да спечели най-много 1.000 евро на месец. А който има две деца, но е безработен, може да си докара почти 1.400 евро помощи. „Мисля, че черната дупка тепърва ще идва“, казва кралят на ягодите и се смее. Времената на криза не са лоши за хора като него. С всяко заплашително писмо се увеличава броят на хората, които са готови да се навеждат над ягодите.

В Америка фалира една инвестиционна банка. Половин година по-късно румънките трябва да се питат колко ли още ще им бъде разрешено да берат ягоди по испанските полета. В Германия безработицата се е покачила и през месец март – за пръв път, откак се водят статистики. Една исландска верига от супермаркети не разполага с достатъчно валута, за да закупи в чужбина хранителни стоки. Британският архитект Сър Норман Фостър затваря берлинския си офис. Земята не се нуждае от нови летища, големи гари и луксозни хотели. Над земята се носи чувството за световна криза. Изглежда така, сякаш всичко е спряло, за да може след това да се срути: търговски потоци, валути, начини на живот.

Има още пет часа докато се получи следващата електронна поща. Пет часа, които преди време Дитмар Файрер изобщо не е чувствал, защото винаги е изхождал от това, че светът не може да му навреди за такова кратко време. Но след това финансовата система се е срутила, а оттогава насам пет часа вече не са пет часа. Как ще изглежда светът когато дойдат следващите новини от сушата? И какво ще се е случило когато той стигне до следващото пристанище? Лоцманът току-що е напуснал кораба и Файрер, на 59 години, капитан на контейнеровия кораб MS Conti Jupiter, гледа с присвити очи към морето. Пред него блести Южнокитайско море, зад него Хонконг потъва в омарата. Той никога не е вярвал, че кратките съобщения за икономика и политика, които Deutsche Welle изпраща ежедневно на кораба му, биха могли да имат нещо общо с него. Сушата винаги си е била суша, а морето – море.

„Но сега цари такъв глад за новини“, казва Файрер.

Сутринта в Хонконг два гневни като кучета влекачи са изтеглили Jupiter. Водата в пристанището се пенела и корабът на Файрер започнал бавно да се извръща към Хамбург, по посока на родината. Трептейки, най-големият немски контейнеровоз – с два метра по-дълъг от Queen Mary 2– поел пътя си. Едно товарно магаре на консуматорското общество с място за 11.000 контейнера, пуснато на служба едва през миналата есен (в 2007 г., Бел. пр.) През нощта кранове са натоварили на борда шевни машини, четки за зъби, дигитални термометри и уреди за масаж на стъпалата. Под светлината на прожекторите още веднъж се разиграл големия, изпълнен със заетост спектакъл, наречен Глобализация.

Файрер е пътувал в продължение на дълги години из източното полукълбо: Хамбург – Ротердам – Малта – Суец – Сингапур – Хонконг – Далян – Хонконг – Сингапур – Суец – Малта – Ротердам – Хамбург. Една безкрайна обиколка от 26.000 морски мили, едно кръвообращение, което е изглеждало предпазено от всякакъв колапс. В края на краищата, все някъде би трябвало да остане някоя страна, която да изкупува стоките на някоя друга.

Дитмар Файрер и светът – те и двамата са се лъгали. В тази утрин Jupiter е натоварен само наполовина, той лежи високо във водата. Файрер знае: газенето на един товарен кораб е добър барометър за състоянието на икономическата конюнктура, по него могат да се разчетат търговските баланси на цели континенти. В китайската крайбрежна провинция Гуангдонг, която току-що е изчезнала от радара, са затворени 60.000 фабрики.

„Да“, казва внезапно Файрер и сочи към хоризонта, „тя е и там също, рецесията.“ Там, където безконечните китайски острови се губят окончателно в морето, във водата плуват едва доловими силуети. Те още не са били там, когато Файрер е минал оттук за последен път. 40, може би 50 кораба стоят тук на котва. Товарни кораби без товар. Дебелите им туловища стърчат високо във водата, червени и закръглени като пиянски носове. По света вече около 500 кораби чакат товар, в сингапурския проток, между филипинските острови, в Гелтингския залив в Шлезвиг-Холщайн. Файрер почти не може да откъсне поглед от празните кораби. „Не разбирам как е възможно няколко банки да причинят такова нещо“, казва той. „С един удар целият свят застина.“

26 души на борда, седем германци, 19 филипинци. Собствениците на кораба ги ценят като евтини, непретенциозни моряци. Най-горе в списъка на екипажа стои името на Дитмар Файрер, капитан, роден през 1949 в Саксония. Най-долу – Роналд Пиласпилас, машинист, роден през 1960 на остров Лузон, Филипините. Между тях имена като Килман и Коронадо, Деде и Дидикан, Майстренко и Мартинес. Понякога безмълвни, но обвързани чрез знанието, което този кораб носи.

Роналд Пиласпилас разказва на развален английски в каютата си на палуба С за това как е заменил „простия живот“ срещу „добро заплащане“. Той е срамежлив човек, който говори само когато бъде запитан за нещо. За децата, за жена му, за живота на сушата, който той се опитва да осигури в морето.

200 милиона жени и мъже са напуснали семействата си – за да се грижат за семействата си. Никога досега в историята не е имало толкова много хора на път, без те да са били принудени на това от войни или глад. Брутният национален продукт на държавата Таджикистан се състои наполовина от преводите на нейните работнически емигранти. Всеки втори пълнолетен молдавец работи в чужбина. Едно преселение на народите, наречено глобализация. Тези 200 милиона души работят като градинари в САЩ, като чистачки в Саудитска Арабия, като медицински сестри в Англия, като строителни работници в Дубай, като машинисти на Jupiter. Само от Филипините са излезли осем милиона души. В Гърция детегледачките по принцип се наричат Filipineza.

Емигрантите превеждат в родните си страни повече от 300 милиарда долара годишно. Това е почти три пъти повече, отколкото богатите страни отделят за помощи. Борбата срещу бедността се води от самите бедни.

Машинистът Пиласпилас печели по 1500 долара месечно, голяма част от тях фирмата превежда директно на жена му във Филипините. Той се е запознал с нея в Хонконг – в тази вечер един матрос в отпуска се запознал с детегледачка. Когато Пиласпилас телефонира на жена си, първият му въпрос винаги е: „Наред ли е всичко?“ А след това: „Пристигнаха ли парите?“

Тези дни курсът е на юг, покрай Виетнам и Малайзия към Сингапур. Капитан Файрер води кораба и екипажа си с бащинска строгост, униформата добре изгладена, гърбът изправен. Годините в морето са направили изреченията му кратки. „Не мога да го променя“ е любимото му.

Файрер е роден в младата ГДР, започнал е в държавното параходно предприятие Росток и е пътувал с хладилни кораби за Южна Америка. Държавата се сринала, стената паднала, но едно нещо си останало непроменено: един кораб винаги е изглеждал като сигурно, дори опортюнистично място. Той винаги се носел по търговското течение, винаги отгоре.

Файрер спечелил от един бум, който изглеждал като самозадвижващ се, един вечен двигател на икономиката. От 2000 г. насам международният търговски обем се е удвоил, а почти всички стоки са се транспортирали по море. Параходните компании се борели за свободни места в корейските корабостроителници, те търгували с опции за строеж на кораби като с акции. Юпитер принадлежи на мюнхенската Conti GmbH, една параходна компания с разпръснато притежание. 2900 инвеститори от цяла Германия участват в нея. Лекари и адвокати, чиновници и служители, немският среден човек. Корабите, които водел Файрер, ставали все по-бързи.

Сега параходните компании предлагат на корабостроителниците милиони, за да могат да се откажат от поръчките си. В Корея не е бил поръчван нито един кораб от половин година насам. Файрер е получил нареждане да пътува колкото се може по-бавно. Maersk, най-голямата параходна компания в света, вече изпраща някои от корабите си не през Суецкия канал, а покрай нос Добра надежда, за да забави пристигането им в следващото пристанище.

В машинното отделение на Jupiter Роналд Пиласпилас се бори машината да работи само на 83 оборота. На капитанския мостик капитан Файрер казва: „по-малко не може“. Светът го е принудил да бъде бавен. И все пак той е по-бърз от празните кораби на котва. Колкото по-малко кораби пътуват, толкова по-голяма част от останалите стоки е за него. Файрер повтаря това вече няколко пъти. Товарът, който не се превозва от конкуренцията, се превозва от него.

„Не мога да го променя.“

Deutsche Welle съобщава, че някой си господин цу Гутенберг се опитва да спаси Опел. Когато Файрер е бил в Германия за последен път, министърът на икономиката все още се е казвал Михаел Глос. Файрер, заедно с Jupiter, е доста по-бавен от новините. На борда си той носи миналото – стоки от фабрики, които вече не съществуват.

Остават още две седмици докато посреднкът каже как ще върви оттук нататък животът на виетнамеца Ноай Нам. Удаде ли се на посредника да му осигури виза и да я залепи в зеления паспорт със златен герб, виетнамецът може да остане в малкото чешко градче Пилзен. Ако посредникът не успее, виетнамецът ще трябва да опразни стая номер 179 в общежитието, да опакова джинсите и компактните си дискове в куфара на колелца, да заключи и да предаде ключа. След това да отиде на гарата, да си купи билет за Теплице, да се обади на братовчед си и да се опита да стане невидим. Той ще трябва да премине в нелегалност. Вероятно ще проклина посредника си, но онзи пък ще прехвърли вината на различните служби, на чешката държава и в края на краищата на един човек, който твърди, че просто си върши работата: Томас Хайсман, шефът на службата за чужденците в Прага.

Хайсман седи в офиса си и говори с дълбок, спокоен глас. Бръчката между веждите му е дълбоко прорязана, той сигурно е размишлявал изключително много през живота си. Томас Хайсман казва, че кризата е променила страната му. Че кризата е променила и самия него той не споменава.

Пазарната икономика без прилагателни, безусловният капитализъм, в който чешкият президент се кълнеше в годините на подем, е направила от 57-годишния Хайсман един отзивчив портиер, канещ в страната чуждестранни работници. Възникнали са хиляди агентури за осигуряване на работа, които са осигурявали без проблеми визи на чужденците. Най-много за това са плащали виетнамците, до 12.000 долара.

Имало е агенти, които са подкупвали чиновниците от държавните служби и така са получавали онова, което са искали: валидни документи за работа. Имало е и посредници, които са осигурявали на имигрантите мизерни жилища, от които не се интересувала никоя служба. Сенчестата икономика процъфтявала, за всекиго имало по някаква печалба. Оттогава насам е изминала около половин година. „Имахме две възможности“, казва Хайсман, „или бавно развитие, или бързо, безогледно, за което ни бяха необходими множество чужденци“. Възникнал робски пазар, „но ние нямаме никаква вина за това, Ония, които са спечелили толкова много пари от това, те са виновниците.“

Неговият шеф, министърът на вътрешните работи, е наредил възможно най-много чужденци да напуснат страната възможно най-бързо – и Хайсман се среща на всеки два дни с шефа на чешката полиция за чужденците, за да уговаря начина на действие. На няколко пъти е заседавал и с виетнамския посланик. „А не може ли, вместо да се изпращат безработните обратно у дома, те да бъдат преобразовани?“, питал посланикът. „А кой ще плати за това?“, питал Хайсман. „Вие“, отговарял посланикът.

Хайсман е изнамерил значително по-евтина програма: 500 евро за всеки, който си тръгне. И безплатен полет. „Това е първата част на решението“, казва той.

Втората част се излъчва всяка вечер по телевизията. Шефът на Хайсман, министърът на вътрешните работи, говори там за „опасност“ от безработни чужденци, за „организирана престъпност“, за „търговия с наркотици“. Полицаи в черни униформи щурмуват жилища, в които живеят украинци и виетнамци, контролират документите им. Странно, при това на място винаги се оказва и екип на държавната телевизия CT1. Възникват картини, които се възприемат като послание. Не, казва Хайсман, за такова нещо той не знае. „Аз не работя нито в полицията, нито в телевизията. Нямам влияние върху тяхната работа.“ Отзивчивият портиер на Чешката република се е превърнал в бияч, който трябва да пресмята: вече 900 чужденци са си отишли. През тази година страната ще трябва да напуснат около 70.000 души, защото визите им не се удължават.

Остават още седем дни, докато самолетът го пренесе обратно в Дака, обратно в Бангладеш. Суман Саркар крачи из Сингапур, той почти бяга. На 28 години той търси някого, комуто да разкаже историята си. Но Сингапур, градът, от който той е очаквал толкова много, се е превърнал във враг, а законите му са негови противници: ако тук за политика или икономика дебатират повече от трима души, те попадат под ударите на закона. А в момента животът на Суман Саркар се състои само от политика и икономика.

Сингапур, глобалният град, бива ръководен като концерн. Тук еднопартийната система и капиталистическата държава са сключили много безусловен брак: пазарни центрове, големи като катедрали, са скъпоценните бижута на този град. Всяко десето домакинство притежава повече от един милион долара в наличност – толкова много богаташи на такова малко пространство няма никъде другаде по света. И никъде другаде не се изпълняват, пропорционално на броя на жителите, толкова много смъртни присъди. Растеж в замяна на покорност, благоденствие в замяна на послушание.

Суман Саркар е искал да получи своя дял от това богатство – и агентът от Бангладеш, който осигурявал работната виза, искал за нея 4.000 долара. Това било през 2008.

И така бащата на Суман подал всичката си земя.

Саркар разказва за това с приведен поглед, в сянката на един малък парк, в който пеят птици. По онова време Сингапур имал множество от така наречените „3-D-Jobs“ – dirty, difficult и dangerous .

Саркар се качвал сутрин на каросерията на един камион, който го карал, заедно с други тъмнокожи работници, в корабостроителницата. Сега той бил част от персонала, работел като заварчик. Спял заедно с други 120 мъже в една зала някъде в това море от сгради. Бил част от една система, в която дори експлоатираните били на печалба.

А след това корабите престанали да пристигат.

Саркар не е разбрал, че вестниците наричат Сингапур „сеизмограф на световната икономика“. Той виждал само, че все по-малко кораби пристигали или отплували в морето – и все повече стояли на котва.

Промяната е проникнала чак до жилищните комплекси на богатите, носещи имена като Lucky Tower, Parkview и Cosmopolitan. Саркар ги е виждал само от каросерията на камиона. Седмица след седмица там – сред палми и плувни басейни – се отпразнували сантиментални прощални празненства. На тези празненства мениджърите разказват как завършва професионалният им живот: угасват дисплеите на Блакберитата им.

Във фоайетата на жилищните сгради висят обяви за продажби на скъпи автомобили. Индийското училище в Сингапур е изгубило една пета от учениците си, корейското – една трета. Треньорите във фитнес-студиата отново имат свободни часове за частни клиенти. Вестниците са пълни с обяви на търсещи работа детегледачки от Бирма и Индонезия, „с гаранция в случай на недоволство“. А в пазарния мол Golden Mile Tower е затворило бюрото за женитби, което е осигурявало на богати сингапурци млади булки от Виетнам. Сега не е време за търсене на булки. Жилищата стоят празни. Работници без работа трябва да си отиват. Сингапур няма нужда от слабите. Слабите само те отслабват повече.

Скоро ще дойдат хората от UTR Services и ще изведат Суман Саркар от неговата спална зала. UTR Services звучи безобидно като някоя фирма за изпращане на пакети, но всъщност това е фирма за изхвърляне на хора. Ако бъдат изхвърляни бангладешци, идва група индонезийци. Ако наред са индонезийци, идва група бангладешци. Глобалният град се разпада на отделни националности.

Шест и половина месеца след банкрута на банката Леман в Америка, бедните се завръщат обратно в бедността, границите се затварят. Виетнам е обявил пълна забрана за приемане на нигерийци. В Бангладеш се пише за убийства: завръщащите се обратно влизат в конфликт с някогашните си агенти. Узбекистан складира запаси от 25.000 тона хранителни продукти – картофи, ориз, брашно.

* * *

А утре може би повечето от тези хора отново ще поискат да заминат нанякъде. Но накъде този път?

Източник

Хенинг Зусебах е известен немски журналист и автор, носител на множество литературни и журналистически награди.

Време за косенe

Автор: Здравка Евтимова

– Като тях ли ще съм, като поповите лъжички в бай Мичовата локва? – промърмори Милена и отстъпи в сянката на плевнята. Страх я беше да се покаже, полето трептеше пред погледа й, хлътнало в жегата, тревата стърчеше – пожълтяла и неподвижна, семето й се печеше на слънцето. Изворът в бай Мичовия двор беше пресъхнал, но локвата още лъщеше, все по-малка, все по-тинеста. Незнайно откъде и как до водата се промъкваха жаби. Около гьола имаше черна, отъпкана земя. Здрава като желязо, тя скриптеше под гумите на тракторите, под краката на крави, овце и хора, пясъкът беше нажежен като плоча на печка. Как се наемаха жабите да докосват с тромави кореми тая запалена земя и как успяваха да донесат живи жабешките яйца до водата?

Дори през нощта никой не беше виждал кафявите им квакащи кервани. Все пак в началото на юли в бай Мичовия гьол плъзваха попови лъжички. Те бяха толкова много и много дребни, с тънки черни опашчици. Избутваха се една друга и понякога към обяд две-три черни топчета с опашки се оказваха на сухото, огъваха се да скочат обратно, не успяваха. Оставаха да съхнат неподвижни навън и ставаха полека малки опашати парчета гьон. Някои от децата ги събираха, пробиваха чупливата опечена кожа и ги носеха на конец като талисман. Водата в гьола беше топла, затлачена със жабуняк. От заставените малки черни гърбове локвата бе добила вид на голям черен гръб, който се гънеше и пукаше в неравен двубой със жегата. Малките опашници на поповите лъжички биеха тинята и искаха да хвръкнат заедно с локвата далече от бай Мичовия двор. След няколко дни влагата съвсем ще избяга, мислеше си Милена. Какво ще стане с поповите лъжички тогава? Пясъкът ще изсъхне и ще се стегне около облите им коремчета. Ще останат гипсирани в тинята, без да са квакнали за първи път.

Милена трябваше да донесе косите. Юли месец – време за косене. Тревите бяха високи до пояс, неподвижни, легнали в жегата. Те бяха пуснали половината семена в земята за догодина, сега очакваха ленивите зъби на Султана, кравата на баба й. Милена беше на двайсет и девет години. От десет години насам на рождения й ден, точно в разгара на коситбата, майка й пожелаваше:

– Дано догодина доведеш някой у нас! Имаме нужда от мъж – да коси.

Милена не успя да доведе никого. Беше свикнала да мери с поглед двора, гъсто обрасъл с трева, сама беше косила. Представяше си как слънцето тече по зелените стръкове и се прелива в пръстта. Целият й двор беше пълен със слънце. Като пресечеше зеления мост на тревите, нямаше как да се влее в земята жълтата жега. Милена се захващаше за коситбата без почивка. Искаше да капне, веднага да заспи под одеялото на скърцащата умора. Така се надяваше да не сънува, да не застават под клепачите такива картини, които от горещината ставаха още по-подробни. За тях не можеше да приказва, защото щяха да й кажат, че приказва мръсни неща.

Милена се натовари с косите и спря. Не искаше да излиза навън. Представи си как трите – баба й, майка й и тя ще захванат коситбата – бавно, с криви откоси бабата, майката мълчаливо, с почернели ръце, Милена – с яд, като че хапеше тревата със зъби. И колкото повече косяха, толкова повече им оставаше. Трите се бяха борили с тоя сух двор, прокопаваха вади, с които искаха да докарат влага до бостана. Плевелът ги изпреварваше и никнеше във вадите. Те се бореха с него, скубеха го, като че от бодливите му корени зависеше нещо тяхно, много голямо. Огромен беше този двор за шестте ръце. Всяка година ъгълчето, което смогваха да отхапят от тревата и да напълнят с домати и пипер, намаляваше.

– Време за косене! – мърмореше тихо майка й. Белите й рамене се поклащаха странно. Вятърът нетърпеливо ги омачкваше, препъваше се в бялата, немлада шия. Преди години при тези думи майка й се усмихваше. Плъзваше крадливо ръка към тревата, като че искаше съгласието й.

Преди години през юли, когато детелината се наливаше със зелено и започваше да пуска семената си, у тях идеше един непознат мъж – все един и същ. Двайсет години един и същ. Като че не тревата косеше, а себе си и пристигаше все по-приведен, по-черен, по-мълчалив. Въртеше косата, гърбът му блестеше като острие, жегата свиреше след сандалите му, а тревата заспивашена равни, дъхави откоси.

– Трябва да му платим – казваше майка й.

– Трябва – съгласяваше се баба й и подготвяше дамаджаната с гъста ракия.

Майка й всяка вечер се опитваше да занесе тая ракия и все забравяше. Излизаше боса, с бяла блуза. И луната обличаше бялата блуза заедно с нея и приемаше формата на жена. Майка й не се прибираше цяла нощ. На сутринта в дома им пристигаше първо тя, капнала, към никого не поглеждаше, не се захващаше да прави закуска. Скриваше се в най-тясната стая, със северния прозорец. Не се показваше цял ден. Милена вземаше от стола блузата й, бавно я топеше във водата и я триеше със сапун.

Мъжът пристигаше към обяд, малко гърбав под косата. Под ръцете му потичаха откоси, дворът оголяваше, зеленият му скалп се търкулваше на земята. Милена гледаше от кухнята, вмирисана на запръжка, следобедната жега не я приспиваше, а жълта и корава като глина, я блъскаше да тръгне за някъде. Не можеше да понася бръснатия баир. Не искаше да слуша похъркването на майка си.

По едно време у тях пристигна един дядка – да коси. Висок, белокос, той беше по-тънък от дръжката на косата. Баба й се въртеше около него, усмихната неестествено, половината от зъбите й блеснали в изкривен венец. И дядката се мъчеше да говори, баба й не спираше да го залива с въпроси. Ръцете му трепереха, острието на косата нищо не можеше да отреже, старецът се мъчеше да замахне, да се засили. Когато за миг остана сам, той заспа, стиснал дръжката, двамата щръкнали заедно – коса и старец, в горещината на юли. Този човек не дойде повече да коси у тях и повече не се видя голямата усмивка на баба й. По навик обаче старата продължаваше да скатава в долапчето дамаджанка с гъста ракия. Вечер, когато трите жени сядаха да вечерят, тя отбелязваше: „Догодина ще платим на Енчо да окоси“. Но Енчо отведнъж спря да идва при майка й.

Тогава за пръв път трите жени се наредиха от трите края на двора. Сами окосиха. Колко години се изплъзнаха и как стана така, че Милена се научи да коси равно и гладко? От момиче полека взе да прилича на жена, но все й се искаше да остави тревата голяма и дълга, да гледа как вятърът сресва стръковете, как вечерта ляга на меко в двора. Да се надява, че и тя, с бяла блуза, боса като майка си ще изчезне, а денем, капнала, ще спи в стаята със северния прозорец.

– Като поповите лъжички ли ще съм? – изтърваваше се гласно тя. Тогава изведнъж усещаше гореща злоба към юли, към опечената земя, която стягаше възела около локвата в бай Мичовата ливада. Тези сиви опашати топчета никога нямаше да станат жаби. Никога. Милена не разбираше как бе започнала да ги обича, как всяка вечер отиваше да гледа колко влага е останала в локвата. Когато вече нямаше капка вода, а тиня, Милена реши.

Какво я беше притиснало една вечер – непрекъснато опяване на щурците в прозореца, мирисът на самота от дъбовата порта, през която никой не влизаше, или лятото, избягало нагоре по реката? Вдигна се посред нощ, подпалена и неспокойна. Отиде до бай Мичовия двор скришом. С лопатата за въглища започна да гребе тинята, като се оглеждаше да не мине някой човек. Щом чуеше шум, пускаше лопатата долу. После продължаваше да гребе чевръсто и засрамено поповите лъжички. Заедно с тинята ги преливаше в кофа. Не виждаше, но чуваше лекия плисък на опашниците им. След това грабна двете кофи, пълни с кал, и сгъната под тежестта, закрета по прашния гръб на пътя.

Реката беше пресъхнала между двата баира и бе оставила след себе си белег от пясък и ивички сол. Само на едно място се беше скрил вир. Той никога не се предаваше на сушата. Милена вървеше към него. От топлата му златна вода щеше да направи къща за жабите. Трябваше да се тътри повече от час. Вареше се в потта си, напук на жегата затича направо през окосеното поле. Чакаше приятната умора, която щеше да я приспи след това. И все пак не поповите лъжички – сънищата й биеха стените на кофата. Не можеше да ги изгони. И будна ги виждаше, настанени в стъпките й, в тревите, в корените им, навсякъде.

Добре, че не бяха окосили двора си. В цялото село той беше единствената кръпка земя, върху която се разстилаше неприбрана висока трева. Когато сутрин не я свърташе, когато кръвта се движеше из тялото, избутвана не от сърцето, а от тежкото дишане на баба й и майка й, Милена грабваше косата. Махаше дълго, замръзнала в широк разкрач, махаше, докато ръцете й започваха да пукат, а около главата й се завърташе небето и се смесеше със зидовете около двора. Милена не спираше. Забравяше се, като че бе направила облог с юлския пек. Майка й и баба й излизаха и я гледаха.

Отначало я викаха, после свикнаха с високата кльощава фигура, потънала до пояс в трева. „Като тебе е!“ – прошепваше бабата. „Като нас“ – тихо подмяташе майката на Милена. Те бяха високи жени, опаки и изпатили. Старата къща с напукана мазилка беше станала за тях втора кожа. Беше добила чертите им – тесните, дълги прозорци, които не издаваха какво става в стаите, приличаха на стиснатите устни на жените. Покривът, легнал върху старите тухли, се дърпаше към небето, както и те си мислеха, че селото е прекалено тясно, за да живеят в него. И двете работеха в цехчето за ризи в града, разположено в шперплатова барака.

Сутрин тръгваха заедно, без да приказват, правеха еднакво дълги крачки, носеха еднакви дрехи и обувки, на една маса разкрояваха яките, хранеха се от едно и също вързопче, в което Милена им приготвяше сирене, чушки и маслини. Бяха мълчаливи жени зад готовите яки, накамарени като зид пред тях. Те си вземаха отпуските, когато дойдеше време за косене. И тогава Милена ги виждаше – скрито и неловко усмихнати. Тогава като пясък от лицата им се смъкваше възрастта. Тогава, въпреки че си бяха само трите вкъщи, те отваряха скриновете, изваждаха новите пъстри рокли. Когато косяха бавно и криво, се подмладяваха, фигурите им се изправяха. Един месец в годината имаха усмивка, докато дойдеше време да вкарват сеното в плевнята. Товареха тревата в големи брезентови вързопи и ги влачеха дни, седмица. Нямаше ги откосите – да спират годините – и по голотата на двора при тях накуп се връщаха есените и зимите. Отново се сбръчкваха лицата им след коситба. Взела семейния навик от тях, Милена слагаше новите си рокли, с тях въртеше косата. С най-хубавата си рокля, почти не обличана, с оная, която само веднъж бе носила в детската градина. Облечена в нея бе пренесла и поповите лъжички.

Вече нямаше детска градина в селото. Когато Милена започна работа, децата бяха седем, за половин година останаха три, понеже хората се преселиха в Кюстендил, а сега имаше едно дете. Милена го смяташе за нещо като свое. Момиченцето я срещаше все с усмивка, избила в срамежливото зъбче между устните. Милена виждаше в него своето самотно лятно детство, виждаше къщата, винаги сърдита зад стиснатите тесни прозорци. Не беше оправдано да има едно дете и един учител, затова прехвърлиха Милена в читалището при книгите, засипани с прах, и при бабите, които бяха направили самодеен хор. Но и бабите една след друга си отиваха, хорът се топеше.

Онези, които бяха още живи, се вкопчваха в песните като трън върху дреха и колкото по-дърти ставаха, толкова по-буйни изригваха песните им. Те всеки ден женеха Милена за този или онзи свой внук, правнук, годините се изнизваха от ръцете им, Милена изтъняваше, носът й изглеждаше все по-прозрачен. Нейните хористки тайно опираха носове в закованата порта, наблюдаваха я как размахва косата, облечена в най-хубавата си рокля. Понякога и момиченцето идваше да я навести.

Милена всяка нощ се заричаше да хване автобуса, който пресичаше с нетърпеливи гуми селото. Искаше да се измъкне. Отдавна бе приготвила парите, които спяха с нея под възглавницата. Не можеше. Къщата беше станала нейна кожа и не я пускаше настрана. Милена живееше в тихо, безцветно напрежение. Усещаше, че нещо ще се случи.

Вечерта, когато за втори път отиде да пренася поповите лъжички и както беше свита, с тиня и черни, шаващи гръбчета в лопатката, видя някакъв човек. Сниши се и го огледа добре. Не беше стар. Не беше от селото. Що за тип? – измърмори тя. Сама се учуди колко безшумно умее да стъпва. Жегата се раздвижи в краката й, пропусна я да върви напред. Оттогава – седмица след като бе косила до смазване и болката бе вързала тежки възли в костите й, тя се изплъзваше от стаята си, подпираше се в сянката на съседската къща и чакаше селския автобус. От него слизаше онзи мъж. Беше запомнила всичко – косата с острие, вързано към дръжката, изцапаната фланелка, която седмица не бе сменял, краката, изподраскани до коленете.

Следеше го с поглед, после – щом гърбът му се превърнеше в разлято петно – тичаше след него. Правеше го внимателно. Стъпките й угасваха без звук, тялото й се бе превърнало в пътека, която ловеше всяко негово движение. С гледане беше научила много. Знаеше къде обядва той, знаеше за накуцването и за големия червен шев от кръста му към коляното на десния крак. Беше го виждала как се бръсне вечер, налял две капки вода в метално канче с дебел налеп по дъното и как оставя по шията небръснато. Напоследък беше позабравил бръсненето. Беше го виждала как предъвква люти чушки. Как се къпе. Как касиерът на кооперацията му брои парите и той внимателно ги огъва във вестник. Беше го засичала забил очи в двете момичета с голи ваканционни рамене.

Знаеше, че той вече не хваща автобуса, а остава да спи върху купчина окосена трева и се завива с изсъхнала. Милена знаеше всичко. „Зарежи го!“ – подхвърли веднъж майка й, както си режеше хляба за обяд. Каза го равно, така винаги изричаше думите, които само стените на къщата, дворът и прозорците разбираха. Милена и баба й също разбираха какво иска този равен глас и спазваха гладката му сила като закон.

– Зарежи го – грапаво потвърди баба й. – От ония бил, крадците, от затвора във Врана Врата.

Трите мълчаха, докато топяха залъците в пърженото от домати и лук. Беше страшно тихо, докато майка й пиеше на студени глътки айрана. Милена се сви, хлябът замръзнал в бузата й. Когато баба й забърсваше с парцал масата, майка й застана изправена неподвижно. „Казах да го зарежеш!“ – повтори майка й. Милена я погледна. „Срамно е“ – добави тя. Дъщерята проговори дрезгаво, като че езикът й драскаше в окосената ливада. – „Няма да го зарежа“. И непреглътнала замръзналия къшей, скочи срещу лицата им. Излезе.

Човекът косеше на Патреш баир, тя знаеше. Затича направо нагоре, без да вижда вятъра от прахта след стъпките си. Прецапа пресъхналата коруба на реката. Бабите от нейния хор се размърдаха по пейките. Милена не ги погледна. Бягаше. Усещаше мириса на пътя, който я теглеше напред. Носеше най-хубавата си рокля, увиснала по раменете й, замазана с прах. Цял час тича. Цял час баирът поемаше уплашеното й дишане. Когато стигна зад гърба на мъжа, той не я беше забелязал.

–Ей!

Той се обърна стреснат. Тя също гледаше стресната.

– Какво искаш? – запита той.

Милена хареса гласа му. Беше голям и дълбок като вир. Насън бе плувала дни и нощи в юлската му вода. Срам я хвана да гледа толкова отблизо червения белег по десния крак, за който знаеше, че започва от кръста. Изведнъж се усети, че зяпа втренчено.

– Искам да дойдеш да косиш у нас – каза тя. Не можа да поеме въздух, но не искаше да спира. – Ела да косиш. Ще ти платя.

На другата сутрин мъжът дойде. Беше сменил зацапаната си фланела със зацапан потник. Пристигна небръснат, с издраскани крака. Баба й и майка й вече бяха взели косите и дялкаха тревата на криви откоси. Те не му обърнаха внимание. Завъртяха гърбове в неприветливи летни рокли срещу него. Гледаха Милена. Гледаха я сиви, набъбнали от яд. Мълчаха. Мъжът не ги поздрави. Започна да коси. От толкова гледане Милена бе научила цялото му лице. Очакваше думите му, остри или гладки, в тяхната повърхност искаше да види другото му лице. Но човекът мълчеше.

„Защо остана сама?“ – приказваше тя в мислите си с майка си. Защо направи къщата ни празна? Милена не познаваше своя баща. По приказките на баба си знаеше, че имало някакъв Камен – зет в сбутаните стаи под този покрив, който се захласнал по друго момиче. Майка й, както била грамадна с неродената Милена, сгънала всички дрехи на мъжа си и сутринта той ги намерил в спретнат вързоп отвън пред портата. От 29 години дъбовата вратня стояла занитена с три греди и никакъв Камен не я пристъпил повече. Майка й беше спечелила нощите с празния селски автобус, обедите и вечерите в женската къща и краткия месец за косене, едномесечната си младост с Енчо – веднъж в годината, цехчето за ризи.

Доволна ли си? – питаше Милена, поглеждайки крадешком остарялото й лице. Опитваше се да си представи усмивката, която е отваряла на Енчо вратата към майка й. Опитваше се и не успяваше да си представи нищо.

Вечерта Милена се скри в мазето и долу, в тъмното, облече бяла блуза. Не искаше баба й и майка й да я срещнат. Измъкна се на пръсти към задната стена на къщата. Когато приклекна на мястото, където камъните от зида се бяха срутили, глас от пясък я засипа „Тръгна ли?“. Баба й и майка й седяха в сянката на ореха. „Да“ – отговори Милена. „Господи, луда!“ – промърмори баба й. Милена се изправи. Тръгна напред. Двете жени я гледаха. Изведнъж вечерта цялата се облече в бяло, мракът се счупи и остави бяла пътека към небръснатия мъж. Той вече връзваше острието на косата към дръжката. Стоеше с гръб към Милена. Така, през рамо, подхвърли:

– Какво искаш?

Милена гледаше ръцете, раменете. Червения белег не успя да види в тъмното. От много взиране фигурата му се разля. Мълчанието се проточи.

– Е, реши ли какво искаш? – мъжът се беше обърнал към нея.

– Нося ти ракия – каза Милена. Дамаджаната в ръката й оживя, припари. Той я взе. Бавно махна тапата. Отпи. След това я върна, вдигна косата със завързаното острие и с големи, стържещи стъпки се запъти към мястото, където бяха паднали камъните от зида. Оттам се излизаше направо на улицата, която завиваше с камънаците си далече извън селото. Милена остана да стърчи до неокосената трева. Заглъхващите стъпки я срязаха. Стори й се, че чува квакане на жаби – сигурно нейните попови лъжички бяха пораснали в оня вир и сега я разстрелваха със жабешките си молитви за дъжд.

Тя се заклати, бавно смъкна бялата блуза. Голата й кожа не усещаше никакъв вятър. Листата на ореха се бяха свили на фунийки в жегата, не се виждаха, но се чуваше пропукването им. От тъмното вместо ръка към рамото на Милена пропълзя гласът от пясък на майка й. Беше мек, песъчинките обвиха цялата фигура на Милена. „Нищо – прошепна по-възрастната жена. – Случва се“.

Бабата я докосна с мършавата си сянка. Милена тичешком остави двете жени. Спа през нощта в северната стаичка. Цяла върволица часове от вира се лееше упоритото, протяжно жабешко квакане.

Не знаеше защо баба й беше останала сама. От дете я помнеше – висока сянка по улицата. Милена не можеше да си представи тази жена превита. Не помнеше да е взимала назад думата си. Само майката на Милена някой път тръгваше напук на бодливата й воля – тогава двете млъкваха една срещу друга, хранеха се седмици по различно време на тясната маса в кухнята, никоя не опитваше яденето на другата. Къщата им почерняваше. Шляпането на чехлите беше единственият звук, като че в стаите живееха чехли, а не жени. Тогава Милена мечтаеше да ги събере, да се оплетат трите в упорито въже и с него да вържат месеца на коситбата.

Да стегнат юли във възел и да го държат дълго, дълго у дома. Сега Милена ги мразеше. Цялата безсънна нощ, напъхала се в стаята през прозореца, вреше в ушите й. Не стана като друг ден да им приготви пакетчето с домати и маслини. Не искаше да ги вижда. Жегата бе разполовила земята. Листата капеха от младите орехи, жълти за вода.Привечер стана още по-топло. Милена дебнеше небръснатия през прозореца. Щом слънцето падна зад къщата и небето се укроти, тя отново навлече бялата блуза. Мъжът бе започнал да пристяга острието към очуканата дръжка. Тя приближи до него. Беше я чул, но не помръдна. Милена остана да чака, сребърният въздух заседнал в гърлото й.

– Какво искаш? – попита той.

– Ти знаеш – изхвърли тя отговора, който бе приготвила преди месец.

– Затова ли се влачеше след мен? – пресече я той.

– Затова.

Много бавно брадясалият застяга въженцето, с което бе прикрепил острието към дръжката.

– Ще струва скъпо – отсече той. Жегата запращя под клепачите й, вечерта се разполови. Не беше успяла съвсем да се съвземе.

– Ще платя – каза със запъване, но високо Милена. Невидимите фигури на майка й и на баба й под ореха стояха до полунощ. Не дочакаха Милена. Когато се прибраха вкъщи, майка й оправи леглото в стаята със северния прозорец и остави сирене и хляб, загърнати в бакалска хартия.

Дъщерята не отиде да спи през деня, не докосна яденето. Беше на крак най-рано от всички. Вареше млякото, както обикновено, беше подготвила техните пакетчета с маслини за деня. „Какво стана?“ не се стърпя майка й, но Милена нищо не каза. Като се нахрани, излезе и я видяха, потънала до кръста в тревата, дръжката на косата като знаме в ръцете й. Баба й въздъхна, щом забеляза широкото махане, упорития разкрач, главата, опната нагоре. Въздъхна и майката. Двете бяха решили нещо в себе си и когато небръснатият дойде, те се втренчиха в него невярващо. Той застана срещу Милена. Развъртя се. Не се чу да разменят дума, нито ги уловиха да се поглеждат. Далече откъм планината идеше квакане на жаби, жегата гъсто се стелеше наоколо, като че всеки момент говореше с жабешки монотонен глас и заливаше всичко.

Милена и небръснатият косяха. Привечер тя нахлузи бялата блуза и без да се обърне към двете жени, които не бяха спирали да я наблюдават, докато вечеряше, излезе в тъмното. Така продължи дни. Сутрин я заварваха на крак, с лице, което нищо не им разкриваше.

– Щом е от Врана Врата, трябва да е крадец – подметна баба й.

– Крадец е – отговори Милена. Никой не каза дума повече за него, като че го нямаше и не чуваха свистенето на косата му, което пригласяше на жегата.

Най-сетне целият двор беше окосен. От сеното излизаше аромат, това бяха думите, с които доскоро живата трева се сбогуваше с лятото. Личеше къде беше косил небръснатият, къде Милена. Неговото беше равно, мъжко косене. Майката и бабата знаеха за парите, които година и половина бяха преспивали под възглавницата на Милена. Изгледаха я втрещени, като видяха омачканото снопче в ръцете й. Беше взела всичко, до последното левче.

– Луда ли си! Всичко ли ще му дадеш? – посипа я с песъчинките на гласа си майка й.

– Ние имаме с него друга сметка – отговори Милена. Излезе бавно, свита, като че банкнотите й тежаха и я дърпаха към земята. Две години беше спестявала. Изпокъсаните левчета от детската градина, от прахта на читалището и самодейния хор на бабите. Като се върна у дома, изглеждаше изтъняла, черна, глуха. Отново беше в най-красивата си рокля, но като че не на нейния гръб светеха буйни цветове. Този ден за пръв път Милена се затвори в северната стая. Този ден напук жабите бяха млъкнали. Този ден, напук на юли, на небето се дотътри облак.

Този ден заваля. Което лятото беше спестило през дългите дни, сега реши да го извали наведнъж. Такава вода се спусна от небето, че за час дворът стана езеро. Сеното заплува отгоре. Сеното се накисна с влага. Сеното, за което цяла година бяха чакали, като сто хиляди лодки плуваше в пороя. То щеше дасе съсипе.

Не, нямаше. Жените го пресрещаха. Жените тичаха след него. Вечерта дъждът спря. Вечерта показа матовото слънце, което беше облякло бяла блуза. Сутринта отново пристигна с жабешкия език на жегата, с двора, в който не се бе запазил нито един откос, стръкове трева, пръснати в мокра бъркотия, толкова много пръсната мокра трева, че трите жени се уплашиха. Но те не бяха жени, които дълго търпяха страха.

– Хайде – каза майката. Бабата и Милена измъкнаха от плевнята брезент. Започнаха да трупат мокрото сено отгоре. Щяха да го влачат чак до площада на селото. Щяха да разстелят сеното на асфалта, жегата с тънката си ръка щеше да пипне тревата и да я изсуши. До площада бяха три километра. Щяха да отидат, натоварени с пълен брезент, до асфалта сто пъти. Сто пъти днес, утре, вдругиден, седмица щяха да влачат брезента. Сто пъти, за да спасят сеното. И както се тътреха, стегнали всеки мускул, а брезентът вдигаше кафявата прах от пътя, срещу тях се зададе един мъж – небръснат, със зацапана фланелка и голям червен белег към коляното на десния крак.

Милена го видя, отклони поглед и продължи да мъкне напред. Бабата и майката не го погледнаха.

– Стой! – каза небръснатият.

Милена придърпа брезента, забърза напред.

– Изчезвай! – обади се майката.

– Милено, стой! – небръснатият улови брезента. Като жабешка кожа в едната му ръка блесна снопче омачкани банкноти. Той ги пусна в джоба на избелялата стара рокля на Милена. Изведнъж рязко дръпна товара и сам го повлече в прахта.

– Милено, не искам да си ходя – каза той. Гласът му, дълбок и глух като вир, погълна тромпетите на жабите.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (1)

- 26-01-2010|nezvan - Отзив

Биха казали "селска", "психологическа", "традиционна", или дори "модерна" проза.

Но тя е добра, много добра българска художествена проза.

Браво на авторката!

Февруари 2010

Дойчланд

Автор: Анджей Стасюк

„Притежателите на мръсни кучета носят също и мръсно бельо“. Това е казал през 1969 Ролф Янзен, председател на немския съюз на притежателите не кучета. Обичам този цитат и често си го повтарям. Казвах си го в Кьолн, в два часа през нощта на празната гара. Вървях насам-натам и си го повтарях, защото моят хотел не знаеше нищо за пристигането ми, а в другите нямаше празни стаи, защото в Кьолн тъкмо се провеждаше световният панаир за елегантно ядене. Разхождах се значи наоколо и си повтарях този цитат. Мошениците по гарата ми досаждаха с въпроси: „Where are you from?“ Исках както обикновено да им отговоря, че съм от Русия, но по това време Русия може би нямаше да произведе достатъчно впечатление, затова казах: „From Albania.“ Ония веднага изчезнаха.

Но може би това беше не в Кьолн, а в Бон? Днес вече то не може да се реконструира. Двеста и шестнадесет немски градове и села, а към тях още Австрия и немскоезичната част от Швейцария… Грешките не са изключени, не е изключено и този разказ да се състои само от грешки. Но цитатът на Ролф Янзен още никога не ме е оставял в беда. Помагал ми е винаги когато обстоятелствата са били против мен. Например в Берлин, на Фазаненщрасе, където пребивавах в една много елегантна сграда, но исках вече да си отивам и кой знае по каква причина винаги попадах в мазето, когато слизах надолу от първия етаж. Качвах се отново горе, опитвах отново – и отново бях в мазето. И съм напълно сигурен, че на дванадесетия път ми се удаде да избегна капана само благодарение на магическия цитат. Карслруе, Хайлброн, Лудвигсхафен, Манхайм – всички тези имена ми говорят нещо, но по същия начин така би могъл да се нарича и някой лабиринт. И какво правех близо до Саарбрюкен? Разговарях до късно през нощта с една жена. Това е сигурно. Мъжът й беше психиатър. Преди това беше ми показал електрическото си пиано, а след това, в четири часа сутринта, беше дошъл в стаята и беше казал, крайно време е вече, това тук не е парти и не е краят на седмицата. Това беше странно, в края на краищата самият той беше ме поканил и показал пианото си. Някъде между Берлин и Фюрстенвалде беше пък точно обратно, там късно след полунощ съпругата дойде в кухнята и каза „стига толкова“. Нямаше нужда да казва каквото и да е. Стопанинът на къщата спеше вече от половин час и аз само внимавах той да не се прекатури от стола си. Ето защо предпочитам да спя в хотели. Предпочитам хладния професионализъм. Когато самотата ми дойде много, просто сядам в хотелското легло, изваждам наличните си пари и започвам да ги броя. След две седмици авторско пътуване се насъбира това-онова. Часът е единадесет или дванадесет, аз включвам някой елегантен канал, например някое токшоу с трансвестити или кеч, гълтам си Джим Бийм и просто си броя мангизите. Банкнотите по двеста на една страна, стотачките на друга, петдесетачките на трета и така нататък. Само по този начин е възможно да се смекчи немската самота, само с помощта на аритметиката един славянски автор може да се опре на отчуждението по време на немското авторско пътуване. Стотачки, петдесетачки, двайсетачки. По времето на немската марка това изобщо не беше удобно. Човек се връщаше вкъщи натъпкан до горе. Джобовете вече не се затваряха. Захитрял от изгнанието и уплашен както обикновено, човек си завираше мангизите тук и там и накрая вече не знаеше колко има. Това трябва да е било в някое сиво предисторическо време, защото вече не мога да си припомня банкнотите на марката. Ама нищичко! Човек развива една такава връзка с изображенията на банкнотите. Един такъв Улрих фон Юнгинген[65] например го познаваше всяко полско дете. Във всяко полско училище и всяка детска градина висеше по едно копие на Битката при Таненберг от Матейко и това беше първият немец в живота на всеки малък поляк. Хитлер идваше малко по-късно и вече предполагаше малко знание, защото, що се отнася до портретите му, те по-скоро не се окачваха. Но Юнгинген беше навсякъде, във всяко училищно и предучилищно заведение: на сивия, изправен на задни крака кон, в бялата развяваща се мантия и с големия черен кръст на гърдите. Питам се само дали този апотеоз на полското военно насилие не е малко подгризан от един Немски комплекс. Разбира се, в следващия момент Улрих ще падне, но пък как само изглежда в замяна на това! Да, зениците са разширени от страх, но той се бори до последно. А на негово място всеки би се страхувал, защото дивият, полугол литовец се е втурнал към него с копието на Свети Мавриций, а другият тип в къси панталони и с червена палаческа шапка – с брадвата. Очевидно тук става дума за ритуалното убийство на един дойчовец, за едно принасяне в жертва на Юнгинген. Защото как иначе един небръснат литовец ще намери копие, на което има гвоздей от светия кръст? И защо типът с късите панталони носи на главата си червена палаческа шапка? Да не е забравил да се преоблече преди да тръгне за Таненберг? Това мирише на перверзия или на неславянско суеверие. И всичко това във формат десет на четири или поне осем на три метра, репродукции във всяко училище, всеки клас. За да могат и първокласниците да запечатат в главите си кървавата жертва на немците.

Но върху немската марка нямаше никакъв Юнгинген. Само пацифистки и хуманитарни образи. А тях човек изобщо не може да ги запомни. Ако поне имаше някой Бисмарк или Вилхелм Втори! Друг път. На петарката имаше някаква госпожица, по-късно някаква ренесансова барета, пълно затъмнение, а хартиената петарка накрая и без това беше заменена от монета. Човек я хвърляше в автоматите и от тях изскачаше по някое пакетче фасове. Или пък не. Във всеки случай тези хуманитарни номинални стойности можеха да се преброяват, трупат, изглаждат и изобщо те облекчаваха заспиването в авторско изгнание. Сутрин човек веднага се събуждаше в по-добро настроение. Когато се появи еврото, заспиването и събуждането станаха малко по-космополитни. Човек разтриваше очи, издърпваше изпод възглавницата зелената стотачка и си представяше: „Сега съм на Капри“. Или: „Есента е започнала и наоколо цари тишина, защото всички немски туристи са напуснали Корфу“. Добре, но след това трябваше да се става, да се взема душ, да се яде пърженото яйце със сланина и да се влачи раницата през зимния дъжд към гарата, да кажем в Детмолд, Хамелн или Минден. В края на краищата еврото не промени чак толкова много неща. Просто имах по-малко банкноти, защото номиналните стойности бяха станали по-големи, това е всичко. Не се разхождах толкова претъпкан наоколо. Но и това влечеше със себе си известен риск. Веднъж в Инсбрук (знам, че това е в Австрия, не се безпокойте), получих една виолетова, голяма банкнота от петстотин евро. И така стана, че на следващата сутрин нямах дребни пари. Чаках влака и исках, както се прави по време на пътуване, да изпия едно кафе. Сядам на бара, поръчвам, изпивам, изваждам този парцал и искам да плащам. Барманката ме изглежда като някой луд, като бездомен – и внезапно започва да ми говори много бързо. Разбрах само, че веднага трябвало да изчезвам, защото не искала неприятности. Отидох си и ми стана ясно, че няма да мога да си купя нито цигари, нито сандвичи, че няма да мога да си купя изобщо нищо, защото всички подозираха, че съм някакъв севернокорейски фалшификатор или поне руски олигарх, който носи в куфари тайно контрабандирани извън родината пари, за да се опита да ги пусне в обръщение тук. Пред себе си имах пътуване от половин ден и вече виждах глада в очите. Напуснах гарата и намерих един супермаркет. Взех кошница и я натоварих с един Джим Бийм и четири бири. Беше осем часа сутринта. Жената на касата ми даде една чанта пари и даже не ги погледна. Сега вече можех да си купя сандвичи за из път. Можех да пътувам безгрижно за Виена. Но отново не съм сигурен дали това наистина беше в Инсбрук. Също толкова вероятно би могло да е и в Констанц или Ленцбург. В последния случай щеше да ми се наложи да плащам в швейцарски франкове, но дали пък наистина това бяха петстотин? И дали в Швейцария изобщо има банкноти от по петстотин? Във всеки случай това със сигурност беше супермаркет и осем часа сутринта. Не е изключено да съм пътувал за Цюрих, за да взема аероплана за някъде. За Франкфурт? Берлин? Един Бог знае. Но пък си спомням сутрешното пътуване от Ленцбург. Беше сиво и валеше. Швейцария изглеждаше много скромна откъм железопътните релси. Напомняше ми за ГДР, напомняше ми за Полша, Служевйец Пржемислови, сякаш е била бомбардирана и набързо издигната отново. Сякаш Льо Корбюзие се беше упражнявал първо тук, преди да оплеска целия европейски пейзаж. Но това бяха само двадесет, тридесет километра. А след това отново дойде централната гара в Цюрих, автоматите за обмяна на пари, от използването на които винаги се страхувах, а в залата кола за доставки, пълна с кашкавал. Някакъв тип режеше кашкавал и го продаваше. Предполагам, че както винаги съм пристигнал прекалено рано и съм се опитвал да убия времето до тръгване, опитвал съм се да запечатам в паметта си аурата на всички тези места, за които нямах никаква идея, да докосна предпазливо повърхността на събитията, така както се докосва козината на непознато куче. Ах, Цюрих, Цюрих – една топка сладолед струва там приблизително 12 лева, а по улицата, която води към гарата, има магазини за мода и бижута, в които цените дори не са изписани. В един дъждовен ден пропътувах три спирки с трамвая и намерих хотела си. Стаята беше мъничка колкото кутия за шоколадови бонбони. Привидях се на самия себе си като Палечко, обкръжен от воали, украшения и скъпоценности. Полегнах на леглото-канапе и докоснах едновременно и двете стени. Това беше куклена стая, стая за пътуващи джуджета. Вратите бяха двойни и вътре цареше абсолютна тишина. Само дето на всеки половин час чистачката-пакистанка, въоръжена с прахосмукачки и четки, искаше да влезе, за да въведе ред. Не можех да се концентрирам върху мислите си, защото на всеки половин час трябваше да ставам. „Не, благодаря“, казвах, а тя с усмивка се опитваше да щурмува стаята ми с нейните кофи и парцали. На третия път й дадох пет франка, тя се усмихна още по-широко и изчезна, а аз вече можех да пия на спокойствие моя Джим Бийм и да умувам върху Хулдрих Цвингли[66], за неговите проповеди в цюрихската катедрала, против индулгенциите, идеята за чистилището, култа към светците, безбрачието на свещениците, а накрая и срещу самия папа. Мислех също и за собствения си неустрашим католицизъм, който ми позволяваше да хвърлям наляво и надясно банкноти от по пет франка. Не пасвах в Швейцария. Знаех го много добре, още преди да съм дошъл тук. Вечерта влязох в един куклен театър. Тоест, в залата на един куклен театър. Куклена стая и куклен театър – това би трябвало да ме накара да се замисля, от това би трябвало да си направя съответни изводи. Но по време на пътуване човек няма време за такива неща. Вечерно време трябва да се пие вино и да се яде швейцарското национално ястие, тоест суфле от картофи с кашкавал, после още едно вино, а на сутринта в паника да се опакова раницата и да се бяга към гарата, където да се установи, че в тази бъркотия от пристигащи и заминаващи влакове, перони и отлитащи минути няма никакъв шанс. Така беше и тогава. Чернокожият шофьор на таксито се усмихна широко когато чу думата „летище“. Пътувах и си мислех за моя католицизъм, докато гледах как цифрите на брояча подскачат весело.

* * *

М-да. Отново стигнахме до политиката, а всъщност ми се искаше да избегнем това. В последно време политическото напрежение в Полша се усили малко. Хората, които управляват там, не вярват в живот след политиката. За самите тях това може би дори е вярно. Те се правят на много нахакани и смели, но ако само веднъж трябва да пътуват до Германия, един от тях веднага се наака в гащите от страх. Мисля, че беше президентът. „Проблеми с чревния тракт“, така обясниха случилото се за народа телевизията и вестниците. За щастие тия най-често изчезват безследно от политиката, но ние, народът, ние оставаме, защото народът не получава диария така лесно. Искам да кажа, че на моите четения, ако и да съм поляк, сигурно идват не само хора от допитванията до общественото мнение (според които поляците не са обичани в Германия, Бел. пр.). Само на няколко пъти се изправяше по някой и питаше драматично: „Кога най-после вашите хомосексуални мъже ще получат равни права?“ На което аз отговарях също толкова драматично: „Денят е близо.“ Или ме питаха: „Кога най-после ще спрете да крадете колите ни?“ А аз отговарях с най-доброто чувство, на което бях способен: „Ами това ще продължи още известно време. Или може би трябва да крадем от белорусите, а?“ Но това бяха единични случаи. Най-често публиката ми се интересуваше от литература. Хората идваха да слушат и след това не питаха за хомосексуализъм, феминизъм и други подобни. Не ме питаха даже за Йедвабне[67]. Те наистина слушаха текста. Слушаха как звучат мислите на един чужденец на собствения им език, а аз се питах доколко тези мисли биха могли да бъдат и техни собствени. Питах се дали немският език ме отдалечава или приближава до тях, дали моите думи и мисли звучат на немски също толкова странно и непознато, колкото и страната ми, или точно напротив. Те седяха там почти цял час спокойно и неподвижно. В слушането им имаше нещо неподатливо, нещо окончателно. С това нещо нямаше шега. Тук Лутер беше превел Библията. В Германия думата има тежест. Може би тази сериозност беше се просмукала дори вътре в мен? Може би вземах това, което бях написал сам, вече по-сериозно, особено като се вземе пред вид, че в превод на немски то беше с една четвърт по-дълго. Във Фрайбург не биваше да се представя никаква славянска лекота, във Фридрихсхафен самоиронията трябваше да се удържа. На някои места се изискваше платен вход. Всички те, тези хора от градове, градчета, понякога дори от села, жени и мъже, стари и млади, идваха тук, за да научат нещо, да узнаят нещо, да си съставят мнение. Не беше изключено, че те искаха да проверят дали не лъжа. Или пък да видят дали моята човешкост е подобна на тяхната човешкост. Или пък искаха да удовлетворят потребността си от общуване с друг човешки вид. Ние се разглеждахме с интерес, но и с неувереност. За мнозина от тях, може би за повечето, аз бях първият поляк в живота им. При това не бях нито селскостопански, нито строителен работник, нито пък митичният крадец на коли, който премества техните БМВ-та и Мерцедеси на изток. За мен те също бяха първите немци. В края на краищата моите читатели са единствените немци, които познавам. Познавам и неколцина други, но това не са немци, а познати или приятели. Освен моите читатели не съм се запознавал с никого. Като се изключат, разбира се, пътниците по влаковете, пасажерите по гари и летища. От тях съм виждал много повече, отколкото читатели, и по-често, но ние не знаехме нищо едни за други. Аз имах предимството, че знаех кои са те. Но кой съм аз, те от своя страна не знаеха. Може би чувстваха, че не съм един от тях, може би си мислеха, че съм някой малко по-висок турчин, но не можеха да разберат кой съм всъщност. Аз, напротив, ги поглеждах и знаех: вие сте немци. Всички, почти всички по влаковете и гарите. Аз имах това елементарно, базисно знание за тях, което те не можеха да имат за мен. Чувствах се като шпионин. Наблюдавах ги, мислех за тях и си записвах – когато ми се искаше – дори бележки. Харесваше ми да виждам как с възрастта лицата им започваха да приличат на покрити с кожа черепи. Сякаш при тях наистина се реализираше някаква антропологическа халюцинация. Прониквах в тяхната немскост. Пътувах със сребърния ICE[68] от Дортмунд за Берлин, посръбвах си моя Джим Бийм, драсках нещо в бележника си, разглеждах зелените полета, гористите височини на Харц и можех да си размишлявам за немското колкото си искам. За Фридрих Барбароса и за спомените на баща ми, който беше видял като дете, че Вермахтът е бил разквартируван в селото, че войниците разменяли порциите си хляб срещу мляко и че били добри. Селото тогава дори съжалявало, че в една ранна утрин те се оттеглили – това било през юни 1941. За DKW-то, с което пътуваше чичо ми, а по-късно и за неговия P70 – не е изключено това да са били първите следи от немците в живота ми, ако и по онова време да си нямах представа, че DKW и P70 са немски марки. Това просто бяха първите автомобили, с които някога съм пътувал. По време на пътуването от Хайлброн за Франкфурт аз мога да си мисля за това в космическия ICE-вагон и същевременно да разглеждам как пътниците дърпат зад себе си куфарите на колелца, като заедно с това съсредоточено изследват електронните номерца над запазените места. Те се движат внимателно, със смешно изправени глави. Понякога притварям очи наполовина и тогава силуетите им се размиват. Когато не е резервирано, на мястото до себе си слагам някакви вещи, защото не искам никой да сяда до мен. Близостта им изобщо не ми е необходима. Искам образите им да се примесват с мислите ми, със спомените за колите на чичото и с разказите на баба ми. Тя вече е трябвало да умре, вече стояла изправена пред стената, и тогава по някаква причина офицерът размислил, прибрал пистолета и си отишъл. Искам размазаният от скоростта ландшафт да се припокрие с високите кули на хоризонта и с неясните образи на стари градчета с червени покриви; искам всичко това да се размеси и накрая да създаде една разбираема картина: баба ми пред стената на собствената си къща, сребристият ICE, Аксел с термичната кана на дрезденската гара, Клаус Кински във Фитцкаралдо, Бруно С. в Строжек, хляб срещу топло, току-що надоено мляко, петстотин хиляди Голфове от втора ръка по полските улици, битката при Таненберг, старите хора в Полша, които повтарят механично: „Знаете ли, при немците, тогава имаше ред“, надписите по стените на моя окръжен град: „Ако Хитлер беше жив, щяхме да имаме работа“, а заедно с тях „Мой мили Августин“ и „Смъртта е майстор от Германия“ … Десетки хиляди километри в търсене на някаква разбираема картина, в търсене на една Фата Моргана. Някъде след Гьопинген, плътно до железопътната линия, имаше малки градинки. На тясна ивица земя между улицата и релсите се виждаха стаички, кафези, кашони, пристройки, а между тази безнадеждна архитектура се простираха ниви, поляни, лехи, пет на пет, десет на десет метра, не повече, защото и тази ивица между релсите и асфалта не беше по-широка. Малко по-нататък се издигаше геометричният кютюк на Алди[69], тук обаче цареше хаос, неразбория и бъркотия като в някой от западналите колхози на източна Европа. Не можех да откъсна очи и веднага си записах всичко в бележника. Влакът забави скорост и съвсем близо до прозореца аз забелязах един стар, дебел човек. Той се надигна от лехата и оправи смъкнатите си панталони, на пет метра от преминаващите покрай него прозорци на вагона. Разбира се, аз пътувах за Щутгарт, за да изпитам отново при прехвърлянето носталгията по букурещката Гара де Норд. Преди това, трябва да е било в Айслинген, директно до релсите стоеше една доста голяма православна църква, съвсем в балкански стил. Може би тези градинки принадлежаха на сърби или черногорци? Никога няма да узная. Това беше денят, в който пътувах за Хам и през нощта имах видение за две прави като стрели църковни кули. На следващия ден пътувах обратно и в Шверте се качиха двама румънски цигани. Те имаха акордеон и тромпет. Слушах ги как се съветваха. После започнаха да свирят. Тромпетистът използваше половинката от голямо пластмасово шише като сурдинка. Бяха интелигентни и изобщо не свиреха циганска музика. Тук беше Германия, а значи те започнаха да свирят технически перфектно и напълно безучастно руската Калинка. Веднага след това дойде Хаген и те слязоха. Дадох им две евро. Те сигурно бяха от Влашко, вероятно не можеха да четат, но веднага бяха схванали коя е естетиката, която предпочитат жителите на Нордрайн-Вестфалия. От друга страна те свиреха само за мен, защото вагонът беше празен. Видях как стояха на празния перон и търсеха влак, който да ги върне обратно в Шверте или някъде другаде. И, честно казано, самият аз също се чувствах като циганин от Влашко. Развличах публиката, касирах и на следващата сутрин търсех влак. Събиращите се във Феме релси приковаваха погледа ми. Да, аз бях циганин, само малко по-добре облечен и с чисти нокти. В раницата носех книгите си, някой беше платил билета ми, поради което нямаше нужда да се страхувам от контрольорите като тях. След това забравих всичко това, тъй като дойде вуперталският висящ влак, чиито вагони изглеждат отдолу като туловището на някаква гигантска богомолка, но и това продължи не повече от минута, отваряне и затваряне на вратите, после нататък, нататък на север, и както обикновено Кьолн, Бон, Кобленц, Висбаден, Майнц и Франкфурт.

Анджей Стасюк (род. 1960) е един от най-успешните и международно признати съвременни полски автори, журналисти и литературни критици. Той е най-известен с пътеписите си, в които описва реалността на източна Европа и нейното отношение към Запада.

Коментари (1)

- 04-02-2010|Ясен

Забавен и много истински текст.

С удоволствие бих чел и други неща от този автор.

Информацията се превръща в оръжие

Автор: Марк Боудън

Господин Боудън, вие се занимавате с много сложна разследваща журналистика. Понякога сте на път цели месеци, отчасти дори години, за да напишете една история. Направи ли медийната криза по-трудно практикуването на този вид журналистика?

Не, поради успеха на книгите си аз съм в една много щастлива ситуация. Търсенето на работите ми все още е огромно. За щастие в Америка все още има няколко вестници и списания, които са готови да дават пари за сериозна, задълбочена журналистика. Но аз принадлежа към един много елитен клуб.

Значи в САЩ има само още малцина журналисти, които могат да работят по същия начин като вас?

Тъкмо се връщам от едно пътуване с вицепрезидента Джо Байдън. По-рано при едно такова пътуване заедно с него би имало цял корпус от репортери. Този път бяхме трима – аз, един репортер от Ню Йорк Таймс и още един отУошингтън Поуст. Имаше време, в което всеки важен вестник и повечето големи списания занимаваха цял щаб репортери, които практикуваха сериозна, задълбочена журналистика. Но те стават все по-малко.

Основният аргумент във вашата статия в „Атлантик” е, че упадъкът на сериозната журналистика води до едно политически безнадеждно поляризирано медийно пространство. Дали това е отражение на факта, че американската общественост и без това е силно поляризирана или тя е така разцепена поради поляризацията на медиите?

Според мен и двете неща се подсилват взаимно, но все пак аз отдавам голяма част от вината за общественото разцепление на упадъка на разследващата журналистика. Вместо обективни репортажи ние получаваме и от двете страни единствено полемики. По телевизията, в основното медийно време, по принцип вече няма новини в истинския смисъл на думата. Онова, което бива представяно като новини, всъщност е само пропаганда. Според мен това е един много сериозен проблем. В гнева, с който тази пропаганда бива поднасяна, има много силна тенденция към насилие.

Смятате ли, че медийната криза и свързаната с нея поляризация на обществото е направила невъзможен какъвто и да е консенсус в САЩ?

Независимата журналистика винаги играе много важна посредническа роля между отделните части на обществото. Една критична маса от независими публикации е нещо много съществено за цивилизования и интелигентен обществен дискурс. Без една жива, сериозна журналистика, вероятността за разбирателство на политическото ниво става много ниска.

Значи за Барак Обама, с неговото послание за консенсус, е особено трудно в сегашното медийно обкръжение.

Със сигурност. Един талантлив политик като него може, разбира се, да се издигне до известна степен над глупостта, която ни се предлага по кабелната телевизия. Но това е трудна борба, преди всичко защото политическите му противници правят всичко възможно, за да играят по свирката на тези медии.

Как се стигна до там, че по всички предаватели се излъчва пропаганда?

В текста си в Атлантик аз описвам тези механизми въз основа на един конкретен пример: една консервативна организация за пропаганда успя да изрови видеоклип, отнасящ се до върховната съдийка Соня Сотомайор, и да го представи по случай въвеждането й в служба по всички канали, а не само по консервативните като Фокс. Изглежда така, сякаш в този клип Сотомайор казва нещо, което потвърждава консервативните конспиративни теории: тя казва, че от съдийския подиум може и да се управлява. Разбира се, клипът целенасочено беше откъснат от какъвто и да е контекст. В речта, от която е взет клипа, Сотомайор описва много предпазливо съществуващите юридически механизми, без обаче да ги подкрепя. Всеки, който си даде труда да проследи цялата реч, веднага забелязва това. Предполагаемите сериозни канали използваха клипа не по политически причини, а просто от мързел или защото нямат достатъчно средства, за да направят собствен репортаж. И така те просто си вземат от Интернет тези материали, които изглеждат като журналистика, но всъщност са само пропаганда. Колкото по-малко големите информационни агентури плащат за своите разследвания, толкова по-уязвими те стават за подобни неща.

Фокс Нюз, с неговите изпълнени с омраза предавания, стои на първо място по брой на зрителите. В какво се състои привлекателността на подобни предавания, защо хората гледат такива неща?

Те са пълни с конфликт и драма. А това е развлекателно. В нашата страна ние размиваме границата между журналистика и развлечение до такава степен, че хората вече не могат да правят разлика между тях. Това се отнася и до множество журналисти. Когато бяхме в Източна Европа заедно с Джо Байдън, репортерите от региона задаваха въпроси за неща, които наистина са важни за тях, като например газопроводите или ракетния щит, тоест реални, съществени въпроси. За нас това беше истинско преживяване, тъй като ние напълно сме отвикнали от такива неща. Цирковият директор П. Т. Барнъм е казал веднъж, че още никой не е фалирал в резултат на подценяване интелигентността на американския народ.

Значи вие не вярвате, че все още има пазар за сериозната журналистика?

В краткосрочен план – едва ли. В дългосрочен план аз вярвам, че сериозната журналистика ще си пробие път и в дигиталната ера. Вестниците са оцелели като сериозни организации за събиране на новини в продължение на почти сто години. Техният бизнес-модел изглежда е разрушен в момента, но той ще се възстанови под друга форма. За съжаление това не става толкова бързо, колкото вестниците изчезват сега. Ние се намираме в един пост-журналистически период и аз не знам колко време ще продължи той. Сигурен съм обаче, че той ще отмине.

Смятате ли, че правителствата трябва да се опитат да спасяват независимата журналистика?

В никакъв случай. Обществеността никога не би се доверила на една субсидирана журналистика, дори и ако възможното влияние на правителството би било регламентирано. В този бранш доверието стои над всичко. Журналистиката трябва да остане независима, в противен случай тя ще изгуби легитимността си.

Изглежда само малцина осъзнават какво би било изгубено, ако не бихме имали утвърдена журналистика. Защо оставащите сериозни медии не успяват да предадат това послание?

Когато стари репортери като мен изискват спасяването на журналистиката, за младото поколение е много лесно да отхвърли това като огорчение или носталгия. А всъщност много журналисти на моя възраст приветстват най-ентусиазирано новите медии. Аз съм твърдо убеден, че новата медия далеч превъзхожда старите. Разбира се, при това тя разрушава на първо място институциите, които поддържаха жива сериозната журналистика. Но само малцина потребители гледат толкова надалеч. А това е трагично.

Как обяснявате на студентите си защо имаме нужда от традиционна журналистика?

Младите хора обичат независимостта на новите медии, където информацията не е филтрирана. Аз пък вземам в ръце Ню Йорк Таймс и съм благодарен за това, че там работят редактори, които всеки ден преглеждат и оценяват новините от цял свят – кое е важно, кое трябва да бъде представено. Младите хора, напротив, изглежда не се доверяват на този процес на подбор. Те предпочитат да си подберат свой собствен пакет. Реалността обаче е, че повечето хора не притежават нито времето, нито пък компетентността да извършат подбор на нивото, което предлага един добър вестник.

Какво влияние има упадъкът на качествената журналистика върху политиката и обществения живот?

Най-важното, което губим, е основата, въз основа на която можем да постигнем разбирателство въпреки различията си. Гражданинът вече не може да се довери на нито един източник на информация, защото всяка информация е превърната в пропаганда. А освен това зад нея стои цяла една култура. Аз не вярвам, че хората идват на този свят вече с етиката и мотивацията, която задвижва професионалната журналистика. Това е нещо, което трябва да бъде научено, човек постепенно израства до него. Когато на 21 години започнах да работя като репортер, още никога не бях се замислял дали е правилно да се приемат услуги от някой, за когото някой ден може би ще пиша. Не бях се замислял никога защо е важно да се разказват и двете страни на една история. Тези неща могат да се научат само ако човек работи за организация, която полага грижи за подобни неща. Младите хора, които правят блогове от някое мазе, нямат ни най-малка представа за тази култура. За тях е безразлично дали правят грешки или пишат неистини. Това не е свързано с никакви последствия. Все някой ще оправи нещата. А това вече е една напълно различна философия. Зад нея стои мисълта, че рано или късно всичко така или иначе се нивелира.

Вие не вярвате, че свободният разговор в Интернет може да се регулира сам?

Не, аз не вярвам в това. Онова което имаме, е обществен разговор, който се превръща в наказателен процес. Задачата на адвокатите – тоест на журналистите – вече не е да следват истината, а само и единствено да спечелят процеса и да притеглят съдебните заседатели – тоест читателите – с всички възможни средства на своя страна. Информацията се превръща в оръжие, разбирателството и компромисът стават невъзможни. Но тези неща са абсолютно съществени за функционирането на една демокрация. Моделът на обществения дебат като война на полемиките според мен е напълно погрешен.

Тоест не може да има демокрация без сериозна журналистика?

Тя би била като минимум сериозно фрагментирана и би било все по-трудно да се изпълняват почтени обществени задачи. Най-лошото обаче би било, че обществото все повече и повече би клонило към насилие.

Интервю: Себастиан Мол

Източник

Марк Боудън преподава журналистика в университета Лойола, Чикаго. Репортажите му за битката за Могадишу, Black Hawk Down, са основата, върху която е изграден едноименният филм от режисьора Ридли Скот.

Коментари (1)

- 01-02-2010|e-ink - Лоша работа

За всеки, който е работил в наш вестник, е ясно, че парите се печелят не от смелите репортажи (които едва ли ще имат късмета да бъдат публикувани), а от скритата реклама и лобиране. Вестниците се издържат от тези източници, а не от читателите си. Това интервю ми показва, че става дума за световна тенденция, при това засягаща институции с много по-голяма публика. Защо ли не ми става по-весело?

Хаити и „християнското“ разбиране за катастрофите

Автор: Ели Иванова

Преди известно време влиятелният проповедник Пат Робертсън се изказа, че земетресението в Хаити е логично следствие от пакта с дявола, който хаитиянските роби сключили преди двеста години, за да се освободят. Може би е имал предвид, че Господ иначе не би им позволил да са свободни и те доста неблагоразумно са се обърнали към конкуренцията. Има хора, включително последователите на Робертсън, които смятат природните бедствия за божие наказание, вследствие на неморалността на сполетените.

Всъщност тази представа за същността на бедствията до едно време е било доминиращата във философията и социалната доктрина: че те се случват като божие наказание за неморалните. Но всичко това се променя с Голямото Лисабонско земетресение, на 1 ноември 1775, денят на Вси Светии. То е толкова разрушително, че сваля Португалия от позицията й на световна сила и променя европейското разбиране за Божията намеса в света.

Ами да! Ако природните катастрофи са Божият отговор на човешката неморалност и отстъпничество, тип Содом и Гомор, защо това се случва в столицата на най-католическата страна, на такъв голям християнски празник? Хората и философите търсят смисъла на това Божие послание и нелогично проявление на гнева Божи и са тотално объркани. Русо призовава за връщане към природата и бягство от гъсто застроените градове (disaster management). Волтер стига до извода, че светът не се управлява от някаква справедлива Божия промисъл, която да раздава логически наказания за простъпките на хората. Ако си мислите, че Владика Николай (случаят „Мадона и масовото удавяне в Охридското езеро“) още живее в прелисабонската епоха, сте прави.

Но доста често природните бедствия са следствие на друга неморалност, или по-скоро несправедливост: експлоатацията и властовата несправедливост, вградена в обществото. Ще кажете, откога колониализмът и неолиберализмът са започнали да предизвикват земетръси? Все пак Лисабонското земетресение, „щастливо“ случило се в разгара на Просвещението, дава началото на сеизмологията и оттогава се приема, че обективни процеси в природата са причина за земетресения, цунами и наводнения.

Малко информация за мястото на събитието. Хаити е единствената страна, където робите са се освободили сами (чрез бунт), а не чрез промяна на закона или от другиго. Това е страната на реставекс, традицията деца от бедни семейства да се дават в семействата на по-заможни роднини, където главно биват експлоатирани с домашен труд. Тя е също най-бедната страна на континента.

Хаити е и страната, в която е започнал проектът на Пол Фармър. В края на 80те той основава организация (Партньори в здравето), която да се заеме с местното астрономическо ниво на зараза със СПИН и туберкулоза. Здравната система в Хаити е прекалено бедна да предложи лечение на заразените, за кого по-напред. А международните организации смятат, че дори и да помогнат, тяхната помощ е безсмислена. Заразените са твърде много и лечението не би било ефективно: поради липса на инфраструктура и организация, както и недоверие и отчаяние, хората по селца и паланки няма да си вземат редовно лекарствата, а това би създало и разпространило още по-нелечими варианти на вируса. Фармър и неговите сътрудници създават мрежа, която да свърже тези недостъпни селца и да осигури общностни здравни партньори за болните хора, за тяхното доверие и непрекъснат достъп до лекарства.

Освен лекар инфектолог Фармър е и антрополог и автор на книгата Откъде накъде Хаити? Книгата му е ключ за разбирането на Хаити (и Карибските страни заедно с Централна Америка) от хората, които не са се докосвали до региона. В нея той разбулва дежурните митове, че хората там са бедни и войнствени, защото толкова си могат и си го заслужават. Затова не е случайно, че след Партньори в здравето двадесет години по-късно той основава Института за справедливост и демокрация в Хаити, който да подпомага човешките права. Не може да има здраве без достъпност, равноправие и демокрация, без социалните структури за това, защото здравето е тяхно проявление. Както писах преди време, книгата на Трейси Къдър за Фармър е четиво, което някои американски учители включват в програмата за учениците си.

Хаити не винаги е била най-бедната страна на континента. След откриването си от европейците и елиминирането на местното население тя е била източник на ресурси за Испанската империя и по-късно за Франция. Брутално робство. Многократни инвазии от американски, британски, френски войски. Като други латиноамерикански страни, Хаити има и своя доскорошна домашна диктаторска династия (Папа Док и Бейби Док), чиито режими САЩ подкрепя през десетилетията с военна и икономическа помощ, в нарушение на международното ембарго. Народен бунт сваля Бейби Док през 1986, но правителството на новоизбрания на негово място бивш свещеник Аристид бива подкопавано отново с външно участие до американска инвазия и нов преврат от военните.

Още преди земетресението Хаити е разбита страна – без пътища и инфраструктура. Без стабилни институции и доверие в тях. С почти пропаднали обществена здравна грижа и образование. Както виждате, липсата на здравна грижа дори за заразни болести, които потенциално биха могли да засегнат и богатите страни, е още едно проявление на неефективността на пазарното здравеопазване. Световната търговска организация налага премахването на вносни мита за храните и така икономиката, главно земеделска, бива разбита от вноса на американски ориз, който обаче е субсидиран от американската държава. Хаитиянското земеделие пропада, а жителите на провинцията се заселват в градовете, където – забележете – си строят паянтовите, но бетонни къщички, които могат да си позволят с 2-та долара доход на ден. Не, земетресението само по себе си не е породено от някаква тектонична дейност на неолиберализма. Но по същия принцип, по който ежегодните урагани и наводнения в Хаити носят големи разрушения, а в Куба и другите карибски страни – не, по същия принцип това земетресение вече е породило повече жертви от прочутото цунами от 2004. Не е случайно, че в страната виреят болести, изкоренени от Куба и Ямайка – полиомиелит (чували ли сте я? имало я е и в България), малария и туберкулоза.

Ето едно скандално изказване на друг влиятелен американски неоконсерватор. Той призова американците да не дават помощи за пострадалите в Хаити, защото те вече са дарили чрез данъците си. От една страна, недоволства, че американски държавни средства отиват за чужди нещастия. От друга страна недоволства от принудителния характер на данъците (доста по-малки в САЩ в сравнение с други страни). Но има някаква иронична правота в това изказване. Международните помощи носят повече проблеми, отколкото разрешават, защото оставят и понякога изискват да се запазят структурите, които пораждат такива бедствени положения. Само един интересен факт: МВФ преди няколко години опрости част от дълговете на най-бедните държави, но при условие да въведат пазарни механизми в здравеопазването, социалното осигуряване и образованието и да премахнат вносните мита.

Помощи за бедствия и моментна наложителна нужда трябва да има, но редовата, извънбедствена хуманитарна помощ трябва да бъде тотално преосмислена. Дали Голямото хаитиянско земетресение ще промени представите на хората за световната търговия, икономика и социални отношения, дори свързаността на всички нас чрез екологията? Дали ще преобърне разбиранията за това как бедните (корумпирани, неспособни, мързеливи) сами са си виновни за нещастията си? Това, което оплакваме сега в Хаити – разрушение, бедност, масова смърт – е съществувало и до миналата седмица, но никога не сме чели новини в интернет със заглавие „Гореща новина! 350 години испанска, френска и американска експлоатация поразяват Хаити, милиони мъртви!“

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (2)

- 30-01-2010|ГеА - Интересни въпроси са повдигнати

Също четох изказването, подкрепено в политическите блогове - че щатите би трябвало най-после да се обърнат към собствените си проблеми, вместо да оказват помощ на Хаити. Може би е наказание - не само за местното население, макар, че новините общо взето дават представа за непреодолимо бедствие. И не толкова наказание, а предупреждение за човечеството, което по някакъв начин успява да запази несъответстващата на глобалните промени пазарна икономика от повече от един век. Сякаш икономиката и политиката са най-изостаналите области от познанията на човечеството за себе си.

А в статията има параграфи, които, като премахнеш конкретните имена, сега могат директно да се отнесат към разбитата здравна и обществено-морална система у нас...

- 25-02-2010|Някой

Прекрасен текст и много точен....

Към ГеА - САЩ и собствените им проблеми - но точно Хаити, а и в много отношения и други места по света, са създадени от тях проблеми!!!

Учителят се завърна пиян

Автор: Яна Букова

Учителят се завърна пиян. Беше загубил единия си сандал. Острите камъчета го принуждаваха да стъпва с босия си крак върху тревата и с обутия – върху пътеката, оставяйки единичната си следа. „Странно“, би си помислил Ученикът, ако би видял това на следващия ден, „колко непредвидимо един недостатък може да се превърне в качество. Липсващият сандал му помогна дори в тази ситуация да запази мярка, да следва линията на пътеката без да се отклонява и без да криволичи.“ „Наистина“, би си помислил още Ученикът, „Колко неслучайна изглежда следата му. Напомня плясъка от една ръка.“ Би си помислил и други неща. Беше ученик, определено надарен с въображение.

Но сега Учителят стоеше на прага и се олюляваше. Изглеждаше сякаш прагът, на който беше стъпил, е единствената твърда линия земя, пред и зад която съществува празно пространство с неизвестна дълбочина. Опитваше се да се задържи изправен върху нея сам, без помощни средства, без да се опира или захване някъде, само с движения на лактите и раменете си и в тези му усилия имаше някаква скромност и някакво примирено достойнство, мислеше си Ученикът. Очите му не бяха зачервени, нито погледът му мътен като на пияниците, само обърнат някак встрани, в посока различна от тази на действията му. Накрая успя да запази равновесието си, смъкна единствения си сандал и го метна по групичката ученици. Останалите се приведоха с приглушени възгласи, само Ученикът не помръдна и сандалът го уцели в челото. Дървената подметка беше не само тежка, но и с остри ръбове и му сцепи веждата. Една тънка струйка кръв започна да се стича, пълнейки с червено окото му, но Ученикът не я избърса. Почувства се избран.

Развързаната каишка на сандала при летежа си беше закачила купичка с мастило и я беше обърнала върху една от рисунките. Беше собствената му, така несъвършена рисунка. Мастилото се стичаше върху нея като диагонална завеса с дълги ресни, покривайки постепенно конусовидната планина с пресечен връх: първо снеговете й, после тъмните й склонове, после голите дървета в подножието й, реката и двете човешки фигури – на възрастен мъж и на по-млад, които разговаряха край нея. Само малки островчета останаха от нарисуваното, загатвайки съдържанието му, позволявайки на гледащия да предположи, че мастилото е унищожило една съвършена композиция, защото човешкото око е склонно да отгатва достойнства в скритото, а не недостатъци. Беше единствената възможност рисунката му да изглежда красива и Ученикът почувства благодарност към Учителя си.

Учителят приближи до огнището и взе една цепеница. „Как красиво и най-скромният предмет“, мислеше си Ученикът, „добива смисъл в човешката ръка. Превръща се в оръдие, в инструмент.“ Беше една съвсем невзрачна цепеница, крива, възлеста, с един чвор, от който стърчеше заострено парче отчупен клон. Настъпи силен шум, когато Учителят я размаха: съдовете се пръскаха на парчета, хартията се раздираше, летвите на параваните се трошаха. Останалите се разбягаха с писъци. Единствените, от които не излизаше звук, бяха той и Учителят. Беше един диалог без думи. Учителят му говореше. Само на него. Без да помръдва от мястото си, Ученикът почти знаеше какво ще последва.

Първият удар строши китката на ръката му, същата, с която рисуваше. Имаше слаби кости от дете и винаги пазеше ръцете си. Тежък урок, но заслужен, защото беше загубил самообладание и беше вдигнал ръка да запази лицето си. Вторият удар разкъса ухото му със същия онзи заострен остатък от клон. Ученикът усети мириса на кръвта си във въздуха и мириса на ферментирало от дрехите на Учителя. „Ферментацията е признак на узряване,“ си помисли. Знаеше, че ще има само още един удар. Чувстваше се толкова непоклатим, че нито водата би могла да го отмие, нито вятърът да го подрони, нито слънцето да го пресуши. Сякаш се случваше това, което се случва само на големите Учители. Мигът се разложи в безкрайно множество от мигове. И в един от тях успя да побере последната си мисъл: че вероятно Учителят не беше пиян, ни най-малко не беше.

От сборника „К като всичко“, изд. „Stigmati“, София, 2006 г.

Яна Букова е родена през 1968 г. в София и е завършила Класическа филология в СУ. Автор е на две стихосбирки, на сборника разкази „К като всичко“ (2006) и на романа „Пътуване по посока на сянката“ (2009). Преводач е на 12 книги съвременна гръцка поезия, на запазеното от Сафо и Катул и на „Питийски оди“ от Пиндар. От 1994 г. живее в Атина, където е член на поетичната платформа „Poetry now“ и на редколегията на списанието за поезия и визуални изкуства „ФРМК“.

Истинският Китай

Автор: Георг Блуме

Парадоксално, но факт: колкото повече Китай се отваря и приспособява към световната икономическа общност, толкова по-ужасяваща изглежда неговата икономическа система за мнозина хора на Запад. Вместо да се вгледат по-внимателно и да осъзнаят трудно постигнатия китайски напредък, особено за непривилегированите обществени слоеве, те с постиндустриална арогантност си представят Китай като някакъв раннокапиталистически ад.

Обвинението се води против един манчестерски капитализъм, в който хората биват безскрупулно експлоатирани, детският труд е ежедневие, болните не получават грижи, заплатите не се изплащат, а сигурността на работното място съзнателно бива поставена на карта. Говори се за неизчерпаема армия от китайски работници, които коленичат пред капитала и не поставят никакви собствени изисквания, нито пък се борят за някакви права. Някои смятат тази смесица от брутална мощ на капитализма и пролетарска страхливост за толкова експлозивно-опасна във времената на глобализацията, че се опасяват от взривяване на нашата собствена пазарна икономика.

Но икономическото развитие на Китай е по-човечно, отколкото си го представят повечето хора. Разбира се, модернизацията, през която в момента страната преминава, има и много жестоки страни, които действително трябва да бъдат излагани на показ без задръжки. Един пример за това са стотиците хиляди жертви в безкрайно остарелите мини – само през 2007 официално бяха признати 3786 такива. Но това не може да послужи като основа за отрицание на множеството придобивки. Китай преживява разцвет на предприемаческата изобретателност. За едно десетилетие частта от брутния национален продукт, произвеждана от частни предприятия, е нараснала от 7,37 на гордите 65 процента. В страната има 4,9 милиона частни предприятия, които днес дават на всички надежда за обществено благополучие, надхвърлящо границите на отделните прослойки.

В последните години аз писах многократно за мигриращите китайски работници. Пътувал съм заедно с тях в раздрънкани влакове от Пекин до провинциалните им родни места, посещавал съм ги във фабриките за играчки в Шенцзен, изследвал съм трудното им положение при разрешаването на трудови конфликти, бил съм на гости при семействата им. Почти винаги работниците бяха жертви на нарушения на закона. Най-често ставаше дума за неизплатени заплати и наднормени часове. Но когато в един от случаите работодателят не пожела да изплати здравната осигуровка на нелегално назначения си работник от провинцията, поради което лекарите отказаха важна операция, тогава вече ставаше въпрос за живот и смърт. И въпреки това: много рядко съм срещал в Китай нещастни мигриращи работници. Повечето от тях идват от полуфеодални селски отношения и са много щастливи, че са успели да се измъкнат. Те се гордеят с малкото си, но самостоятелно спечелени пари, защото родителите им печелят още по-малко като селяни. Те разказват за множеството малки подобрения в живота си – например възможността да избират свободно брачните си партньори, вместо да приемат продиктувания им от семейството избор, както е ставало по-рано.

Именно в това се крие големият проблем на множество западни моралисти в Китай: те просто не искат да признаят, че повечето китайци – и преди всичко непривилегированите мигриращи работници – днес живеят по-свободно и по-достойно, отколкото преди няколко години. Само в годините между 2005 и 2007 минималните заплати в Китай се повишиха с по 30 процента годишно. Защо никой западен профсъюзен деятел не се радва на това и не вижда в него един вид ранно обещание за едно истински международно работническо движение?

Тенденцията към по-високи заплати и повече права за работещите е необратима. Най-добър индикатор за това са новите закони за работните договори. Тяхното историческо значение: за пръв път 800 милиона души – работещото население на Китай – могат да развият съзнание за собствените си права на работното място. А зачатъците на една социална държава днес могат да бъдат открити навсякъде в Китай. Комунистите все още не са станали чак толкова некомунисти, за да подценяват напълно взривната сила на класовите противоречия при капитализма. Новите социални тенденции в Китай противоречат на прибързаните твърдения на западните критици на глобализацията, според които Народната република разполага с безкрайно количество кротки работници, които се оставят да бъдат експлоатирани по всякакви начини от глобалните концерни, за да отнемат работата на колегите си от индустриализираните страни.

Засега този страх е неоправдан. Според Федералната служба за статистика, между 2001 и 2006 г. от Германия в чужбина са били изнесени 188.000 работни места, по-голямата част от тях вътре в ЕС. Действително, в последно време Китай постигна в търговията с Германия положително търговско салдо от 21 милиарда евро – но страната изнася за Германия предимно продукти като например текстилни материали, които и без това вече не се произвеждат тук. В замяна на това немският износ за Китай, на стойност 27,5 милиарда евро, произхожда най-вече от браншове като машино- и автомобилостроенето. С други думи: Китай не е убиец, а напротив – създател на работни места.

И това ще си остане така. Не случайно бившият шеф на американската централна Банка Алън Грийнспан приписва на Китай решаващата роля в създаването на глобалното благосъстояние. Как светът ще изглежда през 2030 година според Грийнспан ще зависи най-вече от Китай. „Ако Китай продължи да насърчава свободния пазарен капитализъм, светът вероятно ще достигне едно ново ниво на благосъстояние“, пише той в мемоарите си.

Но никой немски правителствен политик не би казал публично нещо такова. Вместо това Берлин превръща Пекин в икономическа изкупителна жертва. Китайците постоянно биват обвинявани в кражба на технологии, а темата за защитата на интелектуалната собственост е обявена за най-важна тема на двустранните отношения.

Подозрението в популизъм тук е доста близо до ума. Китай има най-високият ръст на икономически растеж и най-голямото население на света. Германия е световен шампион по износ и през 2007 г. все още беше третата по големина икономическа сила в света, малко преди Китай. Да се тълкува възходът на Китай в тази световно-икономическа констелация като упадък на Германия е прекалено лесно, разбира се. Ето защо много хора позволяват твърде лесно да бъдат уговорени, че китайците ще откраднат богатството на германците. Политиката трябва само да изпрати съответните сигнали – например да се използват думите „Трансрапид“[70] и „кражба на технологии“ в едно и също изречение. Всеки немец знае тогава кой е лошият печелещ и кой – добрият губещ, даже и в случая, в който немците трябва да се радват, че Китай реши да инвестира в тази непродаваема по други места технология.

Придружавах федералната канцлерка Ангела Меркел и при двете и посещения в Китай, при което многократно ми се наложи да слушам от обкръжението й подобна незряла критика. От доверие в досегашното немско-китайско сътрудничество няма и следа. Но това не изглежда и като израз на особено доверие в самите себе си. Дали политиците не са всъщност ръководени от желанието да си намерят виновник за икономическите и реформаторски проблеми на Германия, при това виновник, който е много далеч и следователно почти не може да се защищава срещу тази приписана вина?

Дребнаво и късогледо е немското мислене за китайската икономика, още повече, че за мрънкане няма никакъв повод. Няма такъв повод и на нивото на Европейския съюз: европейският износ за Китай се е удвоил от 2000 г. насам. Европейските фирми са направили през 2006 г. оборот от 134 милиарда долара в Китай. Оттам им помахват 400 милиона нови клиенти от средната класа. А и тенденцията така или иначе е необратима. 1,3 милиарда китайци никога повече няма да бъдат голтаците, които са били през последното столетие. И само ако станат много по-богати от днес, те ще могат да допринесат реално за решаването на глобалните проблеми като промяната на климата. Това е единствената разумна надежда, която немците могат да хранят и подпомагат.

Източник

Георг Блуме и съпругата му Чикако Ямамото са кореспонденти в Китай на немските вестници taz, Die Zeit и Weltwoche.

Коментари (2)

- 04-02-2010|ia, ia, usero

Доста инфантилни разсъждения...

- 08-02-2010|Майя Маркова - що е пазарна икономика

Аз не мисля, че можем да говорим за истинска пазарна икономика в страна, където държавата казва на хората къде да пазаруват:

http://lydblog.wordpress.com/2008/04/21/vankata- ot-kitai/

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 2

Автор: Златко Енев

Продължавам, със същата неясна смесица от мъгляви копнежи и прелитащи пред вътрешното ми око картини от много-много години. Германия и германското. Свободата, завързана на възел около пръста. Копнежът, който на немски език се нарича зеен-зухт, жажда за гледане. Безскрупулната човечност, готова по-скоро да пожертва всичко на тоя свят, включително и самата себе си, отколкото да извърши нещо погрешно, нещо неправилно. Музейната зала, избрана като място за живот.

Но и непреклонността на избора, който, веднъж направен, се превръща в маяк и ориентир за всички, в добро и зло. Спомням си един от първите пъти, в които отново посещаваме хората, с които оттук нататък щях да споделям живота си, някъде в ранните деветдесет години, сред ухаещите на кравешки тор мекленбургски полета (хората там наричат това „свеж селски въздух“). Дорейн, прясната ми съпруга от няколко месеца, излиза от банята както я е майка родила, пред моите очи, които се чудят в коя земя да се забият, и равнодушните погледи на родителите й, които очевидно не забелязват нищо особено – някой от семейството се е погрижил за личната си хигиена, was gibt’s denn? После баща й, повтарящ същия трик, след което аз неволно започвам да се прехвърлям от една задна половина на друга. Дали по някое време няма да ми кажат: „Хайде бе, к’во чакаш толкова? При нас е така – който се дърпа, не трябва да яде.“ Недоумението на Дорейн, когато й разкривам причината за притесненията си. Смутените погледи на домашните, които не са предполагали, че моята балканска чувствителност може да се окаже докосната от нещо толкова естествено като голотата. Погледи, в които аз неволно чета: „Абе, вие там уж бяхте естествени хора…“. Срамът, уф, срамът.

Да, срамът. Едно от най принудителните чувства, които познавам, безпощаден командир, немилостив родител, отчим и мащеха в едно и също лице, цензор, управител, губернатор на човешката душа … В известен смисъл, мисля си, животът ми е нещо като непрестанна борба с това немилостиво чувство, един неспирен опит да се измъкна от прегръдките на тази толкова задушаваща, ако и носеща привкуса на познатото, прегръдка. Срамът, който в продължение на дълги години ме принуждава да мисля, по-скоро да изпитвам усещането, че моята българскост не е нужна никому тук, който неволно ме кара да извършвам действия, да осъществявам цели стратегии за оцеляване, подчинени само и единствено на себе-отричането, на потискането на всичко живо, непокорно, творческо, в самия себе си. Срамът и неговият побратим, страхът.

Както и техните неизбежни последици. Фактът, че децата ми не говорят български език. Това, че в продължение на около десет години, между тридесетата и четиридесетата, аз прекарвам живота си в пълна автоцензура, в категорична забрана на всичко, което би имало някакъв шанс да ми позволи да заживея, да осъществя онова, което светът, вселената, Богът, са ми задали като поръчка, като мисия. Срамът от подобни мисли, подобни чувства. Животът в доброволно избраната родина, на име Лилипутания. Животът в Бункера.

Непрестанните опити за самоизмама. Потискането на всички сигнали, които Светът и Тялото – две лица на едно и също нещо – ми изпращат като съобщения, като послания. Бясната надпревара с усещането за празнота и неудовлетвореност, неспособността за изпитване и достигане на единствено важните на този свят неща – щастието, спокойствието, удовлетворението. No Satisfaction. Живот по Мик Джагър. Черната дупка, зейнала отвътре, и поглъщаща без звук всичко, абсолютно всичко, което в отчаянието на слепотата аз захвърлям вътре в нея – резултати, успехи, признания, пари, кариера, семейство, любов, пътешествия. Всичко напразно, всичко всуе. Пътят към болестта и болестта като път. Отчаянието, обхванало гърлото като ремък на гарота. Бавното осъзнаване на напразността на всички усилия. Постепенното примирение. Бръсначът на Окам, ежесекундно притиснат до гърлото. Тъпото очакване на края.

И после – Чудото! Неизбежната катастрофа, която се оказва единствено възможният път към спасението. Отварянето на Забранената врата. Писането, което съм си забранявал в продължение на много години, ужасът, с който започвам отново, напълно против собствената си воля, осъзнавайки с инстинкта на болно животно, че то ще донесе със себе си единствено разрушения и катастрофи, но и че друг път просто няма. Ужасът на човека, гледащ в пропаст, желаещ пропаст. Бавният период на полуразпадане, през който една след друга ме напускат всички основи на досегашното съществуване. Борсата, която поглъща спестяванията от петнадесет години без дори да ги забележи. Семейството, което се разсипва със звука на вкиснато мляко, изпльокващо се от полупрогнила кофичка. Астматичната нощ, в която осъзнавам, че съм Сам – сам в Берлин, сам в Германия, сам в цялата безсмислена мрачина на съществуващото. Гоген, който ми се подсмихва от стената, с разбиращ всичко поглед. Горчивото „Знаех си, знаех си. Това е всичко, което заслужавам.“ Товарът, който ме е премазал. Жабата, която не е забелязала как се повишава температурата на водата. Краят, превърнат в безкрайност. Примирението. Кюблър-Рос, почукваща на вратата.

И взривът, с който Онзи Там Отгоре, който и да е той, ми напомня, че плановете му за мен не привършват до тук. Децата, които избират да останат при мен, в един акт на невъзможно просветление, без сами да знаят какво вършат, подчинявайки се на същата динамика, същата съдба, същия шанс, който носи и баща им в някакъв необозрим вихър. Непосилният товар, който се оказва единствено възможно лечение. Забравената гордост от простичките, целебните неща на тоя свят. Готвене. Пране. Почистване. – Готвене. Пране. Почистване. – Готвене. Пране. Почистване.

Тихичкото ежедневие на корабокрушенеца. Писмата, запечатани в бутилки, които той запокитва в океана, напук на всеки здрав разум. Там отвън – то се знае – няма никой. Животът в корабокрушение е живот в скафандър.

И тогава – плахото почукване по вратата. „Извинете, намерих тук едно писмо. Вие ли сте го писали? Дали ще бъде прекалено нахално, ако ви помоля да си поговорим? Аз също съм корабокрушенец. Всъщност всички ние сме корабокрушенци.“

Пътят. Тихичкото жужене, което изпълва вътрешността на пашкула с мъчително-сладко напрежение. Усещането за неизбежност и съдбовност на идващото. Imago. Теснотата от всички страни. Паскал, който внезапно става понятен, повече от понятен. Напиращото отвътре, потискано с всички сили, усещане за щастие, за блаженство. Любовта, която започва да те преизпълва като мляко – крава. Светлината, която започва да се излъчва от гърдите ти, някъде откъм областта на слънчевия възел. Краят на Страха. Излизането навън. Мотивът от „Тъй каза Заратустра“ на Щраус, проглушаващ ушите ти на всяка стъпка. Болестта, която те напуска, за да потърси някой друг, комуто да помогне. Тихото блаженство на спокойствието и удовлетворението. Очакването, което – за пръв път в живота – е лишено от привкус на болка. Подаръците, които те очакват всяка сутрин пред вратата. Там, където преди е зеело Нищото. Радостта. Радостта. Радостта.

Berlin, du bist so schön, Berlin.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 07-02-2010|Evgenia Razpopova - АШКОЛСУН, ЗЛАТКО!

Вдъхновена разкапсуларизация!"Срамът е еснафско чувство"/Енгелс/, както и всички ония тегобни саморестрикции, споменати от Златко тук. Всеки, душевно издигнал се от нищетите на атавистичния Аз, ги е преживял. Смирението с болестта, за да се изхлузиш от плацентата й, за да й теглиш тоталната майна. Възхитително есе!

- 08-02-2010|Гост

Два пъти проверявах дали не съм довидял - дали чета в раздел „Драскулки“, или в раздела, който по определението на шеметния поп Минчо, Златко сполучливо е нарекъл „Видрица“. Да, разделът е „Видрица“, но усещането, че чета страхотен разказа остана. Така че - Златко, поздравления за разказа!

В. Божинов

- 25-02-2010|Някой - Айде, недей така

Ох, бате Златко, върни се в БГ и живей сред нас - опознай мюсюлманите, мохамеданите ...другите и разбери, че срамът е здраво чувство - без срам са бандидите. Които се съзтезават да ни управляват...

- 25-02-2010|Златко - re: Айде, недей така

Някой писа:

Ох, бате Златко, върни се в БГ и живей сред нас - опознай мюсюлманите, мохамеданите ...другите и разбери, че срамът е здраво чувство - без срам са бандидите. Които се съзтезават да ни управляват...

Мисля, че объркваш липсата на срам с безсрамието (гьонсуратлъка), драги. Ако се замислиш само за момент, ще видиш веднага, че безсрамието не е нищо друго освен един друг вид срам, превърнат в оръжие, доведен до агресивна нападателност (може и да съм най-голямото лайно на тоя свят, ама пак мога да ви бия всички!) Липсата на срам не означава, че човек е станал безсрамник, а просто, че е осъзнал ненужността на срама там, където не може да става дума за вина – например когато става дума за цвета на кожата му или за това, че е роден не в Ню Йорк, а например в Горна Диканя, Радомирско. Става дума не за наежване, а за освобождение. Надявам се, че можеш да направиш разликата.

Професорът и поетесата

Автор: Мая Кисьова

Лято. Дали ще отговори, ако му позвъни?... А ако се обърка?... Ако отново забрави думите?...

Той знае, че е тъжна.

„Желая те...“ – преминава през съзнанието й.

„Искам да си поиграя с гърдите ти...“ – артикулира долната му устна, докато записва поредната доза текст за деня.

Тя се изхлузва от смачканите чаршафи и се забравя под душа...

Той несъзнателно гони левия си чехъл с десния под масата. И рови в някакво синонимно гнездо. Въздиша, маркира и натиска бутона Delete. От половин час вече знае какво ще напише, но мазохистичното му чувство за дисциплина го кара да довършва и досмачква, обливайки се с ирония. Взира се в нейна снимка, очите й са светлокафяви с лъчи от старо злато, слага дясната си длан срещу посоката на погледа. „Хайде стига... ще те изхвърля през прозореца...“ – отмества я да не му се пречка, успява да се концентрира и изпълва на екс две страници... отдъхва... усеща, че чехлите не са на краката му, пропълзява под масата да ги търси. Остава долу с намерените чехли като в най-комфортна кабина за компютърна възстановка... и съвсем забравя че е професор с блестяща кариера и международен престиж. Отнякъде се чува гласът на дядо му, отваряне на стъклената витрина, изваждане на шумоляща хартия и характерния звук на потапяне на перодръжка в мастилницата. Без паузи и задрасквания, равно, с красиви букви, тънко и плътно, номерирани страници, обут в същите чехли от английско червено кадифе...

Тя излиза от банята, без хавлия, плъзва се по гладките като в балетна зала дъски и спира срещу огледалото. Танцува грациозно и безсюжетно с цел изтичане на водички по пода. После гадае по мокрите следи. Рязко сяда и излива наведнъж няколко куплета. Бавно пали цигара. Не пуши, но сега дори си представя как ще умре от никотиновата атака. Защото изпитва така всеобхватна любов, след която няма смисъл повече да живее...

Пролет. Тя седи в приемната, разтворила миниатюрен Moleskine. Секретарката уведомява, че го чакат. В слушалката се чува рязко „Знам!“... Вратата се отваря, той с готовност я поглежда, унесена в извивките на детелинката, тя не го вижда... после се намират, влиза, следва извинение, което я разсмива, а това е повод плавно да се обърне и да се прегърнат като че ли това е най-естественото положение на телата им. Той е много мъжествен, целува я уж формално, най-после слага ръка на лявата ú гръд. Говорят за лекции (скъса я на изпит, тя получи хипогликемичен срив, сега я беше извикал точно за това – да я разсмее)... Тя забелязва, че професорът за пръв път сяда с кръстосани крака, а дясната му обувка е насочена към куп списания... Отвреме-навреме, докато слуша топлия му глас, тя тайно поглежда обувката – да не би случайно да е променила посоката, но не е... пита се дали на тънките восъчни връзки ще стигне едно рязко дръпване и как ли би изглеждал бос...

Зима. Тя се записа в неговите курсове защото го разпозна. Видя снимката му в академичния сайт и чу вътрешния си глас: „Това е бъдещият ти мъж“... Тръгна към него през хиляди пеперудени крилца... Той я разпозна по същия начин, но призна, че не е сам. Имаше връзка с професорска внучка с гърлен глас. Фамилията й беше оценила възможностите и послушанието му, беше удобно – неговите родители бяха безпартийни. А и внучката, откровено посредствена и лишена от амбиции, готвеше добре. С нея беше свикнал така, както с чехлите на дядо си. Конфузното признание не стъписа поетесата, въпреки, че не беше състезател. Затвори се за всички по време на Новогодишните празници и, обсебена, се справи с екзерсизите. Но на устния изпит не произнесе и звук – не издържа проницателния му поглед, който я разголваше до пулсираща жена. Въпреки, че той ценеше писането повече от говоренето, присъствието на двама асистенти го задължи да й завърти една красива двойка. И обогати интригата – беше професионалист дори в разполагането на чувствата си в пространството.

Тя сънува, че са в най-затънтеното обезлюдено българско селце без електричество. Каменна къща – огромна черупка, от която милиони дъждовни актове са измили въздишките, биохимията на хората, миризмите и звуците – сега е тяхна лаборатория. Тя избърсва праха с внимателен поглед, той укрепва строителните конструкции с бърза мисъл. После обхождат огромната градина боси. Тя открива дива круша с малки лъскави тъмнозелени листа, събира плодове и ги подрежда в калайдисана тава. Той се връща под чардака, разтваря лаптопа – „няма захар“ – прочита притеснението й, и, преди да седне пред клавишите, я обладава върху току-що напалената стара пещ. „Изискано ме измъчваш – ще стане сладко... страстно ме обичаш – ще пишеш леко...“.

Той сънува черната сянка на универсалния Юнгов баща, който излиза ядосан от ковчега и го сритва в глезена, хвърляйки срещу лицето му парцалена кукла. Събужда се с тирадата „Сега целия ден ще бъда в стрес!... Имам ангажименти!... Работя!... Махай се!... Край с тази безсмислена поезия!... Нито дума повече!“... Става, ободрен от изсънувания адреналин, душ, Gillette, блестяща от белота риза, неописуемо усещане за свобода от всякакви умопомрачения... Вива лекция!... Вива заседание на консултативен съвет!... Вива програмна таблица!... Вива ред и дисциплина!... Вива йерархия!... Вива стек, приготвен от научната издънка!... С гарнитура!... Вива!...

Преображение, вали... Професорът излиза... Зад него някой говори по телефона: „...а, тя вече не живее тук... а, отишла си е – ние даже не сме разбрали... а, като нищо е гушнала босилека, нали си нямаше никого... а, тъжна беше, стихоплетка...“ Заслушалият се цопва в локва, изкривява глезена си, а чадърът му се заплита в клоните на кварталната круша... Той го захвърля и отведнъж хуква към спирката... Ругае мръсния претъпкан автобус, забравил всякакво възпитание и дресура... Едва дочаква асансьора, сърцето му ще се пръсне от тревога... Пред вратата на поетесата решава да позвъни предварително – сети се, че винаги й правеше забележки, когато тя хлапашки го въвличаше в неуговорени срещи. Дава свободно, той кресва „Искам да те видя!!!... Веднага!!!“... И блъсва – като че ли е бункер... Несъпротивата го втурва в малко антре под закачалка с цветни копринени шалове – както винаги, тя е забравила да се заключи... Стаята е спокойна, празна и тиха... „Къде си!!!“ – намира я в банята под душа, с размекната като на бебе кожа, скърцаща от чистота, лицето й е покрито с глина – поразителна прилика с Юнговата парцалена кукла... Тя успява да види само развързаната восъчна връзка на дясната му обувка... Професорът я грабва в прегръдките си и мушва двама им в леглото... След любовта той тихо моли с омазани от глинената маска устни „кажи ми стихотворение“ и заспива веднага... С носле в гърдите му, слисана, тя промълвя като пакостник, хванат в беля „ами... като вече не знам?... помня само как се прави сладко от круши...“

28 юли 2008, София

Мая Кисьова (1964 г.) е професионална актриса на свободна практика в България.

Коментари (5)

- 03-02-2010|goodlifewoman - браво, добри попадения

Много приятни хрумки. Това :"Тръгна към него през хиляди пеперудени крилца" и какво ли още не. Браво, Мая!

- 07-02-2010|GeA - и на мен ми харесва

има обертонове, има прозрачност, която може да наслагва текста върху хиляди аналогични истории

- 09-02-2010|Bisser - Как се прави сладко от круши

Уважаема Мая Кисьова,

моля да ме извините ,

че си поиграх с вашите думи

"като пакостник" с

"чехлите на дядо си" .

СЛАДКО ОТ КРУИШИ

"В калайдисана тава ще стане сладко...

Пред вратата на поетесата

Той е много мъжествен.

С нея беше свикнал така, както с чехлите на дядо си....

"Искам да си поиграя с гърдите ти...“

С гарнитура!... Вива!...

Той несъзнателно гони левия си чехъл с десния под масата.... отдъхва... усеща, че чехлите не са на краката му

Остава долу с намерените чехли като в най-комфортна ..... стъклената витрина

Отнякъде се чува гласът на дядо му... тънко и плътно...обут в същите чехли от английско червено кадифе... и съвсем забравя, че е професор с блестяща длан срещу посоката на погледа....

Той е много мъжествен..

Тя излиза от банята, без хавлия...

Той,...обут в същите чехли от английско червено кадифе...я обладава върху току-що напалената стара пещ....забравил всякакво възпитание и дресури ...

И как ли би изглеждал бос...

с кръстосани крака...

дясната му обувка,

насочена към биохимията на хората, миризмите и звуците ....

се заплита в клоните на кварталната круша...

Отвреме-навреме, докато слуша топлия му глас, тя тайно поглежда обувката ,

но мазохистичното му чувство за дисциплина ...най-после слага ръка на лявата ú гръд ,която я разголваше до пулсираща жена в лъчи от старо злато...

Тя успява да види само развързаната восъчна връзка на дясната му обувка... и го сритва в глезена...

Той кресва „Искам ....

ободрен от изсънувания адреналин...

професионалист дори в разполагането на чувствата си в пространството.

Той ценеше писането повече от говоренето

Тя...тъжна беше, стихоплетка.

След любовта той тихо моли

и се забравя под душа...докато записва поредната доза текст за деня.

Въздиша, маркира и натиска бутона Delete.

Тя сънува

обливайки с ирония

същите чехли от английско червено кадифе... и мушва двама им в леглото...

Той сънува ...отдъхва... усеща,

че чехлите не са на краката му,

...излиза ядосан от ковчега

като пакостник, хванат в беля

намира я в банята под душа

скърцаща от чистота

през хиляди пеперудени крилца

с чехлите на дядо си ...

..............................

ами... как се прави сладко от круши...?

Край с тази безсмислена поезия!...

Нито дума повече!“

Мая,беше удоволствие да се разхождам

между вашите редове.

Бисер

- 09-02-2010|Мая Кисьова - :)

Бисер, Вашата комбинаторика ме развесели искрено. Добро домашно упражнение по "изиграване" на образи. Но защо ли се сетих за фразата на проф. Владимир Градев "постмодернизмът е етически недоразвит"?...Притесни ме колко място заема коментарът в сайт, чието название е добре да прочетем внимателно.

- 09-02-2010|Bisser - постмодернизмът е етически недоразвит

Съгласен съм с вашата забележка, Мая.

Беше ми толкова забавно.

Благодаря ви за вниманието.

Новост от Изтока

Автор: Щефан Хантел (Шантел)

Цайт онлайн: Господин Хантел, респ. Шантел, какво всъщност е Балкан-поп?

Шантел: Това е една сложна, откачена история. Източноевропейският саунд среща Запада. Само допреди няколко години никой не се интересуваше от това, днес аз давам концерти пред около 2000 смаяни хора, по целия глобус.

Вие сте пионер на жанра. Преди седем години започнахте като DJ с вашия „Буковина Клуб“ във Франкфурт. Освен вашите сборни албуми в собствената си издателска фирма „Essay Recordings“ вие публикувате различни Балкан-поп групи, между другото и такива от Ню Йорк и Тел Авив. Как изобщо стигнахте до мисълта да се занимавате с Балкан-поп?

Аз идвам от космополитно семейство, свиря на пет инструмента и в детството си бях формиран от най-различни музикални направления. Преди „балканското“ си време се занимавах със западен поп и електронна музика. Когато малко по-късно в Германия започнаха да се появяват първите балкански духови оркестри, това ми напомни много силно за детството, почувствах се вдъхновен. Тогава започнах да търся корените си и да се питам как бих могъл да комбинирам в едно електронната и източноевропейската музика, без това да звучи бездушно.

Кочани оркестър, Тараф де Хайдукс и филмите на Емир Кустурица – това ли бяха първоизточниците?

Първоначалният импулс дойде от падането на Берлинската стена. Но екзотичният стереотип, определян от филмите на Кустурица и от фестивалите за световна музика, просто обслужваше нашите клишета. Разбира се, в тези първообрази винаги се намира известна истина. Нещата стават проблематични когато оригиналът бива обявен за единствено валидна истина и чрез това започне да блокира едно по-нататъшно музикално развитие.

Една критика, която е насочена срещу музикантите както в Германия, така и на Балканите е, че смесицата от традиционна народна музика и западен поп замърсява оригинала в очите на по-консервативните, традиционни музиканти …

Сред обществеността има силно желание за запазване естествеността на нещата. Това се дължи и на изключително бързото, често бездушно изнасяне на пазара на все нови и нови тенденции и идеи. Нещата получават тогава имена като световна музика или етно, но самият аз се чувствам по-скоро отблъснат от това. Разбира се, аз обичам твърдия, директен и ярък звук на една балканска духова капела, но тази музика трябва и да бъде освободена от нашийника, човек трябва да се осмелява да експериментира. Аз живея тук в Германия, на Запад, в едно много градско обкръжение. Така нареченият оригинал съществува като романтична идея, но на улицата, независимо дали в Берлин, Букурещ, Виена или София, вече се формира една напълно недогматична, нова музикална култура, там Балканът се среща по-скоро с MTV или Hip-Hop.

Семейството ви произхожда от Черновиц в Буковина. До каква степен ви определя това?

За мен винаги е съществувала тази връзка между източна и западна Европа. Семейството ми беше нещо като пресечна точка, много разнообразно, противоречиво, малко ексцентрично, шумно и много емоционално – разбира се, това е много определящо. Буковина беше за мен нещо като виртуална родина, но също и културна съкровищница, и мит. Комбинацията от традиционна музика и модерни поп-елементи, това е моята специалност, моята визия. Тук аз виждам в себе си пионер и катализатор.

Други представители на Балкан-попа, като DJ Роберт Соко или музикантката Мис Платинум обясняват въодушевлението към този жанр чрез емоционалността, съдържаща се в неговото темпо. Как виждате вие това?

Балканската музика си има своите ръбове и ъгли. В нея има много противоположности, тя е много диалектическа – една супа с много подправки и аромати. Понякога тези неща изобщо не си подхождат – и именно в това е интересното, магическото. А че тя е приемана толкова добре, това безспорно се дължи на емоционалността.

Когато започнахте със своя „Буковина клуб“ във Франкфуртския театър – какво беше настроението, каква публика дойде отначало?

Хубавото беше, че това беше едно неутрално, обществено пространство, което тепърва трябваше да бъде посветено. С моята музика аз работя в пространствата между висока култура, попкултура, улица и ъндърграунд. Хората, които идват на моите сешъни, са много различни: пънкове, техно-хлапета, почитатели на световна музика, откриватели, хора на рокендрола, деца на имигранти от второ или трето поколение, хип-хопъри. Те не се срамуват да дойдат и с родителите си.

Вие свирите не само в Германия, но и в други страни – в Тел Авив, Цюрих, Истанбул, Рим, Лондон, Ню Йорк и Токио. Има ли разлики когато става дума за гостите и настроението?

Всеки концерт, всяка DJ-вечер си има свое собствено лице. Пълната лудница се получава между Истанбул и Осло: невероятен спектакъл. Но в едно отношение всички градове си приличат: сред посетителите на концерти и партита цари еуфорично настроение. Просто невероятно е колко добре функционира всичко това като музикален жанр. Отварят се катинари, допускат се настроения, които доскоро се считаха за uncool.

Тази вълна се появи в Германия след падането на Стената и днес продължава да расте. Ще продължава ли това?

Континентална Европа е пъстра салата с множество цветове и листа. Може да се окаже, че Балкан-попът, като едно от тези листа, ще увехне след пет години. Но това не ми се вярва. Този стил изглежда се утвърждава като съвременен жанр. А освен това едно такова движение, една такава динамика от изток на запад, още не е имало, поне в континентална Европа. Англичаните и американците се дразнят от това, те не са свикнали на такова нещо: веднъж те самите да не бъдат пионери. Тази музика ще развие много сила и независимост, може би също като пънк-рокът през седемдесетте години.

С издателската си фирма вие движите всичко това напред?

Аз издавам музиканти от Тел Авив, от Ню Йорк и Украйна, направих музиката за новия филм на Фатих Акин и нов албум с моята група. С това показваме, че не става дума нито за световна музика, нито за някаква модернизация.

Интервюто води Зузане Шметкамп.

Източник

Щефан Хантел (артистичен псведовним – Шантел) е немски музикант и продуцент, известен като композитор и изпълнител на Балкан-поп.

Столицата на потискането, доносникът на Европа

Автор: Джеймс Хаус

Сред хората на изкуството важи като аксиома твърдението – те го заявяват с особена разгорещеност, когато кандидатстват за културни субсидии – че великолепните творчески актове могат да митологизират цял един град, да го издигнат в областта на символичното. В нашия постмодерен свят (така твърди щастливата теория) такива апотеози могат да бъдат от огромна (ако и не съвсем ясно определена) полза за общото гражданство: „Дъблин на Джойс“ и „Прага на Кафка“ са двете имена, най-често цитирани като доказателство.

Всъщност обаче градовете са помогнали на тези писатели да станат толкова известни, а не обратно. За Джойс не е имало нужда да поставя своя нелюбим роден град на световната карта. Докато той е пишел Улис, градът го е направил сам, гръмогласно и в безкрайна помощ на джойсовия роман, чиито първи читатели са се намерили не в някакъв затънтен провинциален град, а в една нова и наперена столица, място на ужасяваща красота, имената на чиито сгради и улици вече са си спечелили кърваво-известни имена. Франц Кафка дължи съмнителната привилегия да притежава славата на гледащ на кафе средноевропейски Нострадамус (което в такава степен затъмнява истинското наслаждение от неговите социални сатири) на факта, че градът, от който той цял живот е копнял да избяга, на два пъти е ставал една от централните точки на европейската трагедия от двадесети век – след като преди това вече е бил фокус на неоснователни надежди по време на неговия живот (по начин, който самият Кафка е намирал особено досаден).

Но ако иконата на Почти Умиращия Кафка, светец-покровител на всичко, което е Бледо & Интересно, няма нищо общо с фактите от живота му, то тя е перфектна за Прага. Защото градът си остава едно пленително и тайнствено място. Как е станало така, че този най-проникнат с история от градовете, тази несравнимо обходима пеша колекция от архитектурни и атмосферни бисери, същевременно се е превърнала в най-близкото, което Европа може да предложи срещу без-историческия, безтегловен (в смисъла на Кундера) Лас Вегас: онова, което се случва тук, си остава тук, както могат да потвърдят безброй много британски и германски ергенски партита. Кой друг град би могъл да ви предложи Моцарт в същия театър, в който се е състояла премиерата на Don Giovanni, конкурирайки се директно със Залцбург, Виена и Париж по заложби на Висока Западна Култура, но в същото време да ви изкуши да се насладите на удоволствията на стрелбища за картечници, скрити далеч сред тъмни, влажни борови гори (ехото на картечниците сред капещите гори крещи „Катин!“ или „Бабий Яр!“ за всеки мислещ посетител), или пък на просторни, осветени от флуоресцентни лампи помещения, драпирани с красиви млади проститутки?

Тайната, струва ми се, е проста, и тя се състои в една-единствена дума. Защото ако Виена е мястото, където е родена идеята за подтискането, то Прага, само на един хвърлей камък по главната железопътна линия (и по времето на Фройд важна част от същата империя), със сигурност е мястото, което тя обитава. Няма друг град на Земята, който да е толкова зависим от туризма и същевременно да има толкова много неща за премълчаване.

Ако, както твърди Джаред Даймънд във великолепната Пушки, микроби и стомана, голяма част от човешката история е предрешена от сляпа, груба география, то Прага винаги е била осъдена да бъде интересна. Тя лежи на, или по-скоро е, фокусната точка на великите критични линии в европейската история: католицизъм срещу протестантизъм, германско срещу славянско и, в най-ново време, съветски „социализъм“ (тоест Червената армия) срещу англосаксонска „свобода“ (тоест свободната ръка на пазара). От 1618 до 1989, надеждите и страховете на Европа отново и отново са се сблъсквали тук.

Тук не е побеждавала никоя единична истина. За отците-основатели на Америка, свободата беше свобода, беше свобода, беше свобода – универсална и самоочевидна. В Прага, дори и такива очевидни понятия са гъвкави като часовниците на Дали: от битката за Бялата планина[71] насам, „свободата“ за един чех в Прага е означавала нещо много по-различно (а, в 1918, и диаметрално противоположно), на „свободата“ за един пражки германец. Усещането, че си наблюдаван от подозрителни очи е въведено тук не от съветите, нито дори от Гестапо. Великолепните католически паметници на пражката контрареформация са дошли в готови опаковки, заедно с поддържани от Виена свещеници и прелати. По времето на Кафка, на всяко публично събрание е трябвало да присъства наблюдаващ полицейски функционер; всяка кандидатура за държавна или полу-държавна работа (като онази на Кафка), колкото и дребна, е трябвало да бъде подкрепена (като онази на Кафка) от „удостоверение за добро поведение“ от полицията – позитивно вето, с други думи.

Добрата стара, танцуваща щраусови валсове Хабсбургска империя, колкото и невинна да изглежда в сравнение с онова, което я последва, всъщност е fons et origo[72] на всяка модерна полицейска държава. Подкрепяни от четирите си армии – стоящата (постоянната), седящата (бюрокрацията), коленичещата (на свещениците) и пълзящата (на доносниците), Хабсбургите са се нуждаели само от ресурси и решителност, за да накарат системата на Метерних да проработи на практика. Онова, което им е липсвало като авторитет, те са компенсирали чрез низка хитрост, превръщайки се в специалисти по насъскване на националните малцинства едни срещу други. (босненските ужаси от 1990-те бяха крайният резултат от преднамерената систематизация на политиката на културно-религиозно разделение, провеждана от Хабсбургската империя).

С други думи, в продължение на столетия хората от Прага са били принудени да бъдат нащрек, дори и при най-леките моменти на общение, за да не покажат неволното коленичене, вербалния тик, намигването на социалния клепач, които биха могли да издадат някаква неизказана лоялност. Резултатът, по времето на Кафка, е една културна и преди всичко езикова свръхчувствителност (отличителният белег, който има значение в Прага не е бил расата или вероизповеданието, а езика). Не напусто важната Пражка школа[73] е толкова обсебена от опитите за откриване на някакъв вид под-лингвистични, формални структури, които биха могли да посочат път към истината, намиращ се отвъд онова, което Кафка нарича „окопите на Вавилон“. Дори и на най-банално ниво, Прага все още обявява, че начинът, по който ние наричаме нещата и онова, което те всъщност са, не са непременно едно и също: винаги описвана като „средна Европа“, ако има късмет („източна Европа“, ако няма), Прага всъщност е доста пó на запад от Виена, да не говорим пък за големи части от Германия. Това дразнещо гранично съществуване е естеството на това място и е било такова в продължение на много време. За процъфтяващите вилхелмови тевтонци, градът на Хус и Голем (или поне неговото подобно на лабиринт ядро, което – и тогава, и сега – е нещото, което посетителите искат да видят), вече е бил популярна туристическа цел. Прага е била живописна останка от един бързо отмиращ пред-индустриален свят; място на познато-изглеждащи архитектурни красоти; приятна за подиграване еврейска причудливост и нервни славянски изкушения, удобно разположено по средата на пътя между Берлин и Виена и контролирано от ефективна, немскоговоряща и управлявана от немци полиция (подкрепяна, в случай на нужда – както все повече и повече щеше да се оказва случая – от една немскоговоряща армия).

Дерида & Cie обичат да играят езикови игри, занимаващи се с квази-еротичния заряд на „другостта“, но в Прага, тогава и сега, в него няма нищо „квази“. Наскоро издадените без „почистване“ дневници на Кафка днес отново съдържат епизода от 1911, в който Макс Брод и Кафка (който в този период от живота си е позитивно-игрив що се отнася до неща като бордеи и пр.), биват посетени от някакъв лайпцигски големец, който е чул за нощния живот в прага от един предишен посетител на нашите двама смели гуляйджии и иска да го опита (той харесва особено много бременни проститутки). Историята на Брод, в стил софт-порно, пояснява, че една от основните прелести на чешките момичета е техният хубавичък, бебешки немски език (благодарение на две световни и една студена войни, днешните чешки работещи момичета говорят вместо това хубавичък, бебешки английски език).

Историята на Брод, „Една чешка прислужница“ е слабо позната, защото се появява през 1906-07 г. в едно специално, само-за-абонати, по същество еротично списание, един от чиито читатели (преди то да бъде официално забранено поради публикуваните в него картинки) е някакъв милионерски син на име Д-р Франц Кафка. През 1908 издателят на списанието, някой си Д-р Франц Блай, става първи издател на Кафка; през 1915 Блай осигурява половината от главната Берлинска литературна награда (и голяма част от съпътстващата я публичност) за Кафка в един безсрамен пример за литературна задкулисна търговия.

Тази история е непозната днес най-вече защото, започвайки със самия Брод, поборниците на Кафка биха предпочели нещата да не изглеждат такива. Да се каже, че истината е била подтискана може да прозвучи прекалено силно, но си остава факт, че сред всичките 10.000 и повече публикации за живота и творчеството на Кафка, нито една не е пояснявала в целостта й връзката между Блай и Кафка, нито пък е публикувала поразителните картинки – някои от които биха били материал за горните рафтове дори и в наши дни – от списанието за което Кафка, както показват писмата му, се е абонирал с ентусиазъм и удоволствие.

Именно това странно състояние на нещата прави от Кафка перфектната икона на подтисната Прага, заедно с Черния театър[74] и неговото зловещо отдръпване от действителността. Например труизмите, отнасящи се до Кафка – че той е отчасти евреин, отчасти чех, отчасти немец – са фактически точни, по същия начин, по който е безспорно, че Прага е чешката столица. Но такива „истини“ са истински само в 3-D. Прибавете четвъртото измерение, което е необходимо за всеки реален човешки живот – историческото усещане – и картината на Прага, както и на нейния литературен идол, е много по-различна. Голият факт е, че повечето от красивите стари сгради на Прага са били считани навсякъде – преди 1918 – за част от архитектурното наследство на голямата немска култура: много от по-късните примери всъщност са преднамерени реализации на немскоговорящата доминация. Те са чешки днес само защото чехите (напълно разбираемо) са изритали германците навън. Но кой ли днес би искал да знае нещо подобно? И кой би искал да си припомня, че през целия живот на Кафка именно чехите, а не немците, са били реалните антисемити в Прага – или че самият Кафка ясно е поддържал, всъщност е инвестирал големи парични суми, в австро-германските военни инициативи?

От всички символи на тази подтискана чешко-германско-еврейска история, най-забележителен е приютът за умствено-увредени инвалиди от войната, основан до голяма степен от самия Кафка през 1916-17 г. и все още съществуващ повече или по-малко във вида, в който той го е оставил – на място, което по времето на Кафка доста възхитително е било наричано Франкенщайн. Както сигурно можете да си представите, Приютът на Д-р Кафка за умствено болни войници във Франкенщайн би се превърнал в неотразим магнит за млади кинотворци, нали? В действителност мястото е напълно непознато на туристическия бранш, също толкова и на учените, въпреки че е единствената останка от живота на Кафка, която действително би потвърдила неговия почти-свят образ. Когато миналата година отидох там заедно с един екип на BBC, докторите нямаха ни най-малка представа за връзката на Кафка с тяхната институция и ни казаха, че ние сме първият филмов екип, който някога ги е посещавал. Всичко това въпреки факта, че мястото е отдалечено само на около два часа път с кола от мощните университети на Мюнхен, Лайпциг и Дрезден, да не споменаваме пък, че е само на час път от Прага.

Защо това място е било забравено? Мисля, че отговорът е прост: защото то е било област, в която до 1945 г. се е говорело на немски език, а психиатричната болница на Кафка е била основана (по личното му настояване) изключително за немскоговорящи войници. Добрият войник Швейк, колкото и осакатен да би бил, никога не би изпълнил лингвистичните изисквания на Кафка.

За всичко това се знае отлично, но за него не се говори никога, било то в туристически справочници или в литературни биографии. Съдбата на истината за Кафка изглежда показва, на някакво нерадостно, мрачно ниво из меланхоличните равнини, сред които психологията и културата се преплитат с неизбежност, че Прага наистина е станала онова, което е: място за пиячка, място на бордеи и безкрайни туристически магазинчета, продаващи матрьошки на среднощни излетници, които не могат да направят разлика между чешката и руска култури. Фактите ще бъдат ефективно подтискани в името на бизнеса, заключвани в някакви килери на разума, подобно на садо-мазохистката визия на Йозеф К. от Процесът, изтрита напълно от керосиновата следа на полета на Ryanair обратно в къщи. Може би, ако собствената ви история е била също толкова увредена колкото онази на Прага, подтискането се превръща в необходима част от оцеляването (Фройд никога не е казвал, че то не е: той е казал само, че ако подтискането започне да причинява невроза, то трябва да бъде идентифицирано). Някои доказуеми факти – че фотогеничният град всъщност е германски, че по времето на Кафка немскоезичната полиция и армия отново и отново е потушавала антисемитски бунтове, подемани от чехите – просто не са нещо добро за едно място, което трябва да гледа към бъдещето, защото миналото му е толкова измъчено.

Остава си въпросът, който все пак се появява – отмъстително неподтиснат, в края на краищата! След превръщането на Грегор Замза в гигантска буболечка (историята е черна комедия, между другото, а нейният най-близък предшественик много ясно е великолепният Двойник на Достоевски), той се пита: „но какво ще се случи, ако този мир, това благоденствие, това задоволство, изведнъж свършат?“ През последното десетилетие Прага откри спасението си в Америка, доброжелателният Хегемон, който винаги е готов да третира историята като куп празни приказки; Империята, която, в дните на своите триумфи, никога не е окупирала някоя страна, а само умове. Но Империята на Втория Шанс очевидно запада, мисловното й господство над света е в банкрут, универсалната й мечта за свобода без граници трагично се е свила до нивото на безсмислени дребни войни върху отвратително реални, обитавани от духове пустинни земи. Междувременно Царството, изпълнено с енергия, се завръща от мъртвите, с червени пагони на раменете и всичко; западна Европа, тази толкова често изнасилвана вдовица, трепери и се кара, а Германия (на чиято икономика Чехия е буквален сателит), вече не онази по швейцарски чиста, скупчена около Рейн, самозачеркваща се страна от близкото минало, започва да отделя все повече внимание на страните с евтин газ, ниски заплати и порутени сгради от времето на Хабсбургите, които за Берлин винаги са били естествена сфера на влияние.

В един поврат на черен хумор, който би могъл да иде директно от Хашек, Америка наскоро обяви своите анти-ирански ракети за ненужни, оставяйки Прага да се превърне отново в мястото, където историческите вълни се блъскат една срещу друга, докато приливите се променят. Но пък какъв ли избор е имало тук? Какъв избор е имала Прага, когато и да било? Тя все още е онова, което винаги е била: осъдена да бъде интересна, да бъде място, предсказващо съдбата на цяла Европа. Може би всички ние трябва да препрочитаме Кафка отново – и да слушаме много внимателно какво казват именно сега, тихичко, писателите и артистите на Прага, ония естествени шпиони на подтисканата истина.

Източник

Джеймс Хаус е британски писател и университетски преподавател. Той е автор на шест романа и една биография на Кафка. В момента Хаус преподава творческо писане в университета Брукс, Оксфорд.

Коментари (12)

- 07-02-2010|Автор - Поправка

"Потискане" се пише без "д"!

- 07-02-2010|Златко

Вярно. Благодаря за корекцията.

- 07-02-2010|Златко

Ако сега би се появил някой коментар, който и да казва нещо (продължавам да благодаря за корекцията), ще стане много хубаво.

- 07-02-2010|GeA - Тази статия стимулира за творческо писане

Прага не ми е позната като град, като мит, обаче, е достатъчно експлоатирана.

Онова, което ме изкушава в момента, е проекцията на статията в българската версия на понятието за град - градът от сънищата, историята, мечтите - от Фанагория до Цариград - от миналото към настоящето, от песимизма към оптимизма, от онова, което виждаме и не виждаме когато градът се враства в нашата мисловна схема, докато в емпирията се разрушава и строи и в един момент се оказва, че за нашите деца градът е различно понятие, различна картинка, различен опит - чужда планета - "Айвата" е разрушена, за да се само излекува и израсте отново.

- 07-02-2010|костов - голословие

ми се струва голяма част от тази статия. Като започнем със самото заглавие (никъде в статията не видях кой и защо е заслужил названието 'доносник на Европа'), със странното твърдение "„свободата“ за един чех в Прага е означавала нещо много по-различно (а, в 1918, и диаметрално противоположно), на „свободата“ за един пражки германец.", превръщането на града в едва ли не столица на Австроунгария...

Въобще, може и да е изящно написано, но е (за мен) повърхностно и неубедително. Може би някакъв тромав опит за антиреклама на Прага и на Кафка ?

- 07-02-2010|Bisser - Столицата на потискането....

Преводът би могъл да бъде на

по-убедителен български език.

Интересно, и все пак трудно за четене.

- 07-02-2010|Златко - re: Столицата на потискането....

Bisser писа:

Преводът би могъл да бъде на

по-убедителен български език.

Интересно, и все пак трудно за четене.

Тоест, ако ви разбирам правилно, "по-убедителен" = "по-прост" език, нали така? Хубаво е, че не се впускате веднага в язвителни забележки относно преводаческа некомпетентност (както го правят повечето коментатори, захващащи се с темата "качество на превода"), но не е ли по-добре просто да подминавате "трудните" текстове тук? В края на краищата аз пускам достатъчно "леки" неща, за да има за всички по нещо.

Понеже се събраха два подобни коментара един след друг, тук и отговорът ми до г-н Костов: очевидно е, че мнението на автора е много лично и много заострено. Дали това го прави неубедително, е въпрос на много – и различни – разбирания за това какво прави една белетристика качествена. Впрочем, за да се опитам да облекча ситуацията ви мъничко, ето ви една перифраза на горния цитат, която (може би) ще ви помогне да разберете какво има пред вид авторът.

И така:

„свободата“ за един българин в София е означавала нещо много по-различно (а, в 1990, и диаметрално противоположно), на „свободата“ за един софийски турчин.

С приятелски поздрав,

Златко Енев

- 07-02-2010|e-ink - прекрасно ровене из нежелани тайни

Виж го ти палавия Кафка! Абонат на порнографско издание. Все ме е било страх, че е живял без радости, но явно трябва да го препрочета. И Т.С. Елиът си е писал порнографски стихчета по тефтерите, но до читателите му се филтрират преди всичко катедралите на ума. Истинската история на нещата е винаги по-богата, по-смислена и по-интересна от бронзовите паметници по площадите.

- 07-02-2010|Златко

Моето собствено усещане е, че Кафка (както и всяко друго сериозно и нелесно нещо на тоя свят) ни става по-разбираем, познат и близък единствено в степента, в която самите ние сме готови да се отърсим от едно или друго готово разбиране за позволено и непозволено, прилично и неприлично, желано и нежелано. Това се отнася като до фактите от живота му, така и до по-нелесни за достигане и опознаване неща, като например дълбоко мастурбационната енергия на прозата му (нещо, инстинктивно достъпно за всеки човек – мъж или жена – който има достатъчно опит и липса на прекомерни задръжки в тия неща).

- 07-02-2010|Васил - Писането...

Писането, този евтин заместител на онанизма, както, струва ми се, казваше Дерида по повод Русо някъде в Граматологията... Имаше и някакво задържане заради кокаин в Прага, или на чешката граница, но както и да е. Аз обаче пак се присещам за едно енигматично подмятане на К. в един от неговите дневници; под датата 4 август 1917 г. четем: "Литературата, взета като антиципация"; езиковата абревиатура срещу мисловната абревиатура и т.н. И по същественото: "Шумните тромпети на нищото", (от което впрочем се раждали паразитите), "А. Искам да те помоля за един съвет. Б. Защо тъкмо мене? А. Те искат да подготвят българския читател за предстоящата му истинска среща с един от гениалните творци на нашата епоха. Имам доверие в теб. Б. Защо? А. Често съм те срещал в обществото. (...)" По-нататък се прави едно показателно оразличаване между съвета на глас и съвета, нашепван в сърцето. Но какво тук се икономисва, какво допълва/замества "българския читател"?

- 09-02-2010|ГеА - Повърхностно или трудно?

Върнах се да прочета няколко пъти коментарите и текста. Противоречиви коментари върху на пръв поглед незабележителен текст (не съдържа едносрични изречения, неприлични изречения и директни обиди). На пръв поглед. Всъщност е предупреждение, на което, изгубени в думите, не обръщаме внимание.

"Но пък какъв ли избор е имало тук? Какъв избор е имала Прага, когато и да било? Тя все още е онова, което винаги е била: осъдена да бъде интересна, да бъде място, предсказващо съдбата на цяла Европа. Може би всички ние трябва да препрочитаме Кафка отново – и да слушаме много внимателно какво казват именно сега, тихичко, писателите и артистите на Прага, ония естествени шпиони на потисканата истина." - ето защо е "доносник" - потисканата и тъжна истина за Европа.

И не само предупреждение. Текст-индикатор.

Преди няколко години се връщах от Ню Йорк през Прага. Самолетът този път не беше полупразен, защото един клас американски ученици отиваха на двуседмична екскурзия, заедно с учителите си. Седящият до мен каза че е на 19 години, не пиеше бира - защото е малолетен, показа ми тетрадка със свои стихове, след това извади осем тома книги с твърди корици от раницата си, за да изтърпи многочасовото пътуване, разтвори първия - и там имаше... комикси!

А самолетът си играеше с линията между нощта и деня и възрастните надничахме очаровани; когато навлезе над Европа - долу се ширна прекрасният подреден пейзаж - а младежът четеше комикси.

Чудя се какво са виждали американските туристи и други западни туристи в Прага? Каква празнина от комикси е запълнила тя за тях? Какви стихове е породила "златна Прага"?

- 11-02-2010|Ясен

Не знам защо, четейки този великолепен текст, се сещам за Милош Форман и "Полет над куковиче гнездо". Докато се чудя какво общо има Милош Форман, си спомням, че веднъж зърнах Вацлав Хавел в едно кафене в Гринидж Вилидж. Беше сам на маса до прозореца, четеше вестник и пиеше кафе. Тогава реших, че човекът само прилича на Хавел. После четох някъде, че той редовно ходел сам в Гринидж Вилидж и е един от малцината Президенти които са ходели там без никаква охрана.....Тук разбира се се появяват Мик Джагър и Кейт Ричардс, които пийват шампанско в президентския дворец в Прага и си лафят с добрия си приятел Хавел.

Перефразирайки една безумна българска коледна реклама:

"ИДИ и ТИ" и пий една бира "У Флеко", поогледай се, поослушай се и после пак прочети горния текст.....

Дарове и съкровища от кутията на телевизора

Автор: Стилиян Стоянов

„Ку-Ку“ като огледало на българската революция

Тези размисли са писани в периода септември-ноември 1996 г. Те са някакъв опит да се осмисли непосредственото минало, да се осмислят основите на една заложена в началото на 90-те години парадигма, на една евентуална традиция и приемственост. А поводът да се върна към темата „Ку-ку“ е шумно обявяваният тези дни 20-годишен юбилей на телевизионното предаване.

И тъй, „Ку-ку“ се появи веднага след българската революция. То се оказа едно от децата й, при това най-жизненото. Гледайки „Ку-ку“ целокупният български народ като че най-после усети, че нещо се случва.

Революцията си беше революция – с всички съпътстващи я атрибути и както в класическото учение на марксизма-ленинизма тази революция се развиваше съобразно специфичните особености и специфичния манталитет на България и българите. Какво стана и какво после се огледа в огледалото „Ку-ку“?

В добре познатото ни учение революционната ситуация се определя като невъзможност на върховете и нежелание на низините. Това обаче е твърде патетично, за да е изцяло вярно. Революцията вероятно започва тогава, когато се появи усещане за спряло и заспало време (изобщо за време) и като следваща реакция – нека да събудим времето и да го обявим за наше. Времето се парцелира на наше и ваше. В друг революционен контекст (по-кръвожаден) не просто времето става наше и ваше, но и светът се разделя на наш и ваш. Ние строим новия свят, а вие си стоите някъде в стария, който ние ще разрушим. По-късно се появява много същественият въпрос, на който трудно се отговаря: „А кои сме ние, на които принадлежат времето и светът?“ Високоговорителите по улици и площади в онова време като че се опитаха да отговорят на този въпрос – Кирил Маричков анафорично обясняваше какъв той не е и никога няма да бъде. Имаше и позитивен отговор – „Аз съм просто човек“ – значи времето бе на просто хората? Или както е още при Левски: „Ние сме във времето и то е в нас.“ Така е било в първата национална българска революция – Възраждането. Малко преди Левски Чинтулов пита: „Ха народ поробен, що си тъй заспал, ил живот свободен теб не ти е мил?

Стотина и повече години след Чинтулов и Левски народът действително се люлееше в люлката на социалистическото затворено пространство; пред него стоеше щастливият бъдещ ден и целокупното население (думата „електорат“ се появи по-късно) дремейки прекарваше дните от заплата до аванс, разказвайки вицове за Тато. Въпросът дали свободният живот му е мил, изобщо не се поставяше – както в онази приказка, в която слепият иска да му обяснят цвета на брашното и никак не може да разбере дали брашното е студено като сняг. Развиваше се една култура с претенцията за класицистичност (културата на спрялото време няма шанс да бъде друга), която имаше своите върхове и своята халтура.

Появата на „Ку-ку“ бе яркият признак, че нещо се е случило. По националния екран се появи културата на улицата. Дотогава тя си бе култура на улицата и никак не можеше да попадне в средствата за тиражиране на класицистичната национална култура. Т.е. Ленин в статията си „Лев Толстой като огледало на руската революция“ бе успял да пророкува неща, появили се далеч след смъртта му. Да си спомним тезата за двете култури – официална и народна, които съсъществуват в буржоазното общество. Целта на всяка една революция, покрай другото, е да наложи народната култура като официална – поне в началото. Кукувците направиха нещо такова. Неприлични или не особено прилични песни, вицове, ситуации, които всеки от нас или знаеше, или възпроизвеждаше; цялата тази ъндърграунд култура се появи на екрана на централната телевизия. Това си бе революция. От безкрайно сериозния и авторитетен екран в един момент вместо сериозния глас и авторитетно-традиционното лице на Никола Филипов се посипаха иначе познатите ни, но от друг контекст песнички и вицове – „Черна катафалка мина, Дядо Мраз почина“ или „Ще ти скъсам ...“ или „Ще те правя да умиргаш“. Да си спомним и Влади Въргала – новият българин, ченчаджията от „Магурата“, далавераджията, тарикатът. С две думи, народната култура (в случая уличната) се опита да стане официална. Това вече си беше чист белег за революция, особено за българската провинция, за която хилядните митинги из София, танковите и антитанковите изявления и видеокасети си бяха общо взето екзотика, а противопоставянето между сини и червени по емоции и произход, а също и по място на водене на полемиките: мегдана, кръчмата, пейката пред къщата – натрапчиво напомняше за архетипното противопоставяне между левскари и цесекари. По онова време се случиха и други екзотични неща, като да речем заглъхналото бързо, но иначе шумно обявено решение новият държавен елит да се откаже от мерцедесите на стария и да седне в раздрънканите съветски „Жигули“ и „Волги“, т.е. не само народната култура да стане официална, но и народните автомобили да станат официални. По улиците високоговорителите разнасяха даващия безмерна свобода призив „Вземи панелите, „Трабанта“, но въздуха ми остави“. В последвалата следреволюционна дрямка, (защото след всяка революция идва дрямка, освен ако не се полагат съзнателни усилия за поддържане на революционния устрем на масите) призивът се попромени по също известния начин: „Вземи панелите, „Трабанта“, но „Мерцедеса“ остави“. И това бе наивно. Следреволюционното успокоение внесе в България друг символ на благополучие – „ВМW“. На беемвета се качиха и министър-председатели, и охранители, които отново появилата се улична, т.е. народна култура скоро определи като борци, вратлета, мутри, мутрафони и т.н.

Това обаче стана във времето на следреволюционната дрямка (за по-патетично можем да кажем следреволюционната реакция).

А времето на българската революция по същество бе времето на пародията. В това едва ли има нещо странно, а още по-малко – обидно. Революцията разместваше пластовете и при това разместване те започнаха да си взаимодействат (да се съешват, както би го казал Радичков), а от това съешване неизменно се раждаше пародия. Това точно се видя в огледалото на „Ку-ку“ – фурорът, който предизвикваха наградите на „Ку-ку академията“ и появилите се вече в каналджийския период на предаването пародии на съвременния политически елит на България. Тези пародии бяха особено необходими, защото те организираха (или отпушваха – не знаем кое е по-точно) енергията на хората. Енергията доста често съдържаше в себе си породилата я пародия. Енергията-пародия накара предприемчивата и енергична част от народонаселението да извади социалистическото возило от строения най-често с крадени материали по социалистическо време гараж и да превърна същия този гараж в универсален символ на новото време – магазинче (минимаркет), кафененце (бистро), работилничка (сервиз), дори в клуб на жената. На практика в гаражите се създаваха строителите на нова България. Импулсът, по-скоро неосъзнат, бе залегнал в пародийността на революционното време. С известен риск да опростим нещата, можем да вербализираме този основан върху пародийното импулс така: „Щом от екрана на телевизията куковците могат да се майтапят с такива неща като Атомната централа, щом Петърчо Илиев (име условно), който едвам завърши единайсети клас сега е лидер от национален мащаб и учи право в Университета, защо пък аз да не си направя едно бистро в гаража, в което вечер със съседите да си пием ракията?“ Добре известното от социализма стремление на подавляващата част от народонаселението да си направи в мазето „механа“, в революционното време се експлицира и също излезе на улицата (гаражът несъмнено е част от улицата).

Метаморфозите на гаража бяха едно от многобройните проявления на пародийния революционен процес. Тук пародията се прояви в една от класическите си форми – травестията – гаражът се преоблече като магазин, работилница, бистро и т.н. Кукувците също се преобличаха непрестанно: ченчаджии, хамали, провинциалисти, сини, червени и бизнес политици, президенти, посланици и какво ли още не. Огледалото бе абсолютно адекватно и поради това толкова жизнено. Странно е че „Ку-ку“ се оказа не просто най-успешното, но и като че ли единственото добило признание огледало. Докато остатъците от класицистичната култура се оплакваха, че загиват в безпаричието на новата конюнктура, „Ку-ку“ репродуцираше уличната култура и правеше от това немалки пари. Те действително правеха изкуство за масите и масите масово и организирано ходеха по техните концерти и с нетърпение чакаха часа и мястото на телевизионната среща; нещо непознато за българска телевизионна продукция от времето на „На всеки километър“.

Като цяло огледалото отразяваше един процес, който бихме могли да наречем „овъншняване на вътрешното“ – процес свързан с революцията и поради това също революционен. „Ку-ку“ беше огледалото, а проявленията от действителността – многобройни. Овъншняването на вътрешното (експлицирането на имплицитното) вървеше по няколко направления: визуално, лингвистично, същинско философско (глобално).

Поради самата си същност най-очевидно бе визуалното направление. Из периодичния печат се появиха голи тела – в началото женски, а след това, макар и по-рядко – и мъжки. Времето на Асен Агов в телевизията ще се запомни покрай другото и с т.нар. „Розова серия“, която в началото целокупният български народ, незапознат още с благините на спътниковата и кабелната телевизия, очакваше също както „Розовата пантера“. Не след дълго реши, че все пак „Розовата пантера“ е по-интересна. Важен обаче бе не резултатът, а процесът. В дореволюционното класицистично време на социализма тялото бе нещо много интимно и вътрешно или – по-точно – нещо, за което може да се говори вкъщи, зад чашка кафе в службата, на улицата (гаджето, любовницата, секретарката, кварталната курва, краката, ханша, бюста, чорапогащите на колежката Х). След Оруел вече е лесно да наречем това време време на двоемислието и на новоговора – едно се говореше в интимен кръг, а съвсем друго от репродукторите на официалния език – радио, телевизия и вестници. За тях със страшна сила важеше един поетически образ на Андрей Вознесенски, който, нагоден към нашите условия, би могъл да звучи така: официален език и негови рупори, език дълъг и скучен като филм на Одеската киностудия. Революцията като че унищожи двоемислието – можеше да говориш каквото си мислиш, (или да говориш каквото си искаш, без да мислиш) можеше да гледаш „Розовата серия“ или да си купиш еротично списание от близкия РЕП, а не да го носиш треперейки от съборите по българо-югославската граница. Експлицирането на тялото (ексхибиционирането на тялото), бе върхът на айсберга, както е прието да се казва. Кукувците не организираха конкурси за „Мис монокини“ или „Мис мокра фланелка“ или конкурси за еротични танци, както по онова време се наричаше профанският стрийптиз, демонстриран по кръчми и барове – те, както и революцията по онова време, бяха достатъчно млади и интелигентни. В тяхното огледало попадна крайно синтезираният израз на разголеното тяло и улицата – кукиша – като материален израз на наградите на „Ку-ку“ академията. Получателите на кукиша имаха всички основания да се гордеят с наградите си и по-интелигентните го направиха – спомнете си с каква гордост Венцислав Димитров показваше своите, връчени му от Академията, кукишчета и дори се похвали, че те стоят в кабинета му в Народното събрание.

Революционната травестия не просто показа по масмедиите разголените тела на българки и небългарки. По онова време нашумяха изключително много гладуващите тела на тридесет и деветимата или лежащите в центъра на София тела от Града на Истината. В по-късен етап от развитието на революцията се оказа, че принадлежността към телесните топоси осигурява място в политическото пространство на Нова България. Тялото на Александър Йорданов извърши едно пътешествие от поляната около Народното събрание до председателския стол на същото.

Пак по онова време пресата взе прозрачно и доста често просташки да намеква за „противоестествени“ отношения между телата на някои действащи тогава политици. Трудно можеше да се намери брой не само на часовите вестници, в които, вече без всякакъв намек, да не се коментира животът и приключенията на масажиста Боздуганов. „Ку-ку“ видя и отрази тази повишена телесност на социокултурната ситуация не само чрез кукиша. По онова време във всяко издание на предаването се появяваха представителите (или представителките) на Българските свободни професии (курви) със съответните скечове и анекдоти.

Лев Карсавин бе писал, че в историята на европейската цивилизация периодично се сменят епохи с белезите на Средновековие и Ренесанс. Ако това е така, можем да заключим, че след аскетичната, алегорична и идеологична класицистична официална култура на социализма дойде времето на телесната улична кукишна култура на революционното време. В един момент се оказа, че българското революционно време след падането на стените (защото всяко революционно време руши стени – Бастилии, градове, дворци и т.н.) изведнъж се съеши с обявеното още през 60-те години информационно село. От информационното село върху екраните на телевизията или от страниците на вестниците на цели дивизии безпрепятствено нахлуха рекламите. В огромната си част те бяха насочени именно към тялото, а не към душата, защото за проектантите на информационното село думата душа бе непозната и непреводима. В еуфорията на революционното време обаче това някак не се забелязваше. Забележително бе, че тялото се оказа на тотална почит – от пастите за зъби и дъвките, предотвратяващи кариеса, през различните хапове („Панадол“ например) до превръзките на „Проkтър енд Гембъл“, с които по-добрата половина на човечеството в определени периоди на своето съществувание щеше да се чувства като че нищо й няма; да кара мотопед и да танцува в дискотеката с бял панталон. Телесната идеология на рекламното световно село се вписа в идеологията на българското революционно време и я профанизира. Или по-скоро я профанизира ежедневното съзнание, което смеси революционното падане на стените с нахлулата в разградения двор реклама. Истината бе, че това бяха съвпадащи по време и по външни белези феномени (реабилитация на тялото, свързана с конкретната революция, и агресивно построена върху идеята за тялото реклама).

После идеологията на българското революционно време някак позатихна и се позагуби, а спрямо телесната идеология на информационното село сработи синтез от фундаменталните местни поговорки „Всяко чудо за три дни“ и „Кучетата лаят, керванът си върви“. Разрушаването на стените и разголването на тялото и света инстинктивно като че предизвика импулса на затваряне и обличане. Еротичните танци, мокрите фланелки и монокините се превърнаха в проява на лош вкус и откровена простащина. Това бе характерно проявление на следреволюционната умора. А в следреволюционната умора човекът обича да се облече, да се затваря в себе си и да се проветри, ако трябва да преразкажем бившата вицепрезидентка Блага Димитрова.

В допълнение се оказа, че световното информационно село може и да е безгранично, но неинформационното световно село е особено гранично и чувствително при отношения (или сношения) с неговите граници. След еуфорията на разграждането на стените дойде времето на Шенген. Това вече бе в епохата на следреволюционния сън и на електората му бе все едно, защото ситуацията бе замряла отново в класическото, макар и подозрително като теория положение за върховете и низините. Сега обаче нещата бяха по-прозаични: върховете не искаха, а низините не можеха – нас не ни пускаха, но и от ден на ден ние все повече нямахме пари да си платим дори влака до белградската гара и бяхме склонни да завиждаме и на бай Ганьо, който – спомняме си – гонеше маневриращия влак на една друга европейска гара, будапещенската. „Ку-ку“ отрази позитивната част от процеса на обличането и затварянето: „И ний сме свят, и ний деца сме!“ – ако някой не ни обича, той не разбира и толкова по-зле за него. Огледалото се опитваше да се превърне от просто огледало във вълшебно; не само да отразява динамиката на революцията, която и без това вече бе изчезнала, а да ни покаже нас самите, така, както искаме да се видим – че и ний сме свят и какво сме виновни, че не ни е открил Колумб, а Кубрат. Това стана в преходното време между революцията и другото.

Годините, делящи написването на този текст и неговия днешен прочит, по някакъв начин определиха „другото“. Ако обаче сега вземем да мислим за другото, трябва да напишем друг текст, в който, мисля си, няма да можем да намерим такъв перфектен център за размислите си, какъвто бе някогашното телевизионно предаване „Ку-ку“.

Стилиян Стоянов е преподавател във филологическия факултет на Югозападния университет, Благоевград.

Коментари (6)

- 07-02-2010|e-ink

Странно е. По онова време предаването "ку-ку" ни изглеждаше като един от симптомите за отварянето на нещата. А сега изглежда, че то е било самото отваряне на нещата. И, дето се казва, колкото-толкова. Днес май всички, които участваха в него, са продуценти, водещи, висши партийци, издатели. Все важни хора.

- 08-02-2010|Гост

Стилиян, както винаги, е блестящ в анализите. Поздравления за статията! Надявам се да прочета в „Прегледа“ и други негови неща.

В.Божинов

- 08-02-2010|про - хиените на прехода,ездачите на идеала

имах две съвсем малки деца, друго беше ми починало няколко години по-рано и подозирахме, че е заради аварията в Чернобил.Прибрах се един следобед, мисля, че беше неделя, и жена ми и майка ми казаха, че има авария в атомната електроцентрала,съобщили са по телевизията и трябва да вземаме мерки.Те чакаха аз да кажа какво да правим, а аз нищо не можех да кажа.Ако съм си бил в къщи, можеше и да разбера, че е идиотска шега, но аз не бях и трябваше да се доверя на тяхната преценка.

Така съм запомнил тези хора.Те подлагаха на осмиване всичко в живота ни-миналия и настоящия, и бъдещия.Милиони бяха увлечени от надеждите за по-добро бъдеще-не само в България, в цяла Източна Европа-мисля, че тогава бяхме много повече европейци, отколкото днес.Само тези типове не спряха да се кривят и да насаждат цинизъм и недоверие-и така и до днес.Те бяха предвестници на тази духовна пустиня, на гигантската психиатрия, в която се превърна България.Не случайно се впуснаха и в политиката, утре може някой от тях да стане и президент.Гордея се, че никога не съм гледал шоуто на слави, куку академия или някоя от другите им бози.Слави бил приятел на георги илиев и на бойко борисов....

- 08-02-2010|гост

Коментарът е добър,макар и малко разнопосочен.Жалкото е,че пародията на онова време се превърна в ценностна система на настоящето("едно ферари с цвят червен")Всички кукувци се "мумифицираха" и откровено казано днес всеки един от тях,където и да се намира издевателства над нравите и етичността.Примери колкото щете.

- 10-02-2010|Бдинци, лъвове, титани

Поздравления за текста! Той е добро начало да се измъкнем от делничното и "цветното" говорене за събитията на прехода.

- 18-05-2012|Diana

Pozdravleniya, Stiliyane. Mjakoi nesta ot teksta si gi spomnjam kato diskusii, drugi si predstavjah kak gi razkazvash. Radvam se, che se poyavi v Liberalen pregled, tova e edinstvenoto izdanie, koeto prodalgavam da cheta s udovolstvie.

Болестта като път – Част 1

Автор: Златко Енев

Една телевизионна дискусия, която – така разбирам от реакциите – немалко хора намират интересна, може би дори подтикваща към размисъл. Впрочем, решавайте сами ... както винаги.

https://www.youtube.com/watch?v=QR2EJHcuM48

https://www.youtube.com/watch?v=RqAardEb14M

https://www.youtube.com/watch?v=1Fwt_oNxI0U

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (7)

- 14-02-2010|Читател - Болестта като път

Изключително точно.Перфектно формулирано!Какъв е обаче мотивът на човек, разбрал всичко това ,преживял и отговорил си на предизвикателствата на живота да продължи да очаква, че може да се появи ново предизвикателство,което да го обогати

- 14-02-2010|Златко

Хм, ако само можех да се поддържам дълго време в това състояние и форма! За съжаление енергията ми прави каквото си иска и самият аз съм не по-малко податлив на приливи, отливи, възходи и падения, отколкото всеки друг човек. Точно сега например, откак съм се върнал от България, се боря срещу дълга отливна вълна, която ме кара да се чувствам изцеден, уморен, слаб, тъп ... Уф, ако само беше възможно всичко да бъде толкова ясно и разбираемо, колкото може да бъде представено на приказки!

- 14-02-2010|Читател - Болестта като път

В света на разума,особено ,когато той се използва в оня широк смисъл, в който академичното и метафизичното не са в противоречие не остават много алтернативи.Навярна най-доброто е отново да се върнем към съзидаване, ако имаме сили и ентусиазъм...

- 15-02-2010|PIPY

Златко,

личи си, че не само силно си повлиян от "Болестта като път" от Рюдигер Далке и Торвалд Детлефсен, но и самият ти вярваш в тези неща. Но ти генерализираш един частен случай и го превръщаш във всеобщ. Това е грешка. Да психическото състояние и специално гнева, предразполага болестите, но неудолветвореността и гнева не са началото и причините (дори и дълбоките причини) за всички болести. Човек се разболява и по други причини. Чисто обективни идващи от външния свят и без да са свързани с психическото състояние на човек. Съжалявам че оспорвам частично твоето мнение, но в края на краищата това го правя в името на истината.

Иначе горе долу същата теория е, че страданието поражда творчеството. В случаят с Пенчо Р. Славейков или Бетовен, може донякъде и да е вярно, но не обхваща другите писатели.

- 15-02-2010|PIPY

Така че болестта може да бъде път и само духовно извисените могат да вървят по него, но това не е единствения път. Дори не е и по-добрия. И болестите не сполетяват само тези, които са се отклонили от своя духовно извисен път. А и не всички отклонили се от този път са способни да изпитват и изпитват чувството на неудовлетвореност, което отваря пътя на болестите. Един прозаичен прмер, мислиш ли че Алексей Петров например изпитва духовни терзания за нещата, за които днес го обвиняват, ако допуснем, че те са верни.

Иначе се радвам, че си в родината.

- 15-02-2010|Златко

Пипи, аз имам проблеми с различни от моето мнения само когато те са изказани агресивно и с цел да предизвикват караница, а не дебат. Така че не се притеснявай, мнението ти е добре дошло.

А що се отнася до причините за болестите, самият аз не си блъскам особено много главата над метафизическите аспекти на проблема. Напълно достатъчно ми е, че приемането на тази теория и последиците от нея (съзнателно противопоставяне на тъмните емоции, които ме ядат отвътре също толкова силно, колкото и всеки друг човек) изглежда правят живота ми значително по-лек и приятен за живеене. Това, а не някакви абстрактни предположения, ме прави неин привърженик – пък ако ще и да си е чиста проба плацебо-ефект. Не ме интересува какъв цвят има котката, интересува ме единствено дали тя може да лови мишки или не.

- 25-02-2010|Веселина

Снощи случайно гледах по телевизията въпросното предаване. Бях поразена - това беше, което имах нужда да чуя. От няколко години следя книгите на руския екстрасенс Лазарев - поредицата "Диагностика на кармата" и сега новата "Човек на бъдещето". В последните си книги той казва абсолютно същото - за важността на вътрешното състояние на човек и неговите емоции. Не бях срещала обаче човек, който да го прилага на практика. Аз се опитвам, доколкото мога, но ми е трудно. Радвам се, че има такива хора.

От тирания към олигархия

Автор: Йон Виану

На 22 декември 1989 Чаушеску изгуби властта, която беше притежавал в продължение на ужасяващи двадесет и четири години – а заедно с това дойде и краят на един несправедлив режим, продължил повече от четиридесет години. Три дни по-късно, на 25 декември, диктаторът-тиран беше екзекутиран след присъда на военен съд. Един типично комунистически псевдо-процес, едно отрицание на принципите на правовата държава. Самият Чаушеску тогава изрече най-същественото: „Вие можехте да ме разстреляте и без този цирк.“ Който копае гроб другиму …

Досието е закрито

Въпреки това ние не притежаваме моралното право да осъждаме мрачния фарс от Търговище. Защото самите ние го желаехме. И не без основания: защото в същия момент, в който беше разстреляно семейство Чаушеску, по улиците на Букурещ кървавата баня продължаваше. От някакъв център на властта нямаше и следа, авторитетът на държавата беше се сринал. Извънредно положение – извънредно правосъдие. В хода на историята отново и отново се стига до тези моменти на разрушение и ново начало. Комунистическият режим се срина не по-различно, отколкото беше започнал и беше съществувал – в отрицание на законността. А междувременно румънците се пробуждаха за нова надежда.

Ако нова Румъния би била противоположност на старата, ако тя би се развила като държавата на правото, като добросъвестната демокрация, на която хората бяха започнали да се надяват през януари 1990, когато навсякъде по стените се четеше лозунга „Долу комунизма“, то ние бихме могли да пренебрегнем фарса от Търговище. Но това не стана така. Никога не беше установено еднозначно кой е издал заповедта за стрелба в онзи декемврийски ден. Ужасното подозрение, че убитите в революцията повече от хиляда души може би не са били нищо друго освен жертви на друг фарс с много по-големи размери, си остава истинският конституционен факт на посткомунистическа Румъния. Но в двадесетата годишнина на румънската революция досието на тогавашните събития беше затворено, докато в същото време страната ни бива осъждана от международни съдилища.

Днешна Румъния стои върху една основа от подвижен пясък: лъжата за събитията от 21 до 25 декември. И когато историческите факти затъват все по-дълбоко в тази основа, то затъват също и шансовете някога да узнаем историческата истина.

На тази несигурна основа е издигната днешна Румъния. Нейните основатели, стари комунисти, които виждаха в страната ни свързваща брънка между един отслабен Съветски съюз и една благодетелна Европа, трябваше да осъзнаят бавно, но сигурно, че старият континент представлява единствената рамка на нашата обща съдба. В един процес, който протече бавно и постепенно, Румъния стана член на НАТО, а по-късно и на Европейския съюз.

Копнеж и егоизъм

Един гангстер, който се движи в кръговете на доброто общество, не се превръща автоматично в джентълмен. По същия начин и встъпването в европейските институции изобщо не цивилизова румънската олигархия. Именно атмосферата на комплот и предателство от първите дни на свободата беше онази, която в продължение на дълго време заздравяваше мрежата за упражняване на влияние и съучастничество, върху която се основаваше властта в новото общество.

В един момент диктатурата се беше превърнала в тирания. Мегаломанските проекти на Чаушеску, чието осъществяване познаваше една-единствена цел: неговата лична слава, са най-видимото доказателство за това – и ще бъдат такова в продължение на още една вечност. Заедно с желанието за свобода и „нормалност“ на един потискан народ се пробуди и жестокият апетит на една гладна за власт и пари номенклатура, която пък имаше желанието да се освободи от един ужасяващ тиранин, без да подбира средствата. Драмата от последните двадесет години се разиграваше между тези два полюса: тук копнежът за измъкване от нищетата, за свободно изказване на собственото мнение, за спечелване обратно на изгубената от нацията гордост; там – егоистичният нагон за собственост на една все по-забогатяваща олигархия.

Резултатът от тази диалектика е румънското общество днес. Едно общество, което страда от това, че най-добрите сред неговите млади хора заминават в чужбина. Едно общество със слаба държава, която не съумява да се противопостави на егоистичните интереси на олигархията. Характерните черти на тази слаба държава са: неефективност на правосъдието, развал на обществената инфраструктура (здравеопазване, образование и транспорт), липса на последователен проект за развитие на страната. Растежът се осъществява хаотично, за да задоволи олигархичните интереси, докато общото благо не играе никаква роля. Що се отнася до свободата на мненията, то с право може да се твърди, че старата заповед на секуристите „затваряй си устата“ днес е заменена от подигравателното разрешение: „Приказвай каквото си искаш, то и без това няма значение.“

Когато искаме да направим равносметка на съдбата на Румъния, двадесет години след събитията, ние нямаме основания нито да триумфираме, нито да бъдем отчаяни – конфронтацията е в пълен ход. Последните президентски избори показаха, че могат да бъдат спечелени от един кандидат, който имаше против себе си мощния пропаганден апарат на магнатите от пресата и телевизията. Независимо от това колко яростно и страстно се водеше, дискусията показа повече от ясно около какво всъщност се въртят нещата: става дума за реформа на държавата. И на първо място реформа на правовата държава: зачитане на принципа на разделение на властта, потъпкан от един закон, който разрешава на парламента да решава дали е основателно обвинението срещу някой депутат или сенатор; реформа на образованието, възпитанието и здравеопазването; запазване и развитие на транспортната мрежа; автономна индустрия за хранителни стоки.

От излишък към слабост

Комунизмът представляваше излишък на държавност, а в течение на времето – излишък и на злоупотреби, в един желан от номенклатурата, егоистичен смисъл. Днес пък ние имаме държава, която е прекалено слаба и бива поставяна на колене от една олигархия, която произхожда директно от комунистическата номенклатура. Тук се разиграва принципният конфликт и тук има надежда за победа. Нищо не е гарантирано, нищо не е изключено. Двадесет години след антикомунистическата революция ние все още се люлеем между една постсъветска олигархия и една демокрация по западен образец.

Източник

Психиатърът Йон Виану (род. 1934), е румънски дисидент, емигрирал през 1977 г. в Швейцария. След революцията той участва активно в реформата на психиатрично-здравната система в Румъния.

Коментари (1)

- 15-02-2010|Starec75 - От тирания към олигархия

Единственото, с което не съм съгласен е, че комунизмът е излишък на държавност. Напротив. Комунизмът е държавен нихилизъм. Разграждането на държавата е негова същност, успешно прикривана. След трансформацията на комунизма нещата станаха видими и затова се поражда илюзията, че държавата се разгражда след това.

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 3

Автор: Златко Енев

Но нека отново се върнем назад. Германия значи се появяваше спорадично, но упорито в живота още от най-ранно детство. Първите – забранени от баща ми, но въпреки това повтаряни от баба ми приказки – бяха за разликата между руските и немските войници. Старицата – ужасно зла, но изключително здравомислеща жена, ругаеше безмилостно освободителите (един от които, след като изнасилил някаква жена, бил публично разстрелян на градския площад – това даже баща ми не го оспорваше), и се разсипваше от хвалби по адрес на чистите и културни немци. Аз пропусках покрай ушите си нейните опити за промиване на мозъци и упорито настоявах да играя партизанин в игрите на фашисти и партизани. Същевременно демонстрирах ранни езикови умения, почерпени най-вече от безкрайните руски филми по телевизията. „Хенде хох“ и „ах ду швайн“ бяха напълно достатъчни по онова време. Щастливо време беше, просто и ясно.

Всъщност, ако трябва да бъда искрен, би трябвало да призная, че Германия присъстваше най-вече чрез отсъствието си. Тя беше онова, за което хората понякога говореха, но никой не познаваше. Затова пък Турция беше навсякъде. Това, разбира се, го разбрах по късно, по онова време ми липсваше опитът и разбирането, които да позволят едно такова осъзнаване. Днес, гледайки назад, аз тепърва започвам да осъзнавам до каква степен огромната сянка на Турция продължава да определя живота и мисленето на Балканите. Повечето хора у нас настръхват при произнасянето на такива думи, затова съм принуден да уточня веднага, че самият аз не виждам в тази констатация непременно нещо унизително или неприятно. А и как иначе? Къщата, в която израснах, беше построена от майстори-турци. Хората не говореха такива неща открито, но всички го знаеха – ако искаш честни и добри работници или майстори, търси турци. Тези мълчаливи, немногословни хора – мъжете небръснати, жените тихи и някак незабележими – отдавна вече бяха разбрали, че в една по принцип враждебна към тях страна, единствената надеждна стратегия за оцеляване е почтеността. Поучени от стогодишния опит на едно върнато тъпкано робство, те изглежда по някакъв начин се бяха научили да стават невидими. Днес вече знаем как в края на краищата завърши всичко това, но по онова време, в късните шестдесет и ранните седемдесет години, нещата още не бяха достигнали нажежеността на осемдесетте, хората живееха мирно, ако и не непременно в обятията едни на други. И турците бяха приятели. Истински приятели. Щедри, непретенциозни, благородни приятели.

Но онова, което много скоро щеше да започне да определя съдържанието на мечтите – а значи и на всичко останало – беше нежната мекота на бадемовите турски очи. Лека-полека ние израствахме, може би насадени малко прекалено нагъсто в малкото, спарено от жега, скука и клюки градче – и тези очи, пълни с неизказани, но твърдо спазвани обещания, започваха все повече и повече да запълват пространството на копнежа. Не знам защо се получи така, но повечето от най-ранните ми еротични спомени – премълчани докосвания, потайни четения на порнографска поезия, откраднати мигове на непоносимо, разкъсващо напрежение – неизменно се оказват свързани с турски момичета. Може би това беше неизбежно, като се има пред вид факта, че в училището на баща ми (откъдето идваха и наемателките на двете стаички, които родителите ми даваха под наем в приземния, уединен и сякаш създаден само за романтични приключения етаж на голямата къща), повечето момичета бяха туркини. И каки, тоест по-големи от мен. Ах, трепетът, почти неописуемото напрежение, с което отивах в „долните стаи“, най-вече скришом, за да преживея поредната вечер, изпълнена с детински задевки, мирис на узряващи жени и много, много електричество. Неописуемите, сякаш изваяни на струг бедра на Емине; срамежливостта на Кадрие, която винаги заплашваше „ще те кажа на татко ти“, когато прекалявах с настойчивостта; дебеличката, постоянно потна Селвер, която изнудвах с обещания да й помагам на поправителния изпит по руски език, само за да се опитвам да бръкна на едно или друго място … Бях прекалено малък, прекалено напорист и прекалено изпълнен със страхове, за да успея да намеря пътя през дебрите на тази тъй непроходима моминска свенливост – и все пак спомените за онова време ми се виждат прекрасни, те са всичко, което никога вече няма да бъде, всичко, което ми е останало от едно време, белязано най-вече от дива мастурбационна енергия, непоносимо парещи копнежи и глад, глад, глад за любов … Гледайки назад, понякога се усмихвам на директността, с която по-хубавичките, по-смелите сред тях са се опитвали да ми показват какво всъщност искат, за какво мечтаят самите те, очаквайки ме по вечерно време. Това, както и дивият страх, който ме довеждаше до пълна блокада при всеки изглед за нещо реално, нещо приличащо на истинско докосване. Хубаво време беше, да. Хубаво време.

Някъде към петнадесет години по-късно, вече отдавана излязъл от Преслав, наближаващ тридесетте и малко по-малко див, аз най-внезапно се сблъсках с една напълно непозната любов.

Любовта от Германия не приличаше на никоя от онези, които бях преживявал дотогава. След достатъчно много години в София вече бях преживял едно или друго – никога не съм бил Дон Жуан или Казанова, моето царство винаги си остава много повече онова на мечтите и копнежите, отколкото реалността – но все пак това бяха осемдесетте години и момичетата, с които си имах работа, вече отдавана бяха престанали да живеят в очакване и надежда като майките и бабите си, някои от тях дори бяха настъпателни до степен, близка до агресивността. Но не опитът беше онзи, който ми помогна да се ориентирам в тази нова и непозната ситуация. Винаги съм мислил, че в решаващите моменти от живота на помощ може да дойде единствено интуицията – ако човек я притежава, разбира се – и за мой късмет сетивата ми се оказаха достатъчно отворени, за да успея да осъзная, че в този случай нещо е напълно различно – различно не просто като темперамент или набор от случайни обстоятелства. Не, тук си имах работа с новост от напълно непознат, системен характер. Тук се докосвах до един непознат, чужд и – защо да го крия – изключително труден за разбиране свят.

Любовта от Германия задаваше въпроси. Това беше нещото, с което ми беше най-трудно да свикна. Нещата, с които бях израсъл, всичката толкова банална очевидност на живота и съществуването, изведнъж се оказа подложена на кръстосан огън. Систематичен, упорит, неподатлив и неподдаващ на ответен натиск огън. В една от книгите на Казандзакис, вече не помня точно коя, се казва, че човекът – това е нещо, което се изправя и пита. Та, в този именно смисъл аз очевидно си имах работа с Човек. Може би дори малко повече Човек, отколкото можех да обичам, понякога дори да понасям. Защо това? А защо онова? Защо да няма алтернатива на капитализма? А защо само аз трябва да мия чиниите? И защо е очевидно, че Америка трябва да защищава Кувейт срещу Саддам? И дори онзи, най-непоносимият от всички въпроси. А защо непременно трябва да имаме деца? Бесът ми, изправен пред непоклатимостта на тази германска стена, не помагаше с нищо. Тя много скоро се научи да не плаче, а аз – да не скърцам със зъби с повод и без повод. Това май беше всичко. Дори и днес, двадесет години по-късно, аз все още не мога да кажа кои точно са мостовете, които тя е прехвърлила между мен и това толкова чуждо, толкова студено и трудно за докосване място. Дарът на търпението, във всеки случай, ми остава все така отказан, както и в ден първи. Останалото ми изглежда като мимикрия и способност за адаптация. Като дом, във всеки случай, всичко това не мирише.

Грозотата на иронията, разбира се, е в това, че междувременно България ми изглежда също толкова, ако не и още по-чужда от Германия. Голо дупе сред коприва, както би казала баба ми. Накъдето и да се обърнеш, жули. Тук студ – там жега, тук Сцила – там Харибда. В Берлин веднъж едва не ме набиха, задето карах колелото си по тротоара – в София самият аз трябва да се сдържам, за да не набия човека, паркирал колата си по възможно най-арогантния и нахален начин, който мога да си представя. В Германия няма на кого да отдам любовта си – в България, както изглежда, никой няма нужда от нея. Безразлични очи, накъдето и да се обърна. Или, още по-лошо, страх. И гняв – собствен гняв пред собствената ми жажда, която отново и отново ме кара да недоразбирам, да изкривявам по желания от самия мен начин посланията на жените – прекалено много, признавам – които искат „само да си приказваме“. Господи, хора, нека имаме поне малко милост едни към други!

* * *

Берлин ме посрещна с оглушителна пъстрота. Спомням си, стоях напълно ошашавен на спирката на Фридрихщрасе – това беше последната спирка от нашата страна на стената – и едва успявах да насмогна да гледам. Същата сива и опушена, невъобразимо грозна източноберлинска гара, която за последен път бях видял само няколко месеца по-рано, още по твърдото гедеерско време – и същевременно някаква напълно различна, пъстроцветна, оцветена от багрите на копнежа и мечтата, неописуемо вълнуваща, неземна феерия. Шоколад „Тоблерон“ в будката за вестници. До него – Time Magazine, на цена, която мога да си позволя! Група пънкове, с много вериги и кучета, небрежно налягали по перона, до тях двама полицаи, които се прозяват и не ги гонят. По тунела надолу – онзи, най-забраненият от всички, тунелът, водещ на Запад – вървят хора като мен и теб, показват небрежно паспортите си на полицая в будката, който дори не си дава труд да ги проверява. И всички минават! Няма вече no passaran! Господи, на кой свят живея?

А после – невъобразимата елегантност на Западен Берлин, в който всичко – ама наистина всичко – изглеждаше така, сякаш е било направено по специален дизайнерски замисъл. Кошчетата за боклук. Телефонните будки. Алеите за велосипеди. Двуетажните автобуси. Тоалетните. Боже, тоалетните!

Изкарах около месец в състояние, което днес ми се струва напълно неразличимо от транс. Дори въпросите на немската любов изглеждаха някак не толкова твърди и ръбести, някак и те смекчени от грижовната ласка на толкова много елегантност, толкова красота и грижа за дребните, най-важните от всички на тоя свят, детайли. (По-късно, разбира се, работите щяха да си дойдат на мястото: винаги съм казвал, че всички искат да карат Мерцедеси, но човек започва да разбира нещата от живота едва когато осъзнае какво всъщност означава да се направи нещо такова като един Мерцедес.)

А после се заредиха години, които не мога да опиша с друга дума, освен „странни“. Години на тихо боледуване. Не ме разбирайте погрешно – отвън всичко ми изглеждаше наред, в края на краищата все още бях по средата на тридесетте си години и продължавах да спортувам с упоритостта на муха, блъскаща срещу прозорец. Болестта беше не в тялото ми, тя полека-лека оплиташе – или вече беше оплела – духа ми до степен, която го лиши от всякакъв порив, от всякакво желание за свобода и полет. Какъв късмет, че дори и това се оказа само част от пътя …

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (2)

- 17-02-2013|Клайд

Браво Златко,уникален разказ!Продължавай все така...

- 24-02-2014|tatiana kanova

браво за статията

Ти помниш ли ме, Юри

Автор: Чавдар Ценов

Ти спокойно би могъл да ми зададеш същия въпрос. Ако въобще ме помниш, Юри. Преди да ти разкажа кога и как съм се сетил за теб, трябва да ти разкрия, че навремето един приятел на баща ми, човек мъдър, умеещ да надниква зад думите, очите и усмивките, ме предупреди:

– Млади човече, ти прекалено много обичаш да се отдаваш на спомени. Внимавай, какво ще правиш на старини?

За съжаление, Юри, той се оказа прав. Прекарах досегашния си живот в спомени. Ако бях човек на години или ако ми се беше случило нещо потресаващо, изиграло решаваща роля в моята съдба, и аз все се ровех из него, това донякъде би било оправдано. Но не. Аз се ровя винаги и във всичко. Днес си спомням какво ми се е случило вчера, утре ще си припомням днешния ден. Настоящето винаги ми се е струвало неясен механизъм, чието единствено предназначение е да превръща нещата в спомени. И най-незначителната случка, на която друг не би обърнал внимание, е в състояние да ме задържи при себе си дни наред. Най-тъпото е, че не намирам в нея нещо дълбоко, пълно с таен смисъл, достъпно само за мен. Като кънкьор се плъзгам по лъснатата повърхност на спомена, правейки диви пируети от мъка или от щастие. Трудно е да се обясни. По онова време, когато приятелят на баща ми ме предупреди, идваше примерно Нова година. Седнали край празничната елха, лицата на мама и татко искряха, предкусвайки сладкия пир. Шегувахме се помежду си, разменяхме си подаръци, брат ми и сестра ми изсвирваха на пиано и цигулка нещо от извънредно популярния в нашето семейство Шостакович. Разбираш ли, Юри, настъпваше часът за смях и очарователни закачки, когато аз ни в клин, ни в ръкав изтърсвах, и при това с ужасно сериозни очи, вперени в близките ми, с преливащ от вълнение глас:

– Помните ли на миналата Нова година, когато брат ми си скъса шапката?

Това подлудяваше родителите ми. Бях готов с искрено удоволствие да седим цяла вечер и да си припомняме миналата Нова година. По същия начин догодина щях да поискам да си спомним за тази. Сякаш пред мен се нареждаха в безкрайна редица огледала и ако в първото виждах вчерашния ден, то във второто виждах и как виждам завчерашния. Лесно можеш да си представиш, Юри, какво се появяваше в третото, в четвъртото, в петото огледало. Твърде досадно се оказваше за околните неистовото ми желание да разисквам миналото, по повод и без повод. Още повече, разискването се състоеше, както вече отбелязах, в най-обикновено припомняне на случки, на смешки, на потънали във времето настроения. Празниците идваха и отминаваха, годините се трупаха, а с тях и спомените. Семейството ни бавно се разпръскваше.

Денят, в който се запитах дали ти въобще ме помниш, Юри, аз се намирах, така да се каже пред път. След университета бях работил една година в малко полупланинско градче. На следващия ден си заминавах. Може би ще ти бъде интересно да получиш бегла представа за градчето. И да не ти бъде интересно – нима мога да се въздържа и да не си припомня онази картина? Пръснати в безредие по околните възвишения къщи, няколко блока долу в ниското, фабрика за спортни принадлежности, два рудника. Като че това беше всичко. И разбира се, там, където реката завиваше – центърът: площад, главна улица, градска градина. Напролет тополите на градината хвърляха пух, вятърът го гонеше по алеите и явно нарочно го трупаше пред киното. Касиерката, една куца, но много енергична жена, ругаеше вятъра и отблъскваше пуха с метла. През ден-два жената минаваше из градината и закачаше по тополите афиша на стари филми, непознати за главната клиентела – учениците: „Кет Балу“, „Особен урок“, „Един картоф, два картофа“, „Златната богиня от Рио Бени“. Сърцето ми всеки път се преобръщаше пред вълшебните заглавия, изпопадали тук сякаш направо от детството ми. И знаеш ли, аз нито веднъж не влязох да видя отново някой от тези фелме. Афишите не ме дърпаха към вратата на киното. Те ме отпращаха назад през годините, а занатам вратата се отключваше единствено от спомените.

Между градината и площадчето главната улица се пресичаше с няколко преки. В това пространство се намираха магазините, кръчмите, бръснарницата, ателиетата за услуги – такива, каквито са във всички малки български градчета. Зад бръснарницата, върху едно оголено каре зеленееха щандовете на пазара. Градчето беше южно и безводно. Баирите наоколо се издигаха меки, обли, редки горици пъплеха по склоновете. Всяко лято реката пресъхваше. Повечето плодове и зеленчуци на пазара бяха докарани отдалеч.

Пътят ми за училище, Юри, минаваше през пазарчето. Често се спирах пред щанда на белобрад старец. Винаги ми е доставяло удоволствие да наблюдавам нещо или някого, скрит сред тълпата. Това така прилича на спомен. Интересен ми беше този старец. Някак странно се съчетаваха в него живите кафяви очи с една нарастваща глухота, сбръчканата до възможния предел кожа с все още отривистите движения, преднамерено изкуственият глас, възхваляващ стоката, с по човешки топлите думи, които отправяше към многобройните си познати. Всичко можеше да се намери на щанда му. Разни найлонови върви, с каквито стягат балите слама. Парчета тел, употребявани игли, всевъзможни боклуци от битпазарните тезгяхи. Бях го виждал да продава сама обувка. Най-обикновена, мъжка, лява, №42. Кой я купи, така и не разбрах, във всеки случай обувката изчезна. Какви ли не истории разправяха за него. Той живееше на час път от градчето и по два пъти на ден извървяваше това разстояние. Веднъж внукът му си разглобил мотоциклета. Старецът, като тръгвал към пазара, зърнал лъскав чарк да се мотая в краката му. Грабнал го и още с отварянето го продал. За жълти стотинки, така да се каже. А се оказала скъпа и дефицитна част, внукът побеснял. Но какво да го прави. Търговец. Трябва да се купува и да се продава, да става алъш-веришът, иначе току-виж вземе, та умре, на 83 години е.

В деня, за който ти разказвам, Юри, окъснях и пазарчето пустееше. Бързах да се прибера, но все пак надзърнах в шах-клуба, където както винаги играеха табла и белот. Уговорили се бяхме с колеги да раздадем едни карти на изпроводяк, но тях още ги нямаше. Толкова по-добре, пък и уговорката ни не беше съвсем твърда. В привечерния час улиците бързо се пълнеха и стъргалото скоро щеше да залюпи семки. След година работа в градчето непознатите физиономии бяха на привършване. С мнозина се поздравявах, с други спирах за минутка, осведомявахме се кой какво прави, съобщавах им, че на следващия ден си заминавам, няколко „тц, тц, тц, защо бе, даскале?“, пожелавахме си всичко хубаво и отминавахме. Отбих се в пощата, оставих си софийския си адрес – ако поокъснее някое писмо, да ми го препратят. Пресякох мостчето и се закатерих по улицата.

– Добър ден! – като куршум профуча край мен нечие тяло и само гласа, който изрече думите като скоропоговорка, познах, че е Ясен.

Ясен беше петокласник. Той написа съчинението СЕЗОНИ:

„Дойде есента (задраскано) зимата. Западаха последните (задраскано) първите листа (задраскано) снежинки. Земята се покри с шарен (задраскано) бял килим. Прибирам се в къща. Ям топла чорба. Много добре съм.“

Бях очарован от това съчинение, а и приятелите, на които го изпратих, останаха много доволни. Оттогава, като се интересувах как са, неизменно ми отговаряха, че се прибирали в къща. Ядели топла чорба. Много добре били.

Общежитието се намираше в самия край на градчето. Терасата на моята стая гледаше към хълмовете. Успях да се прибера, когато слънцето едва-едва ги лизваше. В този час повечето ученици ги нямаше и аз бях кажи-речи сам на етажа. Изнесох си стола на терасата, сложих вода за чай на котлона, запуших. Надявах се здрачаването да се проточи. Една пътека се спущаше отсреща. Една-две къщи се бяха отделили от града, притулени в дъбака. По пътеката слизаше момиче. Далеч беше, само се жълтееше. Хълмовете наоколо тънеха в заесеняващите ги багри. Самотен слънчев лъч попипа за последно по тях и заглъхна оттатък. Сладостно и мъчително беше да гледаш в дрезгавината слизащото по пътеката момиче.

Седях на терасата. Стана ми мъчно, Юри. Цяла година работих там, тръгвах си вероятно завинаги. Или както каза учителят по физическо Чакъров на изпращането в училище – важни обстоятелства ме зовяха в столицата (с които важни обстоятелства аз не бях запознат, ако не се брои едно ючбунарско влюбване, но както и да е) и от утре щях да бъда там, а до вчера все още бях техен колега и те можеха да ми се радват, а от утре вече нямаше да бъда техен колега и те нямаше да могат да ми се радват и пр., и пр. Напушваше ме смях само като си представех четвъртитата му глава, заобръщала се ту към единия, ту към другия край на масата, дълбокомисления израз, с който се мъчеше да придаде на съвсем баналните неща някакво важно, понятно само нему значение.

Отпивах чай, смехът отминаваше, мислех си колко много спомени ще отнеса със себе си. Една въжена линия минаваше над пътеката отсреща. Пренасяше руда. Вагонетките тропаха като каруци. Помня, първата нощ ме събудиха. В просъница имах чувството, че под прозореца гърми оживена магистрала за каруци. Летят в тъмното каруците, плющят такъмите, каруците бясно трополят и се разминават. Излязох на терасата, запалих цигара. Спътник описваше дъга в небето. Срещу спътника се задаваше друг. След него още един. Мина може би минута, докато разбера. Вагонетките отразяваха светлините на градчето и на звездния фон съвършено имитираха спътници. Така де, въздъхнах облекчено, чак пък оживени трасета за спътници, мисля, още няма. Както и за каруци, мисля, вече няма. Нещо от сорта на „Златния телец“: каруците вече ги нямаше, спътниците още не бяха дошли.

Но това се случи през първата нощ, сетне свикнах с вагонетките и бях сигурен, че в София ще ми липсват. Слънцето падна зад хълмовете, ала една ивица светлина остана над тях и дълго още искря в пурпурно, златно и бяло. Настъпил бе оня момент между деня и нощта, в който сърцето ти като животинче се разтреперва и сгушва, закопнява по нещо, мърка. А двама тъпаци разговарят в теб, спомнят си, искат да те развеселят. Помниш ли като седяхте с Жоро на тяхната тераса в Бистрица? Онази ивица светлина след залеза кървеше като нарязана с бръснарско ножче. Нещо не му се стъмваше и тогава на временцето. „Абе май ще се върне слънчицето“ – извика Жоро. И на теб ти хрумна, че то може и да си замръзне на залез. А като замръзне и мине време колкото една нощ, може и от изток пак да изгрее, зараздувахте двамата. Къде ще ходи да не изгрее, календарът повелява. Пък онова – на залез – да се стои и да не залязва. Леле, шаш за слънчогледите, има да зяпат тенис на маса. Тупа наляво, тупа надясно, тупа наляво, тупа надясно...

Тук няма слънчогледи – прогоних тъпаците, макар че те имаха право. Трябваше да си допия чая, да легна и да заспя. Щях да се вкисна на терасата. Толкова вечери прекарах на нея. Година преди това, когато усещах градчето непознато и чуждо, тя стана моето убежище. За първи път можех да се отдавам безспир на спомените си, пнеобезпокояван от никого. Спомнях си дълго, с кеф, до забрава. И неусетно, без да разбера, да фантазирам, да ги украсявам и донамислям. Тогава си помислих, Юри, че това е някакъв вид ограниченост. Дори и мечтите ми се насочваха към миналото. Когато мечтаех, аз разхубавявах спомените си, обичах да фантазирам, но винаги в минало време, винаги по повод на случили се с мен неща. Животът в градчето си течеше, но вместо да се приобщя към него, току сядах на терасата и си спомнях, току се обаждах по телефона на напуснатия от мен свят на семейство и приятели. А само месец-два по-рано в същия този семейно-приятелски кръг пак бях седял отчужден и отнесен, криещ в себе си печал по други отминали дни. Някъде по това време прочетох автобиографията на Луис Бунюел и научих, че в залеза на живота си той е имал желание да посещава единствено местата, по които вече е бил. Само че аз не бях в залеза, а все още в изгрева на живота си. Шаш за слънчогледите, ако под слънчогледи се разбират бледите ми, жълтеникави размишления от онова време, търсещи упование в изгреви, залези, пълнолуния, тихи и кротки превалявания, задължително с почукване по керемидите...

В една от онези първи вечери в градчето, обхванат от все по-засилващата се носталгия, не можех да заспя и реших да опитам с броене на овци. Само че не овци, а хора да броя. Хора, които познавам, които съм срещал някога, въобще всеки човек, с чието съществуване съм се сблъсквал. Като се има предвид относително крехката ми възраст, ограничения контингент от контакти, които интровертното и съзерцателно настроено съзнание предлага, стигнах до колосални числа. Преброих до 500 и не знам си колко, без да успея да стигна дори до градчето. Съучениците, съседите от трите махали, в които живях като дете, хората от селото на баба ми, където ме водеха през ваканциите, казармата, роднините, приятелите на нашите, моите приятели, случайните познати... Нужно ли е да продължа да изброявам откъде изникваха още и още лица? И ако за някои се бях сещал и по друг повод, то припомнянето на други дълбоко ме учудваше. Един възрастен мъж, видян преди двайсетина години на ахтополското пристанище, и ето в мен завинаги е останала тълпата, скупчена до лодката му, протегнатите ръце с банкноти и самият мъж, който някак свъсено подаваше черноморските акули, след като с няколко замаха ги разпаряше под гръбначния стълб и за секунди от акулите оставаше само филето, приличащо на дълъг, ненарязан локум. Младата пълна жена, която срещу нашите прозорци на „Граф Игнатиев“ непрекъснато нещо простираше. Светлоруса, косата й в слънчеви дни изчезваше и тя изглеждаше напълно плешива. Момиченцето, което по съседски идваше у вуйчо ми Даньо в Пловдив, все искаше да играе с братовчедите ми, но те все не искаха и то уреваваше иначе прекрасните ни следобеди...

Главата ми се замая, спрях да броя, още дълго останах буден. Мислех си с колко хора съм се срещал, а сетне съм ги забравял, за да ме споходят тук, в това малко градче, за чието съществуване доскоро даже и не подозирах. Ето например ти, Юри. Дори лицето ти не помня. Бил съм петгодишен. Живеехте до нас. Помня само, че беше пълно момче, че носеше очила, че се бяхме подпрели на един кестен, че ни беше тъжно, защото се местехте да живеете другаде. И толкова. А щом ни е било тъжно, значи сме били приятели, все нещо сме правили заедно. Но какво, не помня. А цял живот ще зная за твоето съществуване. Ще зная, а не те познавам, нищо не зная за теб. Ако си умрял? Когато аз умра, една, кажи я милионна, част от теб също ще умре. Моят спомен. Какво друго имаме в този живот? Само спомена за нас, Юри. Само нашия спомен за другите. И не е ли същото с предметите, с местата, по които пробягват годините ни?

Лятото, преди да дойда на работа в градчето, ходихме с моята ючбунарска любов на гости в Прага, у наши приятели. На връщане, тъкмо излизахме от Унгария, нещо се бяхме заговорили. Тя унесено ми разказваше как някога, преди да се разделят родителите й, била страшно привързана към стаята си. Припомняше си боядисаните в прасковено стени, дивана-легло, герданите разни, кутийка, пълна с джунджурии, някаква дантела, вплетена от майка й в пердетата. Слушах внимателно, тя рядко се оживяваше, беше ми приятно да проследя внезапно нахлулия спомен. В един момент отворих прозореца, за да изхвърля допушената цигара, влакът намали ход, огромен куп въглища се заниза край нас, мярнах гаричка с надпис „Льокошазе“, до гаричката – будка и висок чемширен храст. Гледката ми се стори позната, нещо като да трепна у мен, но не му обърнах внимание, съсредоточен в слушането. И чак когато след пет минути спряхме в Румъния, когато влязоха граничарчетата и ние прекъснахме разговора в общото суетене, внезапно си спомних и се развълнувах – бях живял цяла седмица в същото това Льокошазе.

Беше преди време, Юри. Ходих няколко пъти в Дрезден да докарвам крави. Бяха приятни, сравнително добре платени командировки. Приемаха мъже с всякакви професии, аз имах роднина във фирмата, която ги внасяше, и тя ме уреждаше. Товарехме кравите в Дрезден и оттам с товарен влак прекосявахме Чехословакия, Унгария и Румъния. Да пъплиш с товарен влак през безлюдни полета, да се взираш в смътните очертания на далечни планини и селца, нима за носталгично настроения човек може да има нещо по-вълнуващо?

При едно от тези пътувания закъсахме в Льокошазе. В Румъния върлуваше шап. Върнаха ни през границата, локомотивът отби в глух коловоз и ни заряза. Декемврийският вятър пробиваше като на шега дебелите ни шуби, тънка мъгла като пушек се стелеше в синкавия здрач. Пустош и тишина царяха на малката гара. Едничкото място, което можеше да ни спаси от студа и тягостното усещане, че сме забравени накрай света, беше кръчмата и още първата вечер ние нахлухме в нея. Показахме на келнера останалите ни дребни пари и той ни донесе прозрачни питиета. Отпих и – я, Палинка! – неволно се изпуснах. Че като ревнаха ония ми ти унгарци. Палинка, разбира се, какво друго, ама моля ви се, Палинка – вълшебно питие не, ами направо елексир. Нещо такова, в този смисъл изреваха унгарците и почерпките заваляха като дъжд от черешова ракия. Трима-четирима примъкнаха столовете си на нашата маса и набързо сляхме гласовете си. Но нищо не си разбирахме от говора, повече Палинка викахме. И за наздраве – Палинка, и „много сте ни симпатични“ – пак Палинка; „вие какво мислите по този въпрос“ – също Палинка викахме с омекнали гласове и едва в полунощ напитата ни група се раздели с напитите унгарски селяни.

На другия ден зацепих напосоки да разгледам селцето. Жълти плочки, като че взети от софийския център, застилаха една от улиците. По жълтите плочки, по жълтите плочки и не щеш ли, в дъното на улицата, иззад висок дървен стобор изскочи напето граничарче, извика ми нещо, аз – „нем ту дом“, то обаче това-онова и хайде – посочи ми с дулото на автомата да вървя пред него. Тръгнах като пръв арестант, войничето след мен и ето ни в блока до гарата. От партера излезе офицер, обядваше в момента, зад рамото му лъхна на манджа и печка. Офицерът назнайваше руски, малко английски, показах му паспорта си, някак разбра, че съм от заседналите на гарата българи. Пусна ме войничето, запраши нанейде и аз свърнах по друга уличка. Минал-неминал и сто крачки, ето ти друго войниче. Три пъти ме водиха при офицера, три пъти излиза той, изстудихме му апартамента. Отщя му се и обяд, и всичко. На третия път явно му стана неудобно от мен и с малкото си езикови познания ме покани да споделя трапезата му. Но в последния час бях взел такова дейно участие в настоящето, че внезапно почувствах остра нужда да остана сам и отказах. Все пак не можах да разбера дали граничарчетата му отмъщаваха по този начин за нещо или наивно вярваха, че ще изкарат в старанието си някой и друг ден отпуска. Жената, която продаваше на павилиона до гарата, всеки път виждаше как се задаваме към блока и се кикотеше. Мислеше, че аз го правя нарочно. А аз го правех нарочно.

Всичко това, Юри, се премяташе из главата ми в онази последна вечер преди заминаването. На следващия ден щях да натоваря на влака толкова много спомени. В колко ли безсънни софийски нощи пред очите ми щяха да минават вагонетките, да прогърмява оживената магистрала за каруци, а спътниците един след друг да описват дъга в небето? Колко ли часове щях да прекарам, наблюдавайки в спомените си стареца – този жив паметник на търговския оборот, за колко ли време съчинението на малкия Ясен щеше да се протрие от непрестанно препрочитане? Така както дни наред ме бяха спохождали унгарските цигани. Те свиреха на другия край на Льокошазе, в някакво заведение, което така и не видяхме. Страшно избарани бяха, с бомбета и чарлстонки. Късно през нощта приключваше свирнята, та трябваше да чакат два часа в топлата стая на гарата, докато им пристигне влакът. Ние киснехме вътре по цели нощи, дори и при кравите не успявахме да заспим от студа. Единият от циганите мъкнеше до ухото си транзистор. Влезеше ли в стаята, спираше транзистора, поставяше го в чекмеджето на масата, лягаше на пейката и моментално захъркваше. Другият – цигуларят – беше дебел и вечно ухилен. Все се опитваше с късите си топчести пръсти да пробута на някоя окъсняла бабичка порнографски снимки и се кискаше много доволен, ако тя писнеше възмутено. От писъка й тъничкият се събуждаше, със ставането си изваждаше транзистора, включваше го до ухото си и отиваше до едното място. След три минути отново лягаше, повтаряйки цялата церемония.

Ето виждаш, Юри, как в онази вечер скачах безразборно от един спомен на друг и мъката от раздялата ми с градчето растеше. Винаги ми е било все така и тъжно, и хубаво да си спомням за отминалите дни, и то по този хаотичен, но вътрешно обединен от една... о, не бих казал мисъл, по-скоро от едно усещане за съпричасност към предишни хора, случки и места. Понякога тази съпричасност така ме обзема, че ми се струва като да живея в някакъв друг момент, на друго място, че аз съм всъщност онзи аз, който някога съм бил. Това са остри пристъпи на болестта, от която страдам и за която времето няма лек, тъй като всеки миг притуря по някой спомен. Някаква влудяваща ме памет, която в сеташно време работи чисто механично, регистрира безстрастно думи, миризми и багри. Но в минало време нейните безупречни чаркове по странни биологични закони се преобразяват в жив и болезнен организъм. Онова, което в момента едва-едва ми прави впечатление, веднъж отминало, започва да ми действа отчайващо силно и ясно. Хора, към които се отнасям с известна студенина, след време могат да разчитат на моята благосклонност, поради единствения факт, че ще идват от миналото ми. През времето, през което няма да ги виждам, аз стократно ще изживея дните си с тях и ако днес те са ми обикновени познати, утре ще ги почувствам много близки. Офицерът от унгарската гранична застава ме покани да вляза, за да извини своите войничета. Можехме да прекараме няколко приятни часа, викайки Палинка, но аз бързах да остана сам и да се отдам на спомени. Защото всичко, което правех, карайки войничетата да ме арестуват, ставаше под влияние на спомените ми. Докато те ме побутваха с автоматите, аз тайно мечтаех да ме види този или онзи от приятелите ми. А офицерът липсваше в моето минало и следователно нямаше никакво значение за мен. Но ето, отидохме си от Льокошазе и аз толкова често започнах да си го представям, толкова пъти в обърнатите си назад мечти приемах поканата му, такива интересни, та чак невъзможни в живота (още повече между унгарец и българин с няколко общи английски и руски думи) разговори водехме се него, че ако отново го срещнех, щях да се хвърля на врата му и щях, естествено, да бъда отблъснат, защото, по дяволите, откъде той би могъл да си спомни за мен?

В това градче прекарах година, имах толкова много познати и с всички разговарях някак половинчато, обърнат към доскорошното си софийско минало. От следващия ден щях да бъда изцяло с тях, но те щяха да ме забравят за миг – имахме нищожни общи спомени, пък аз тепърва и с години щях да ги доукрасявам. За сметка на тези свои „послеписни“ сприятелявания ежедневно губя възможности за контакт и любов. Как утре ще ме посрещне момичето, с което тогава пътувах за Прага? Може би тогава, обзет от никому ненужния си спомен, счупих настоящето и момичето ме отмина, без да го забележа. А как страдах през тази година по него, колко исках да бъдем заедно! Но от утре, когато ще имам тази възможност, няма ли да предпочета да бъда с хората от градчето? Мечтите ми по миналото бяха белязани от такава жизненост, от такава любов към действителността. Колко пъти в тях скачах, грабвах цигулката от топчестия унгарски циганин и заедно се впускахме във фантастичен чардаш, а тогава ги наблюдавах безстрастно, спомняйки си за студентската бригада в едно видинско село; за да си ги спомня тях, докато пътувахме във влака с момичето, в което бях влюбен, с което се бях запознал на същата тази бригада и което във влака ми разправяше за себе си, но аз се отдалечавах от него, спомняйки си за циганите, така както си бях спомнял за него и бригадата, наблюдавайки циганите безстрастно. Разбира се, всичките тези съжаления по пропуснатите възможности не можеха дори да се сравнят с мъчителната тъга, стискаща сърцето ми при ежеминутната раздяла с хора, места и предмети.

Това бяха накратко мислите, Юри, с които се прибрах от градчето. В първите дни ми се щеше да те потърся, да намеря начин да ти се обадя. Но нали разбираш, че нямаше как да го сторя, защото... Не, не че не можех да те открия – вероятно все някой в първата ми махала знаеше нещо за теб. Или пък изпитвах известно неудобство да се видим след толкова години? Не, просто...

Виж сега, всичко започна в нощта, когато броях познатите хора. Тогава допуснах досадна грещка. Наистина имаше в най-ранното ми детство едно момче, което се местеше да живее другаде. Не само лицето, дори името му не помнех. Имаше и едно пълно момче с очила, което го изпращаше, подпряно на кестена. Въртях се в броенето около хората от първата ми махала, когато неочаквано се сетих за сцената с местенето. За миг пред очите ми застана пълничкото момче, аз то преброих, а секунда по-късно се усетих – то се казваше Юри и това бях аз. В първия момент грешката ме порази, а после лекомислено махнах с ръка. Какво значение имаше? Дори ми стана забавно – уж петгодишният очилатко беше моят далечен приятел и уж за него се питах дали е възможно да ме помни, какво прави сега, как живее и пр.

Една необмислена лъжа винаги води до неочаквани последици. От една страна, онова момче наистина заемаше важно място в сърцето ми. Струваше ми се, че да се помним с него е единственото, което можем да направим един за друг ние – полупознатите, отминалите отдавна, понякога оставили в объркан и странен трепет другия, вълнуващ се и до днес от някой, за останалите нищо незначещ спомен: забавно съчинение „Сезони“, вятър, понесен над унгарската пуста, трополящи като каруци вагонетки, сбъркан старец, кестен...

От друга страна, подменил го веднъж, петгодишният Юри заживя в спомените ми някакъв друг, свой собствен живот, различен от живота на подмененото момче, различен дори от моя. Постепенно „Ти помниш ли ме, Юри“ от въпрос към приятеля се превърна във въпрос, който петгодишният очилатко ми отправяше през годините. И само той ли ми го отправяше? Само двамата с него ли бяхме Юри? Не знаех. Може би в някоя безсънна нощ щях да ни преброя. Може би, но в грешката ми имаше и нещо твърде симптоматично. Онези пет минути във влака между Льокошазе и Румъния, в които не успях да си спомня, че съм живял в същото това Лоькошазе; ненадейно изскочилите от дълбините на съзнанието ми лица, за чието съществуване преди броенето не се бях сещал; най-сетне самата грешка и последвалата я твърде лекомислена смяна на момчетата; не бяха ли това все признаци, че нещо при мен вече не е в ред, че започвам да обърквам спомените си? Може би те ставаха толкова много, че не можех вече да ги побера. В такъв случай изводът се налагаше от само себе си. Или трябваше да пожертвам част от тях или... или може би себе си?

Чавдар Ценов е роден на 24 март 1956 г. в София. Завършил е френска гимназия и българска филология в СУ„Св. Кл. Охридски“. Негови разкази са публикувани във вестниците Литературен вестник, Литературен форум, Сега, Капитал, Демокрация, Монитор, списанията Lettre Internationale (ЛЕтература), Пламък, Страница, Сезон, Алтера, Витамин Б и др. Автор е на книгите Черно под ноктите, Удавената риба, Щраусовете на Валс. Превежда от френски език (автори като Емил Дюркем, Симон Вейл и др.).

Любовта към сладострастието

Автор: Паскал Брукнер

През август 1993, списанието Elle предложи на корицата си летен тест със заглавие: „Курва ли сте?“ Истински шок – не толкова поради директността на въпроса, колкото поради ентусиазма на отговорите. Нямаше нито една писателка или журналистка от известния ежеседмичник, която да не е отговорила положително, гордеейки се с факта, че е кучка, мръсница, на която няма равна. Накратко, думата „курва“ беше се превърнала в титла, обсипваща носителя си със слава – един вид предпоставка в играта на любовта. Превръщането на една обида във въпрос на гордост е достатъчно доказателство за това, че нашият свят се е променил. В миналото тема-табу,сега сексът трябваше да се показва. Беше се появил един нов снобизъм на сластолюбивото удоволствие – и никой не искаше да бъде видян като човек, комуто липсва необходимото savoir faire. Тридесет години, прекарани в разгръщане на една определена категория списания, са като откриване на един вид странен катехизис на разврата – един катехизис, който е не по-малко нормативен от катехизисите на отминалите времена: опитайте содомия, тройки, бисексуалност, бичуване, лесна ли сте, правите ли любов в понеделник? Докато смъртта си остава нещо непристойно, мръсните малки тайни се представят открито, на публичната арена, и всичко живо се натиска да разказва историите си по телевизията, радиото и мрежата.

Еманципацията на социалните нрави е изиграла странен трик на мъжете и жените. Бидейки далеч от това да е дала свобода на жизнерадостния кипеж на инстинктите, тя само е заменила една догма с друга. Обуздавана или забранявана в миналото, похотта днес е нещо задължително. Разпадането на табутата и правото на жените да разполагат с телата си бива обвързано с предписанието за сладострастие за всички. Изключването на сдържаността бива подсилвано от все по-нарастващи изисквания – трябва да си „на ниво“, както се казва – или да рискуваш да бъдеш изхвърлен.

Неуверена поквара

Сексуалността беше превъзнесена в 20-ти век като средство за промяна на света, от което се очакваше да доведе човечеството до състояние на почти-перфектност. Аналогично на изказванията от икономическата сфера, беше създадено понятието „сексуален недоимък“, предполагащо някаква степен на либидно благосъстояние. Следователно тук също трябваше да има богати и бедни, търсачи на удоволствия и оцеляващи; ония, които прославят тялото по величествен начин и други, сведени до стриктния минимум. Днес никой не иска да принадлежи към сексуалните „бедняци“ – всеки развява гордо един забележителен запис от постижения, дори и в най-скучния брак. Подобно на професията, заплатата или външния вид, сексът също се е превърнал в признак на богатство, който хората добавят към социалните си принадлежности. Появил се е нов човешки вид – онзи на хедонистичните аскети, които влагат голямо количество енергия, за да възбуждат сетивата си и да достигат състояние на блаженство. Те работят здраво над удоволствията си и са истински измъчени души – да издържаш несигурността е обратната страна на монетата в тяхното безкрайно търсене на удоволствие. Като например младата терапевтка, която никога не е преживявала оргазъм (в канадския филм Shortbus, 2006) и прекарва времето си в безумна мастурбация, търсейки „големия О“ като всеки друг – големият Оргазъм, който не е разврат, а благоволение свише, свещен Граал, път към изкуплението на човечеството.

Налице е обаче океан от разлика между онова, което обществото говори за самото себе си и живота, който то в действителност води. В течение на последния половин век, всички изследвания на сексуалния живот на французи, американци, германци или испанци показват, че те са жертва на едни и същи фиксации, на едни и същи трудности: мъжки ерекционни смущения и трудни или невъзможни оргазми при жените. Докладът Кинси, направен в годините около войната от 1948[75], хвърля светлина върху сексуалните практики сред американците, които не са в съгласие с тогавашните морални стандарти. Днешните изследвания показват, че ние сме по-умни, отколкото си мислим сами. В миналото сме били считани за неморални, днес гледат на нас като на самохвалковци. Родителите ни са лъжели за моралността, ние лъжем за неморалността си. И в двата случая има несъответствие между онова, което казваме и онова, което правим. Но за разлика от времето на Фройд, културната болест вече произлиза не от потискането на инстинктите чрез моралния порядък – днес тя идва от самото им освобождение. Във време, в което идеалът за себеосъществяването царува триумфиращо навсякъде, всеки сравнява себе си с нормата и се опитва да живее на нейната висота. Това означава край на вината и раждане на страха. И все пак сексуалността все още се счита за нещо, което трябва да си остане неразкрито. Но хората или се хвалят прекалено много, за да изглеждат заслужаващи уважение, или крият нещата, от страх да не изглеждат нетактични във време, в което частният живот се е превърнал в надпревара на суетността.

Гражданските войни на либидото

Окуражаващо е да се види, че един нов хедонизъм разперва крила в западния свят и облекчава кръговрата на телата. Но би било наивно да не се свързва това движение с пазарните тенденции, които се изправят срещу моралния порядък, в името на разбирането на личните нужди. Ситуационисткият[76] лозунг „Да живеем без мъртво време и да се наслаждаваме без ограничения“, беше консумеристки идеал. Той претендираше да бъде либертариански, но всъщност беше само реклама. Само в сферата на комерсиалните галерии, на живописната канава и екрана животът върви без празно време, 24/7; той е място, където мога да си купя всички продукти, да се прехвърлям от една верига магазини на друга, да купувам и комуникирам с цялата планета. Нашите любовни животи и импулси предполагат закъснения, прекъсвания и взривове, но нищо от вечната глазура, която ни представя светът на днешния супермаркет. Едва ли е критика да се отбележи до каква степен хедонизмът – „въстанието на живота“ според Раул Ванегем[77], с какъвто и сос да бъде сервиран: епикурейски, анархистки или подривен – днес се е превърнал в новия конформизъм, размахващ знамето на прегрешението, за да възпява нещата такива, каквито са. Сексът направи възможно помиряването на екстаза и несъгласието. Днес той е най-надеждният продукт на меркантилното общество.

През последния половин век еротичната сфера беше структурирана като сектантско поле. С маркиз дьо Сад сексуалността напълно навлезе в областта на подривната дейност, защото той се превърна в машина за водене на война срещу феодализма и религията. Единственото, което имаше значение, беше да се следва природата във всичките й ексцеси, както и да се слага ръка върху обекта на желанието, независимо от това дали сме деца или възрастни – толкова по-добре, за да се охулва Бог, аристокрацията и институциите. Сред всички велики реформатори, доставчиците на наслажденията на плътта бяха далеч не най-малко свирепите: те бяха инквизитори-под-кръста, те държаха ключа към вашето спасение и те биха предпочели да ви видят по-скоро да умрете, отколкото да не ги приемете. Евангелисти на ексцентричното, дисиденти-феминисти, поли-амористи, възпитаници на латекса и бича, сексуални атлети, агресивни моногамисти, хомофоби и хетерофоби, свещеници на оргазма – толкова много нови клики, обожествяващи сексуалните предпочитания чрез обиждането им.

„Фанатиците на желанието“ (Les forcenés du désir от Кристоф Бурсейé[78]) са роби на класификацията, която ги заключва в гетото на тяхната особеност, за да изстрелват червени гюллета по останалата част от човечеството. Всички ония, които проклинат фалшивите разделения, наложени от природата, мъжкия шовинизъм, църквата и буржоазията, сами са впримчени в нарцисизма на дребните различия и не се уморяват да злословят срещу всекиго, който не е на тяхното мнение. Отхвърлянето на всички категории се превръща в нов вид категоризация – транссексуални, например – която възпроизвежда обозначаването, което е трябвало да бъде отхвърлено. Зловредността на социалните конфликти бива трансформирана в кризи на сексуалната природа, отнасящи се до идентичността. Например, някои вече искат да бъдат наричани „Fem“, а не „femme“ (жена), за да не бъдат свеждани до пола си чрез съществуващия ред! Тази революция използва различен правопис. Цяло едно поколение изразходва енергията си в тези патетични и престорени маниеризми. Хората развяват личния си живот публично и шумно чрез групи за оказване на влияние, чрез „гордости“; те претендират да бъдат активисти на собствените си желания, за да могат да принизяват по-добре желанията на другите. Колкото по-подобни едни на други ставаме, толкова повече се мразим, и опозицията срещу другите е единственото, което ни позволява да съществуваме. Ако е наложен в името на една идеология на истината, дори един „аутинг“ вече не е много по-различен от полицейско преследване. Той е нещо като неотразима призовка, премахваща всякаква нерешителност. Човек трябва да каже какъв е – и толкова по-зле за ония, които не знаят, или които не се интересуват от това в коя кутия ще бъдат поставени.

Това е странният край на едно освобождение, завършващо в агресия – от небето валят укази и те ни повалят! През 1960-те хората казваха „правете любов, а не война“. Да се прави любов днес означава да се започне война на всички срещу всички. Идеята, че удоволствието може да се постигне чрез докосването на кожи е изчезнала. Сексът вече не е дейност; той е тояга, използвана за поваляне в безсъзнание на всички останали.

Източник

Паскал Брукнер (род. 1948) се счита за един от най-известните френски „nouveaux philosophes“. Следвал е философия в Сорбоната при Ролан Барт. произведенията му включват:Изкушението на невинността - живот във времето на Просвещението, Сълзите на белия човек: състраданието като презрение, Божестеното дете: роман за един пред-родилен бунт и Зли ангели.

Коментари (4)

- 14-02-2010|e-ink - За Фройд, Маркс енд Спенсърс

Този просвещенец, изникнал изпод крилото на Барт, е добра изненада! Значи накрая, след като сме изпробвали всички други начини, ще вземе да се окаже, че Хобс е бил прав. Текстът си го бива: както заради точните набюдения, така и заради чувство за хумор, което на френските философи от последно време като че ли им е забранено. (Всъщност тук Барт прави известно изключение.)

А иначе какво да говорим - сексът отдавна е политика. Не искам да обидя хората със справедливи каузи за собственото си интегриране в обществото, но като цяло от копулацията между Маркс и Фройд се чуват доста пискливи пъшкания.

- 14-02-2010|tse left - Комплексът за малоценност...

Зловредността на социалните конфликти бива трансформирана в кризи на сексуалната природа... Хората развяват личния си живот публично и шумно чрез групи за оказване на влияние, чрез "гордости"; те претндират да бъдат активисти на собствените си желания,за да могат да принизяват по-добре желанията на другите... (цитат, вж. статията). Социалната среда - уязвима и уязвенар увредена - поражда девиации в сексуалния живот на хората. Потвърждава се по естествен път и у статистическия българин... Що се касае до принизяване желанията на другите, в това прочитам комненсаторно "преодоляване" на дефицити/неудовлетворености/комплекси, което си е патология (деструктивна борба с комплекса за молоценност, мания за величие ...).

- 15-05-2011|Кики - Културна сублимация

А, аз се питам, защо в България показването на вторичните полови белези се превърна в безвкусна чалга. Може би, заради инфантилната вяра, че на българина винаги му е най-...голям, краисиви, големи. Преведено по Фройд - компесаторна самозаблуда на подраствщи, че са достогнали зрелостта на възрастните индивиди. Интересно, когато това се преведе на езика на съвременната култура или сублимацията на една нация. То звучи като фалшива сексуалност. Защо фалшива? Ако на така наречения Запад, конуматорската политика е в предлагане на повече пози, за максимално удовлетворяване на потребителите, то в България консуматорското задоволяване е лесно: гомеи устни, нереални кукленски лица, големи гърди, за един лесен отговр на пасивното воайорство. Много безсилно, много....

- 15-05-2011|николай

Няма да се съглася с този текст, докато не се изравни процентно сексуалното обективизиране на мъжете в медиите с това на жените. И присъствието на ЛГБТ личности никога да не пада под 10%.

Честно казано, винаги се радвам, когато една жена парадира със сексуалността си, защото паметта ми е жигосана за цял живот от биографията на майка ми. Думата "курва" разби живота й - не мога да го обясня в един кратък пост(става дума за табуто над извънбрачната й бременост по време на режима), но тази дума е директно отговорна за осакатената й психика.

Огън, (раз)следвай ме

Автор: Малина Петрова

Документалистът Малина Петрова за пожара, в който изгоря истината.

„Лельо, ти си ни се паднала от тотото все едно!“, възкликва преди време едно от децата на софийския интернат „Ран Босилек“ (по-късно „П.Р. Славейков“) в малкия апартамент, където кипи мирен труд. Всички готвят, шият или просто се забавляват. „Лелята“ се казва Малина Петрова и е причината те, 40 момичета и момчета, да започнат да излизат от дома, да обикалят изложби, да ходят на театър, да учат полезни неща и да откриват света. Формалното й представяне би минало през подробности, които тя искрено предпочита да прескача. Например: член на Обществения комитет за екологична защита на Русе, учредител на фондация „Утре“, която въвежда в социален живот деца, лишени от родителска грижа, първи носител на Наградата за гражданска доблест „Паница“ (2006 г.)

Едва ли ще срещнете нещо писано за Малина, в което да не присъстват думите достойнство, почтеност, скромност, морал. И кино, разбира се. Малина Петрова е режисьор с 12 документални и 2 игрални филма зад гърба си. Би трябвало да сте чували поне за „Приключено по давност“ – нейното двегодишно разследване на пожара в партийния дом в нощта на 26 срещу 27 август 1990 г. Образуваното следствено дело 15 години не влиза в съдебната зала и накрая е прекратено по давност. В този филм тя доказва кой, защо и как е запалил бастиона на бившата БКП. „Когато някой не казва истината, аз правя филм.“ За Малина Петрова този пожар е едно от най-печалните събития в новата история на България, защото легитимира версията за „липсващите“ документи. В пламъците изчезват свидетелствата за съдбовни действия и решения на комунистическата партия.

Самата Малина Петрова влиза в партийния дом в нощта на пожара, за да спасява документи от архива, свързани с процеса на Трайчо Костов, върху който тя работи по онова време (резултатът е не по-малко разтърсващият „Сърцето умира последно“, 1991).

„Пожарът стана в първата седмица, когато аз най-после започнах да чета в същата сграда документите от процеса Трайчо Костов, за да направя филм за него. Бяха огромни усилия да получа достъп до този архив и не можех да си представя да изгорят. Документите са огромни масиви в мазето на сградата и казваха, че до тях са имали достъп само Тодор Живков и Милко Балев. Само няколко папки-дело от следствието на Трайчо Костов бяха в хранилището до читалнята, но в тях имаше ужасяващи документи и аз исках да ги спася. На другия ден бе разпространено, че всички архиви по Трайчо-Костовите процеси са изгорели. Тогава аз поисках да дам показания, за да кажа, че това е блъф.“

Официалната премиера на „Приключено по давност“ беше на 18 април 2009 г. Оттогава насам той е прожектиран около 15 пъти в Дома на киното и в различни киносалони, на които авторката се опитва да покани лично възможно най-много хора. Някои от прожекциите са организирани от зрителите. До момента не е излъчен по нито една телевизия.

Кой запали партийния дом?

Отговорът ще намерите във филма. Ще кажа само, че със сигурност не са лумпените – една от много удобните версии. Пожарът е един от най-крупните скандали в новата ни история. Защото, както казва Мишо Иванов, той даде на комунистите възможност да прекъснат връзката с миналото. Всички документи, следи, изчезнаха. Ти им искаш информация за работата на политбюро, какво са заседавали, какви са ония прочути решения, които са толкова тайнствени, в които става дума за чудовищни инвестиции, трансфери, и те казват: документите ги няма, вие нали ги изгорихте. Колко удобно!

Знаем какъв е опитът на тази древна партия. Аз през филма за Трайчо Костов съм ги изучила добре, още от 8 септември, от първия момент.

Като се връщаш назад, виждаш как методично са завзимали властта, как методично са започнали да манипулират, как методично са започнали да фалшифицират историята.

„Приключено по давност“ е филм за манипулацията, независимо от това кой я прави. Пожарът на партийния дом е ключово събитие. Мафията, разбойниците, бизнесмени някакви, те водят своето начало оттам. Оттам започват всичките машинации с огромните (дори не можем да си представим какви) суми и кражби. То даже думата много малка, като си помисли човек, „кражба“.

Какво очаквахте да се случи след излъчването на филма? Вътре има разкрития, доказателства, които не би трябвало да останат без последствия?

Нямах илюзии, че ще започнат демонстрации. Единственото, което си казвах, е дано това, че сме в абсолютна безпътица и всичко се е объркало и всякакви ценности са изгубени, да не заглуши желанието да научим истината.

Хората са инертни, не са любознателни и лесно се объркват. Вече 7 или 8 месеца едно и също повтарям – моля ви, единственото, което се иска от вас, е да излезете от инерцията, да направите едно минимално усилие – да отидете да гледате този филм. Може да има много кусури, но със сигурност нещата ще ви станат по-ясни, ще разберете какво е важно и няма да могат да ви манипулират като общество. (Това, което се случи тук, не можеше да се случи в Чехия или в Унгария.) Моля ви, имайте търпение. Какво са 167 минути в сравнение с времето, което сте изгубили в глупости, в лъжи, в измислици. Посветете 167 минути. Сигурна съм, че като излезете, толкова неща ще ви се подредят. Защото ние сме оплетени в лъжи.

Искам повече хора да видят филма не заради мен. „Приключено по давност“ ми струваше две години денонощна работа, две години не съм напускала София, такъв обем от информация е минал през главата ми. Понякога се питам откъде ми дойдоха силите да довърша започнатото. Но сега съм спокойна, че съм си отговорила на въпроса и съм си изпълнила задачата.

Всеки факт вътре е доказан, проверен, няма нищо, което да е подхвърлено просто така. Примерно няколко източника ми казаха, че разни хора, които в нощта на палежа са били много активни, след това са получили магазини на „Витошка“ „Графа“ и „Раковска“. Правих опит да намеря потвърждение, но за мен беше непосилно да го докажа. Целият ми екип е 4 души. За такова разследване трябва солиден ресурс. Нека някакъв голям екип като този на Слави Трифонов да се захване.

Според мен много от фактите, които се появяват на бял свят като книги и филми, трябва да ни шокират и да предизвикват реакция.

Каква беше съдбата на филма за процеса срещу Трайчо Костов?

Филмът за Трайчо Костов беше готов 1990 г. Забавих се малко, защото взимах участие в първата предизборна кампания на СДС. Филмът излезе през 1991 г. Направихме прожекцията във Военния клуб, където се е водило делото на Трайчо Костов. И там поканени всички, целият елит. И си викам: ето сега, истината излиза. Ама излиза съвсем недвусмислено: във филма има страхотни неща, включително тези, които са водили следствието, признават какво е било фалшифицирано, какво е било направено. По един и същ модел е делото на Трайчо Костов и на Никола Петков.

И аз, горда, че най-после съм завършила този епохален труд, си казах: ей сега хората ще прогледнат. Всяка вечер плачех, като излизах от архива. Четях потресаващи неща. Те пък и много педантично съхранявани –всяка бележчица се пази в папките. Смайваща, абсурдна работа. И аз плачех. Когато цял ден четеш такива зловещи неща, психиката ти се променя. Започнах да виждам само онзи другия свят, отдолу. Ние сега си говорим, много мило всичко и се разделяме и аз отивам и пиша донос срещу вас. Такава паяжина е това, което съм видяла.

И така, аз, направила филма, с големи надежди, отивам на премиерата. Ами те ме нападнаха и от двете страни, и сини и червени! Защото времето беше такова, на митингите. Чакаха филм, който да размахат като лозунг. Няколко прожекции и край. След седем години го излъчиха по телевизията в 12 и половина през нощта.

Кое е най-пагубното, което се случи във времето на социализма?

Това, че свикнахме на двойнственост. Деца на мои приятели, комсомолци, пишат доклади, пишат глупости. И аз викам: „Абе, какви са тия глупости, какво е това?“ И те отговарят: кой ти вярва в това, важното е, че от нас се очаква да го направим. И си събрал някакви книги и преписваш. И това ти става модел на живот. Това е нормалното. Това се оказа СПИН-ът в психиката на нашата нация, това е най-вредното, което ни се случи, това е отровата. Това обществено лицемерие. Аз дълбоко не вярвам, че социализмът ще победи, обаче ще изляза на пленума и ще говоря пламенно в негова защита.

Има обикновени неща. Има честност, има достойнство, има истина, има справедливост, има закони. Обикновени неща. Ние всичките като общество, ако не се върнем към това – тежко ни.

https://www.youtube.com/watch?v=D87mreVGi34

Интервюто води Ива Рудникова, в. „Капитал“ (препечатва се с разрешение)

Останалите 17 части на филма ще намерите в YouTube (щракнете тук).

Източник

Малина Петрова е родена на 3 септември 1950 година в Бургас. Завършва Немската езикова гимназия в родния си град, (семестриално математика в СУ) и режисура във ВИТИЗ, в класа на кинорежисьорите Христо Христов и Георги Дюлгеров. Автор е на 13 документални и 2 игрални филми, сред които „Пътешествие“, „Синът на Мария“, „Тетевенска 24“, „Пантеон“, „Фермата“, „Виновни няма“, „Сърцето умира последно“, „Реката“, „Балкански уроци по история“, „Духът и камъните“ и др. Председател е на фондация „Утре“, която осъществява проекти в областта на културата и подпомага деца в неравностойно положение. Малина Петрова е първият носител на наградата „Паница“ за гражданска доблест.

Коментари (1)

- 14-02-2010|Красимира Йончева

Преди няколко месеца, по повод разискван материал за проф. Вера Мутафчиева, препоръчах този филм на всички, които се вълнуват от темата досиета. Радвам се, че отново името му се напомня и се надявам наистина някоя от националните телевизии да реши да го излъчи в подходящо време!... В деня на Успението на Свети Константин-Кирил Философ, почти напълно изместен от еднодневното почитане на любовта, припомнянето на усилията на хора като Малина Петрова е похвално!

Красимира Йончева

Страх 2.0.

Автор: Лидия Стайкова

Всички знаем, че китайското правителство филтрира достъпа до уеб съдържание, до което не желае да достигат китайските граждани. А да се справя с променящите се технологии и изобретателните дисиденти, му е нужен огромен ресурс – технологичен, човешки, информационен. Решението е евтино и ефикасно – сплашване. Мрежовите технологии позволяват страхът да се разпространи бързо.

Когато започнаха проблемите в Тибет, писах за собственото си поведение, продиктувано от страха. Припомням, че бях оставила коментар, съдържащ думата “будист” под снимка във Фейсбук акаунта на бивш мой ученик, който сега работи в Китай. От притеснение да не би нещо да се случи с Ванката, се върнах след ден-два, за да изтрия коментара, който бях написала на кирилица.

Сигурно съм споменавала, че избягвам да пиша разни думички в писмата си до приятелката ми Шапи, докато се намира в Иран или Афганистан. Същото правя и когато е в САЩ.

Преди време написах съветите на Кума Лиса, и признавам, че се автоцензурирам, когато пиша в този блог. Ето защо тук никога не съм писала по теми, които иначе съм обсъждала разпалено с часове и продължавам да го правя, но без да оставям следи.

Ето този страх използват хитрите диктатори. Евтино и ефективно. В Китай, Египет, Виетнам и Близкия изток продължават да филтрират съдържанието, но е ясно, че не можеш да спреш достъпа на милиони потребители до “опасно” съдържание. По-добре е да създадеш атмосфера, в която никой няма да смее да потърси или публикува такава информация. Китайци и араби, виетнамци и българи, всички сме хора и се страхуваме за кожата си. Щом аз тук, в свободната ЕС страна, се плаша, какво остава за живеещите в откровена диктатура?

Методите са различни – от задължителна регистрация с издаден от правителството номер (в Интернет кафета и … навсякъде), през получаване на sms, до появата на аватарите на двама аниме-полицаи при отварянето на някои страници.

Бих искала да разкажа и други неща, които правим тук под въздействието на страха, но засега не съм измислила подходящия начин. Предполагам, че ще достигна изтънчени висоти на иносказанието, подобно на литературната интелигенция по времето на соца. Страх лозе пази.

Писмо от китай

Ванката не може да прочете от Китай не само текста ми за страха, но и всичко останало. Просто блогът ми не се вижда оттам. Ето какво отговори Ванката през Фейсбук. Нещо не се получи кирилизирането, за съжаление

Публикувам го нередактирано. Може да помогне на хора, които се двоумят дали да започнат работа в Китай:

Hey, Lidka. Pak stana suma ti vreme, prez koeto ne sum ti pisal. Sorry za tova. Za sujalenie niamam dostup do bloga ti, predpolagam, 4e kakto mnogo drugi stranici, su6o e blokiran. Taka da sum iadosan na cialata obstanovka tuk i da sum 4esten dosta me dostrashava samo kato si pomislia, 4e Kitai e novata svetovna sila…Vijdam, 4e si v krak s ne6ata, koito se slu4vat tuk, no vse pak 6e ti spomena i az niakolko interestni fakta (ot poslednite dni):

1. Partiata izprati onzi den masov sms na vsi4ki kitaici, „suvetvaiki“ gi da ne kupuvat ni6o ot Carrefour (nai-golemia hypermarket tuk, French btw). I poznai – ot 1 Mai nikoi ot kitaicite niama da pazaruva tam. 6e ti poasnia i pri4inata. Govorih s ot kolegi (toi e ot Singapore) po temata i toi mi kaza, citiram:“Moiata priatelka e protiv tazi iniciativa na Partiata, no i tia niama da pazaruva v Carrefour, za6oto ako niakoi ot neinite kolegi razbere, vednaga 6e ia namraziat. Da ne govoria,4e ima mnogo zlobni hora tuk, koito sa gotovi da pokajat omrazata si na tezi, koito ne vurviat s bolshinstvoto“. Shvashash shemata nali, Lidka?!Kitaicite sa tolkova brainwashedl,4e e prosto trudno za viarvane!

2. Partiata zav4era, izprati masov e-mail na kitaicite, s koito obiasniava kolko zlonamereni Western European people are i prika4i snimki (ultra manipulira6i) na kitaici v Paris pla4eiki zaradi tova koeto stana tam s Olympic fire. Citiram „Vijte nashite GEROI“…

Jesus…napravo mi se povdiga ot tezi ne6a..Komentara na moia boss otnosno obstanovkata“We are the strongest and most powerful nation in the world, nobody has the right to stand against us“. Mojesh li da si predstavish, tova idva ot ustata na obrazovan kitaiski grajdanin, s mnogo international experience…Predstavi si kak „misli“ edin obiknoven kitaec, koito s goliam kusmet e uspial da zavurshi treti klas…

I tova e naciata, koiato idva na preden plan…stra6ni4ko,a?!

Ne znam dali si osuznala,4e az sum mnogo komplicirana li4nost.. I kolkoto i da e sum komersialen ot edna strana, tolkova takiva ne6a (koito ti spomenah me mu4at adski) i zatova vzeh re6enie, 4e Kitai ne e za men, pone ne v momenta. Niakade kraia na Juni 6e otlitam ot tuk. Moje bi 6e se vurna, kogato tazi nacia uzree malko pove4e, no za poslednata polovin godina se ubedih,4e e nujno duuulgo vreme (ako vuob6e se promeni) dokato Kitai porasne duhovno,ako moga taka da se izrazia.

Smiatam da tursia rabota ili v Capetown, South Africa ili v niakoe kitno mestence v Evropa…Imam nujda ot malko po-normalno miasto, mnogo me izto6iha tezi kitaici…

Haide, tova e ot men za sega…Umnata i pishi, kogato mojesh. Az 6e te durja v te4enie na ne6ata tuk.

Celuvki,

Vankata

Източник

Лидия Стайкова е учител по английски език и образователен консултант. Живее в България. Търси връзките между бизнеса, киното, храненето, политиката, религията, литературата, науката, околната среда, философията, емоциите, интелекта и др. Споделя откритото в блогове, разговори и писма.

Коментари (14)

- 14-02-2010|Б.Павлов - за голата свобода и за страха от нея

когато си помисля, какъв късмет изкарахме ние, без да сме го заслужили си казвам, не е на добро. не само, че ни подариха свободата, но като гаранция да не я харижем някому получихме и членство в ЕС.

в тази връзка, ето една притча, чийто автор търся вече тридесет години за да му се поклоня, за просветлението с което ме дари, точно когато имах нужда от такова:

имало едно време един много беден човек, толкова беден,че дори нямал цървули, та този бедняк много искал да има гайда. проглушил ушите на близките си с тази своя мечта и те, при всичкото си нямане, събрали последните си стотинки и му купили гайда... и не след дълго човекът си направил от нея цървули.

мисля си, че и ние, новите европейци, като китайците сме все още само едни боси гайдари:)

благодаря за хубавата статия.

- 15-02-2010|Димитър Камбуров - по повод Китай

Уважаема Г-жо Стайкова,

Казвам се Димитър Камбуров и бях през 2007-2009 лектор в Пекин, тъй че се отнасям съчувствено към опита на вашия ученик. Смея да ви препоръчам текста си за Китай, публикуван в "Култура", 43 бр.http://www.kultura.bg/bg/article/view/16390. Имам още няколко неща по въпроса, едното избезе в коледния брой на Тема, а другото предстои да се появи във Foreign Policy, ако Вие и Вашият приятел се интересувате евентуално. Добре е повече хора да се откажат от наивния овчи възторг от Китай, който впрочем западни медии и публичности поддържат. Наистина е страшно онова, което се задава. Още по-страшното е, че в очите на китайците то не представлява нищо повече от едно възстановяване на статуквото, нарушено от една относително кратка двувековна аномалия (на фона на няколко хилядолетната доминация на Китай).

- 15-02-2010|Златко

Предварително моля за извинение за (някои от) нещата, които ще напиша оттук нататък, тъй като осъзнавам, че те може би ще прозвучат някак заострено и предизвикателно. Уверявам ви, че това не е целта, която преследвам с този коментар.

И така, първо няколко факта:

1. От известно време насам, както е очевидно за хората, следящи сайта, аз се занимавам особено интензивно с темата за болестите и нашето отношение към тях като едни от най-важните информационни носители в битието на всеки един от нас.

2. Прочетох днес сутринта материала на господин Камбуров във вестник „Култура“.

3. Прекарах по-голямата част от следобеда с една изключително чаровна, образована и интелигентна китайска дама. Истинска радост – и за сетивата, и за душата.

4. Върнах се в къщи и най-неочаквано установих, че всички тези неща се преплитат в едно цяло, което се опитвам да представя тук.

И така, по повод текста на господин Камбуров: определящото късче информация в него за мен се оказа очевидния ужас, който авторът изпитва пред мисълта и представата за инфекциозни причинители (и заболявания). Оттук и думата, която според мен е ключова при неговото разбиране: отвращение. Впрочем, има и още една, но нея я знам единствено на немски език: Zwanghaftigkeit. Самият аз, като човек, израсъл в къща с клозет (не тоалетна!) на двора, който, ако взема да описвам, ще си изгубя аудиторията, вероятно бих имал по-малко проблеми с китайската нечистотия (това не означава, че не съм благодарен за немската образцова хигиена, разбира се).

Разговорът с китайската дама ме впечатли особено много в едно специално отношение, директно свързано с нашата тук дискусия. Тя идва от семейство, което е дисидентско във всички очевидни и неочевидни смисли на думата. Бащата и майката прекарват около двадесет години в различни трудово-превъзпитателни лагери по време на културната революция, като четирите деца биват възпитани повече или по-малко от бабата, както и от самите себе си (живот без родители, точка). Сега, за да се прехвърля на по-познат терен, ще спомена, че всички познати ми българи с подобно семейно минало са изключително горчиви и агресивни хора. Споменаването на думички като „комунисти“, „социалисти“ или дори просто „минало“ е гаранция за отприщване на вълни от яростно отрицание. Изобщо, ненавистта към собственото минало изглежда е една от ключовите черти на българския характер, сегашен или предишен (това е просто спекулация, разбира се; моля, не я вземайте чак толкова на сериозно).

Онова, което ме удиви при тази дама, беше пълното спокойствие, с което тя разказваше всички тия неща. И думите, с които ги допълни: „За всички нас е несъмнено, че рано или късно ние ще имаме функционираща демокрация от западен тип. Ние обаче разбираме, че при мащабите на Китай една такава промяна изисква огромна енергия – и много дълго време. Бързането едва ли е най-добрата стратегия – погледнете какво става в Русия.“

Сега, бидейки малко нещо нови в лагера на Развитите и Демократичните, ние българите нерядко тежнеем към католичество, по-голямо от онова на папата (господин Камбуров започва текста си с подобни мисли). Проблемът май е в това, че осъзнавайки тоя елементарен факт, ние не правим особено много, за да го държим под контрол. Никъде в западна Европа не съм срещал едно толкова религиозно по естеството си преклонение пред Айн Ранд (всъщност за нея тук просто не се говори), каквото откривам в България. Изобщо, религията на свободата, под формата най-вече на свободния пазар, е значително по-силно разпространена у нас, отколкото да речем в Германия. Оттук – поне според мен – и дълбокото недоверие, което всички ние храним към мисълта, че за западния капитализъм (който ние регистрираме най-вече в един напълно не-исторически, откъснат от миналото му, смисъл) може и да има някаква алтернатива. Голата фактология обаче посочва, че – с изключение на Америка, която в известен смисъл получава плодовете на просвещението „наготово“ – всички останали развити западни страни са били свободно-пазарни далеч преди да бъдат демократични. И фактът, че Китай днес повтаря техния път без да се впечатлява особено от призивите на Запада да се демократизира преди да се е развил достатъчно, изглежда непрекъснато убягва от вниманието ни. („Демокрация и празни каси – хе, хе!“, както се казваше в „Баща ми е в служебна командировка“ на Емир Кустурица.)

Всичко това не означава, че аз непременно съм запален оправдател на китайския модел и китайския път. Онова, което се опитвам да правя е да не допускам прекалено много готови отговори и шаблони в главата си. Възможно (но според мен малко вероятно) е Китай никога да не се превърне в реална демокрация. А що се отнася до връзката между хигиена и демокрация, то тя сигурно съществува, но не непременно и не на всяка фаза от историческото развитие. И не на всяко кътче от планетата. В Сеул – където демокрацията днес е несъмнена – миризмите и вонливите гледки са също такава част от градския пейзаж, каквато е и описваната от господин Камбуров картина. Същото се отнася и до абсолютното усещане за непричастност и чуждост – нещо, което аз не съм изпитвал на никое друго място по света с такава интензивност, въпреки че живея вече двайсет години извън родината си. Дали това е аргумент в какъвто и да е политически и исторически смисъл, самият аз малко се съмнявам.

И така – ето собствената ми позиция: разбира се, че от наивен възторг няма никаква полза. По същия начин, по който няма полза и от наивно отрицание. Онова, от което се нуждаем всички – и това не само по отношение на Китай – е познание, способност за (исторически подплатено) сравнение и, може би, търпение. Много, много (китайско) търпение.

- 16-02-2010|Е

Страхът пред непознатото е мързел, не разум, и умора, не мъдрост.

- 21-02-2010|яс

Всъщност нещата ми изглеждат по-прости - китайците, точно защото не са порастнали, are the strongest and most powerful nation in the world, nobody has the right to stand against they. Такива са и американците, докато нациите, които са преживели Ренесанса са порастнали и застарели, а гърците, с тяхната антична култура направо миришат на пръст.

- 25-02-2010|Майя Маркова - универсалността на свободата

"Премахнете мъдреца (управник) и отхвърлете мъдростта (на властта)

и хората ще имат стократно повече полза.

Без закони и принуда хората ще живеят в хармония...

Колкото повече забрани има,

толкова по-бедни ще са хората...

Хората умират от глад,

защото онези над тях преяждат с жито от налози...

Трудно се въвежда ред сред хората,

защото стоящите над тях все нещо им се бъркат..."

Лао Дзъ, "Хармония" (превод М. Мелнишка), от сборника "Либерализмът - идеи за свободно общество", включващ и есе от Айн Ранд.

Дали "религията на свободата" е наистина толкова чужда на китайската култура? Или само на тази нейна част, която властите са оставили да оцелее?

Лично аз съм скептична към мнението, че другите хора са много различни от нас и искат много различни неща. Безспорно в някои случаи то е оправдано, но от него до моралния релативизъм и до расизма има само половин крачка; а освен това в най-важните случаи е непроверимо. Погледнеш ли общество, в което на хората не е разрешено да говорят свободно или да имат собственост, веднага се намира някой да каже, че на тях така им харесва, такава им е културата, точка.

- 25-02-2010|Златко

С риск да кажа нещо съвсем непричастно към темата, ще ми се да споделя изненадата си от новината, която току-що прочетох в немската преса: прословутият "Хумър" на Дженерал Мотърс излиза от производство. Причината: ГМ не може да го издържа повече, а предполагаемият китайски купувач се е оттеглил, тъй като китайското правителство не приема производството на грамадните замърсители на околната среда, защото те не са съвместими с екологичната политика на страната. Значи не е само лошо, когато правителството се меси в работата на бизнеса, какво ще кажете? И в тоя случай – най-неочаквано за всички критици – китайското правителство май че дава пример на всички останали.

Поправете ме ако греша, не държа непременно да имам право.

- 27-02-2010|антони - е това за автоцензурата ме уби

китай съществува от преди 5000 г. и винаги е бил китай затова на много хора им е трудно да го разбират преплитането наслоеното през хиледолетията на нравите битноста е трудно особенно за хора закърмени с гръцкото демос хора като конфуций лао дзъ не ги е било страх да пишат и да говорят представятели си ако имаха автоцензура какво щеше да е стигнало до нас от техните писания едно нищо само оди на възхвала ама не биле са свободни и са си писали кот си мислят,китай днес найстина под ръководсвото на една партия се опитва да излезе на нов път и надали ние ще разберем какво ще стане щото по естестввени пречини няма да ни има там нещата се случват с темп невъобразим за нас с хилядолетия,ставали са за лошо и за добро.

- 27-02-2010|Б.Павлов

Новината за провалената продажба на известната марка на GM показва само особеностите на еднопартийния, държавен капитализъм в Китай и изяснява на дело кой е истинският собственикът на капитала и как се вземат там важните решения.

Не занам дали този кланов монопол върху собствеността, който засега успява в Китай би свършил добра работа другаде, както и дали вече не се проваля у нас зад фасадата на уж многопартийната ни, политическа система.

По принцип, всеки монопол е враг на свободата – даже в денатурирания ѝ, виртуален вариант, така че в името на Лок, китайският прочит на Капитала не би трябвало да ни радва.

Не знам, как биха се отнесли правозащитниците в Китай ако на запад приемем дословно последните строфи на Дао Дзъ Дзин, където сякаш в прав текст ни се казва да не си пъхаме дългите, европейски носове през великата културна стена на Изтока, а взаимно да си слушаме "пеенето на петлите и лаят на кучетата"...

Изобщо има ли някакъв действащ, междукултурен код за връзка на Китай със света, извън шизифренния език на борсовите индекси?

- 27-02-2010|Б.Павлов

Моля за извинение, Дао ДЪ Дзин е правилното изписване.

- 27-02-2010|Златко

Съжалявам, но в този случай трябва да призная, че казаното ми звучи като идеологически, тоест празни приказки. Когато преди около година тук трябваше да се спасява Опел, немското правителство започна да търси инвеститори по цял свят. В края на краищата, с големи трудности, се намериха няколко големи фирми, които бяха склонни да инвестират. Щом обаче стана ясно, че зад някои от тях стоят руски капитали, сделката беше спряна моментално. Толкова за "истинския собственик на капитала". Всяко правителство се опитва да защищава някакви интереси и да се чернят китайците за неща, които се правят навсякъде, и то нерядко по много по-ирационални причини, както става ясно в случая, говори за липса или на информация, или на свобода на мисълта (китайците поне го правят от екологически съображения, докато немците спряха сделката единствено поради ирационалния страх, че "руският капитал завладява Европа"). Така че, много моля, нека поне тук се въздържаме от приказки, които може би са добри на маса в София, но инак звучат провинциално и предубедено.

- 27-02-2010|Б.Павлов

Бих поправил (засега) без угризения само "и"-то на "О" в думата "шизИфренния" в края на моя "текст". Мисля си, че повече и не би трябвало да се очаква от един предубеден провинциалист:)

Благодаря, че ми обръщате внимание, въпреки многото работа, която вършите за всички нас тук.

- 09-03-2010|Майя - китайското vs. американското правителство

В случая с "Дженерал Мотърс" признавам, че американското правителство постъпва неправилно, като спасява фалиращата компания с парите на данъкоплатците и се опитва да пробута най-вредните й производства в Третия свят, а китайското правителство постъпва правилно. Колкото до бизнеса (в широк смисъл, т.е. и потребителите), той надлежно тегли шута и на вредните "Хумъри", и на "Дженерал Мотърс" като цяло.

- 09-03-2010|Б.Павлов - Майя:..."американското правителство постъпва непра

Да се обвърже Опел с принципно неясните, руски инвестиции, често напълно зависими от еднолични, политически решения би било екзотично и екстравагантно решение. Потенциалът на една мащабна сделка във високо технологичен отрасъл, какъвто е автомобилостроенето, изобщо не се измерва с предложената цена – ясно е, че руски инвеститор на този етап не може да предложи друго освен планиран фалит.

Колкото до покупката на Hummer ( сделка, която по размерите си е по-скоро покупка на бранд) тя наистина има смисъл само от гледна точка на пресметнатия, частен риск.

Ако допуснем, че и в двата случая има държавна намеса, наистина въпрос на свободна интерпретация е в кой от тях интервенцията е по-оправдана.

Да не забравяме, че темата на коментираната статия е свободата. Склонен съм да се съглася, че в рамките на собствената си култура всеки е бял или черен, или червен и ничие избелване, очерняне или изчервяване няма да го промени. Традиционната китайска софистика, че "белият кон не е кон" би променила фактите още по-малко.

Големият американски дебат за смъртта на печатната книга

Автор: Зоя Маринчева

Новите книги в САЩ за 2008 са донесли на своите издатели чиста печалба от 24.3 милиарда долара, което е с 2.8% по-малко от 2007, докладва Асоциацията на американските писатели въз основа на годишните отчети на 81 издателя. От 2002 до 2008 продажбите са растели годишно с 1.6 %. Най-голямо увеличение е отчетено при електронните книги, макар че приходите от тях засега са незначителни, възлизайки на $113.2 милиона, което е 68.4% увеличение спрямо 2007. Със шокиращите 13% са спаднали продажбите на книги с твърди корици за деца и възрастни. Продажбите на книги с меки корици, чиято цена е между 14 и 18 долара, обаче отчитат растеж от 3.6%, а тези с твърди корици, които вървят на цена от 27-35 долара – 6.4%. Художествената литература не може да се похвали, че е сред бестселърите на пазара, макар че вкупом 4.8 милиарда долара за книги с твърди и меки корици съвсем не е лош резултат. Юношеските и детски книги отчитат общо 3 милиарда долара продажби. Най-добри резултати отчитат учебниците – 6 милиарда долара за учебници от 1 до 12 клас и 3.8 милиарда долара за университетски учебници. Продажбите на професионални книги също са паднали леко, с половин процент, спрямо 2007 до 3.5 милиарда долара. Пазарът на аудио книги се е свил с 21%, а този на религиозни книги с 7.6%. Януарските продажби на 2009 според асоциацията са обнадеждаващи. За САЩ увеличението е от порядъка на 3.6%, за Канада – 6.7%. Всички резултати се намират на този адрес:http://www.publishers.org/documents/S12008Final.pdf.

Една ниша в книгопечатането обаче се радва на 32% скок в продажбите в сравнение с първото тримесечие на 2008 година. Канадската „Арлекин Ентърпрайзес“ празнува 60тия си рожден ден тази година. На цена 5 долара за книга, розовите романи са достъпни за всеки джоб, или по-точно за всяко женско портмоне, защото клиентелата на този жанр е изключително от женски род. Формулата на успешния любовен роман, според материала в „Найтлайн“ на телевизия ЕйБиСи, е връзка между жена и мъж, която бива последвана от щастлива разръзка.

За последните два месеца статиите и блоговете, в които се обявява смъртта на печатната книга/списание нарастват в геометрична прогресия. Хорът на пеещите смъртоносни фантазии достигна такова кресчендо, че вече тезата им не е на мода даже и породи вълна от статии, в които се отрича смъртта на книгата. Никой не оспорва масовите уволнения в края на миналата година обаче. Разглезената от десетилетия рекламни приходи индустрия се бори със зъби и нокти за своето оцеляване, слава богу. Издателят на „Бостън Глоуб“, компанията „Ню Йорк Таймс“, в момента води преговори за отстъпки с професионалните съюзи на бостънския вестник. „Рийд Екзибишънс“ са прекратили плановете си за панаирите на книгата Toronto Book Fair и BookExpo Canada, където обикновено си даваха среща книгоразпространители и независими издателства, заедно с големите търговски къщи. Веригата от книжарници „Бордърс“, конкурента на „Барнс и Ноубъл“, е на ръба на банкрут. Литературните рецензии във вестниците са на изчезване, но дори и да присъстват, почти не влияят на продажбите на книгите, пък и на културния национален диалог, освен ако Опра или блог-общност не се намесят. Големите издателски къщи слухтят за следващия Дан Браун, работейки на принципа на щастливата случайност – бестселъри, които спонсорират останалите им книги. Случайни, защото няма формула на успеха. Милионните хонорари, които се договарят преди още книгата да е написана дори, отиват за спортисти, политици, артисти, хора, добили някаква по-масова известност, без значение за какво, както и автори на бестселъри за техните следващи книги. Тези са и книгите, които големите къщи рекламират. Това означава бизнес модел от типа на Уолстрийт, работещ с непокрит риск, на принципа на ексклузивност и отчаяно печалбарство. Така се режат късове от бъдещето, защото лоялна публика и добри автори се отглеждат с времето. Сред телевизионните сериали за последните десет години има безброй много примери на рано-прекъснато екранно присъствие на базата на ниски печалби през първите сезони, възпрепятствайки по този начин публиката да формира вкус към дадено заглавие.

Има вече издателски къщи, които експериментират и с конвенциите на възнагражданието. „Алгонкин Букс“ са въвели ограничение на предварителния бонус до 100,000 долара и делене на печалбата по равно между издателя и автора. От друга страна, уволнени журналисти се амбицират и започват да основават блогове и уебсайтове, търсейки полу-платен или ниско-платен бизнес модел. Сформират се тинктанкове за спасението на печатните списания. Едно от тях бе наскоро огласено от уважавания професор по журналистика към Университета в Мисисипи Самир Хушни и вече предизвика огромен интерес сред все още работещи и уволнени издатели и редактори от индустрията.

Общото мнение е, че печатните медии и книги няма да изчезнат, но ролята на рекламата във формирането на приходите и съдържанието ще намалее. Изданията ще се правят на общностен принцип в по-малък редакторски състав, ще диверсифицират бранда си във всички видими и невидими маркетингови полета, най-вероятно ще поддържат висока цена от над 10 долара на копие, но ще доставят на абонатите си допълнителни продукти. Оказва се, че страни като България вече са революционизирали модела и може да дават идеи и пример на американските издателства за симбиоза между медия и книжна индустрия, медия и филмова и музикална индустрия. Връщайки се обратно към книгите, преди месец стана ясно, че издателството „Томас Нилсен“ ще публикува и продава книги с твърда корица и безплатен бонус за клиента – аудио и електронната версии на книгата. Това се прави за първи път в САЩ. По същото време „Амазон“, родителят на Kindle, обяви, че притежателите на iPhone и iTouch вече имат достъп, платен, разбира се, до 240 000 електронни книги. Kindle засега се продава за $359.

Повечето от издателските къщи прекрояват своите поделения, елиминират, уволняват, а някои започнаха и да създават нови. „Харпър Колинс“, например, ще започне да издава книги за поп-култура – музика, дизайн, мода, забавления и спорт, под логото It Books. По-малките независими издателства също премислят бизнес модела си, част от тях изкупуват свои братовчеди и конкуренти, други планират включване на новите онлайн медии в продажбите и рекламната стратегия. Според консултанта и издателя Боб Сакс (http://www.pubexec.com/pubtalk/bob-sacks.html?page=1) причината за лошите времена в издателската индустрия са недалновидни ръководители, изпитващи ужас от непознатото бъдеще, както и състоянието на икономиката. Той вярва, че това, което става в момента е «технологичен цикъл на драматична промяна». След който ще настъпи нова ера на издателска експанзия. И хартията ще е само един от начините, по които думите ще стигат до читателите. А що се отнася до аргумента, че на екран трудно може да се чете роман, Сакс елегантно подрива тезата: „Същите тези шефове, които с часове четат стотици съобщения по блакберито вкъщи, на срещи или докато пътуват, в същото това време отричат, че човек не може да свикне да изчита дълги текстове в дигитален формат.“ Неслучайно летят глави в издателския бранш.

Източник

Зоя Маринчева е завършила бургаската английска гимназия и българска филология в СУ “Климент Охридски”. Работила е като редактор и преводач, както и в областта на маркетинга и връзките с обществеността. Живее в Сан Антонио, САЩ. Превежда на английски поезия и проза на български автори, сред които Стефан Бонев, Николай Райнов, Керана Ангелова. Публикува авторска поезия, рецензии и преводи в български и американски издания, сред които To Topos, Two Lines, Washington Square Review, Zoland Poetry, антологията Thresholds, в-к “Сега”, Литернет, Public-republic.net, Литклуб, Erunsmagazine. Документира впечатленията си от Америка в блога http://www.zoya2008.blogspot.com.

Коментари (2)

- 17-02-2010|е-ink

Чудесен рационален поглед към състоянието на книгата - данни, тенденции, надежди, страхове и резултати. Само за едно не бързам да се съглася. Колкото и изобретателни да са връзките между медии, разни измислени автори, кинопродукции, конкурси, уж случайни гласувания на неизвестни извършители и т.н. у нас, не бих ги препоръчала на американците. Те явно налучкват същия път със свои средства.

- 21-02-2010|яс

Аз обикновено намирам повечето книги, които потърся, в интернет. Не става въпрос изобщо за бизнес, а за сайтове, в които потребителите превеждат и редактират книгите, които се качват. Докато по света има безброй сървъри, на които можеш да ги качиш, преследването и търсенето на някакви авторски права е безнадеждно, а докато има безплатни книги, хартиени копия за $10 и повече, ще се продават доста трудно. И всякакви други, разбира се.

Да пробудиш мъртвите

Автор: Тери Игълтън

Немският философ Валтер Бенямин е имал странната идея, че ние можем да променим миналото. За повечето от нас миналото е нещо фиксирано, докато бъдещето е открито. Бенямин смята, че миналото може да бъде променено от онова, което ние вършим в настоящето. Не буквално променено, разбира се, тъй като единствено сигурното нещо, когато става дума за миналото е, че то не съществува.

Няма начин, по който ние ретроспективно да изтрием Виенския договор или Големия ирландски глад. Една от особеностите на човешките действия е, че след като веднъж са били извършени, те никога повече не могат да бъдат поправени. Онова, което е вярно за миналото, винаги ще бъде вярно. Наполеон ще бъде тумбест, а Айнщайн – рошав до края на вечността. Нищо в бъдещето не може да промени факта, че самият Бенямин, един набожен евреин, е извършил самоубийство на френско-испанската граница през 1940, докато е трябвало да бъде предаден на Гестапо. Като се изключи някакво буквално възкресение, безбройните поколения от мъже и жени, които са се трудили и страдали за доброто на мнозинството – всъщност историята на човечеството досега – никога няма да бъдат обезщетени за злочестата си съдба.

Онова, което Бенямин иска да каже е, че начинът, по който ние действаме в настоящето, може да промени смисъла на миналото. Миналото може и да не съществува в буквален смисъл (не повече отколкото съществува бъдещето), но то продължава да живее чрез последствията си, които са съществена част от него. Бенямин мисли по същия начин и за произведенията на изкуството. Според него, значението на едно произведение на изкуството е нещо, което се развива с течение на времето. Великите поеми и романи са като бавно горящи фитили. Навлизайки в нови, непредсказуеми ситуации, те започват да разпространяват нови смисли, които самият автор не може да е предвидил – по същия начин, по който Гьоте не може да е предвидил комерсиалната телевизия. За Бенямин нещата изглеждат така, сякаш в произведенията на изкуството са били впръснати значения, които излизат на повърхността само в онова, което човек може да нарече тяхно бъдеще. Всяка велика драма, скулптура или симфония, както и всяка индивидуална личност, има бъдеще, което помага да се определи какво те са всъщност, но което се намира отвъд тяхната способност да го определят.

В един определен смисъл ние знаем за Френската революция или сталинския терор повече от хората, които са участвали в тях, защото знаем до какво са довели те. С привилегията на ретроспекцията, ние можем да впишем тези събития в един по-широк наратив, да извлечем от тях повече смисъл, отколкото са могли когато и да било Робеспиер или Троцки. Цената на това висше знание е безсилието. Няма начин, по който бихме могли да използваме това знание, за да предотвратим минали катастрофи. Ние сме като мъже и жени, неистово махащи към историята от голямо разстояние, неспособни да се намесят в нейните кризи и конвулсии.

И все пак ние не сме напълно безсилни. От нас зависи да осигурим, че например Микеланджело и Томас Ман не са били част от едно човечество, приключило в саморазрушение. Самите те, бидейки мъртви, са безсилни да предотвратят тази трагична развръзка, докато ние не сме. Ние можем да направим историите им по-различни. Не можем да променим съдбата на ония от миналото, които са се борили за справедливост и са били убити заради усилията си. Но ние можем да напишем отново техните истории чрез собствените си действия в настоящето, и дори да им придадем един класически хепиенд.

По този начин, смята Бенямин, ние бихме могли да обезщетим предците си по някакъв начин. Традиционните юдейски ритуали на траур и припомняне биха могли да получат ново значение. За този неортодоксален левичар, удивително, дори и в носталгията би могло да има нещо революционно. Днес носталгията е почти толкова неприемлива, колкото и расизма. Нашите политици говорят за теглене на черта под миналото и за обръщане гръб на старинните вражди. По този начин ние можем да прескочим напред в едно остъргано, чисто, амнезийно бъдеще.

Ако Бенямин е отхвърлял този вид лицемерие, то е било, защото е разбирал, че миналото съдържа огромни ресурси за обновяване на настоящето. Ония, които изтриват миналото, рискуват да отменят и бъдещето. Никой не е бил по-целенасочен в изтриването на миналото от нацистите, които, също като сталинистите, просто са изтривали от историческите записи всичко, което са считали за неудобно. В техните ръце миналото е било също толкова глина, колкото и бъдещето. Истинската власт е в суверенността пред онова, което вече се е случило, а не само в способността да се определя какво ще се случи после.

В една от най-проницателните си сентенции, Бенямин отбелязва, че онова, което кара мъжете и жените да въстават срещу несправедливостта, са не мечтите за образовани внуци, а спомените за поробени предшественици. Обръщайки поглед към ужасите на миналото, с надежда, че при това няма да бъдем вкаменени, ние биваме подтикнати да се движим напред.

Бенямин е бил силно заинтересуван от работите на един свой сънародник-евреин, Зигмунд Фройд, който също вижда в припомнянето един от ключовете към освобождението. Според Фройд човешките същества са природно забравящи животни. Способността за забравяне ни движи напред. Ние оцеляваме само чрез потискането на голяма част от неприятния материал от миналото си. За него забвението е нещо естествено за нас. Припомнянето е просто забравяне да забравим. Това може да бъде изключително болезнен процес, което е и една от причините да го избягваме.

Тук е налице един паралел между двете личности и нации. Нациите понякога процъфтяват, отричайки престъпленията, които са ги създали. Само когато оригиналната инвазия, окупация, изтребление или узурпация са били сигурно погребани в политическото несъзнателно, суверенността може да се почувства сигурна.

Именно поробени предци, както ги нарича Бенямин, са ония, които Барак Обама носи в себе си. Самият той може и да не е наследник на роби, но той е дете на континента, от който те са били докарани. Обама не изпитва особено желание да подчертава този факт, като се има пред вид скрупульозно създадената му „пост-расова“ личност. Ние със сигурност можем да очакваме само малко реални промени от неговата администрация. САЩ ще си останат еднопартийна държава, под каквото и име да се прикрива капиталистическата партия. Но дори и така страната все още има огромен шанс да обезщети мъртвите си. Тя има шанс да напише неочакван епилог на мрачната приказка за робство и расови конфликти.

Това не означава, че всичко е добре щом свършва добре, както изглежда е мислел Шекспир. Трагедиите не се превръщат в комедии просто като им се придадат няколко оптимистични завършващи строфи. Всъщност повечето от собствените хепиенди на Шекспир съзнателно включват някакъв дисидентски елемент – например шут в тълпата, който отказва да бъде включен във финалното решение.

Победата на Обама не е компенсация за ужасяващото расово минало на Америка. На линчуваните, кастрираните и унижените от миналите времена не може да се гарантира буквално обезщетение. Нашите по-оптимистични предшественици понякога са гледали на историята като на един вид влак, който ги тегли от мрачните долини към слънчевите височини. Но ако историята е влак, то ние трябва да си припомним и ония, които никога не са стигнали до мястото на пътуването си – ония, които са умрели в страничните коловози или в отчаяние са скочили върху релсите.

Дори и така, комичният развой на събитията, който изпрати Обама във Вашингтон, служи да ни покаже как историята, колкото и да е трагична, не е съдба. Онова, което се случва, се случва. Но както колегата и приятел на Бенямин, Бертолт Брехт, никога не се умори да повтаря, то винаги би могло да се е случило по-различно, или да не се е случило изобщо. Сред нещата, които правят историята, са и онези, които не са се случили или за които не е било необходимо да се случат, и които често упражняват върху хода на събитията също толкова дълбоко влияние, както и ония, които са се случили.

Гледайки назад от позицията на Белия Дом на Барак Обама, ние можем да видим повече, отколкото са могли белите робовладелци от дълбокия американски юг на 19-ти век. Ние можем да видим, че робството не е трябвало да се случи, защото един ден президент е щял да бъде чернокож американец, разрушавайки с това мита, че неговите хора са низши.

Това написва отново, и от ретроспекция, националния наратив. Но в същото време то ни напомня и за едно непоносимо безчинство: че цялото това страдание и злочестие е било, в края на краищата, за нищо. Както казва Брехт: „Страданията на този човек ме ужасяват, защото те са ненужни.“

Източник

Тери Игълтън (род. 1943) е британски литературен теоретик и критик, разглеждан от мнозина като най-влиятелния жив литературен критик във Великобритания.

Коментари (4)

- 15-02-2010|Златко

М-да. Странен завършек на един инак блестящ текст. Хубаво би било ако човек – или човечеството – би могло да се научи на това какво е болка и без болка. Хубаво би било, наистина.

А дали наистина би било толкова хубаво?

- 15-02-2010|Б.Павлов - За страданията на богочовека

"Болката без болка" е отрицание на един трудно постигнат, но досега неразбран символ – символът на въплъщението и саможертвата на Христос.

Но има друг символ надхвърлящ смисъла на този древен, западен мит, постигнат на изток със силата на човешкото самовгълбяване. Той е изразен в Упанишадите и след това преповторен от Буда:

Отказът от плодовете на действията или, казано с дилекта на Дзен, действието чрез бездействие.

За суетливия, западен ум историята се превърна в трескаво криволичене пред пропастта на небитието. Чудовищната самозаблуда на прогреса измести от човешкия хоризонт въпроса за смисъла, превръщайки го в антипод на активността, какъвто той не е. Според традициите на Изтока, истинската активност на интелекта започва със задаването на прости и ясни въпроси: кой съм аз, защо съм на този свят и как ще погледна смъртта, когато застана пред нея.

Ние вече не можем да си спестяваме болката от тези въпроси, както досега сме го правили. Тези въпроси с детска жестокост ни задават развиващите се успоредно с нас живи и жилави, нехристиянски традиции. Колизиите от конфронтацията с тях ни оставят объркани и безсилни, защото на практика този уж "сблъсък на цивилизации" всъщност "изиграва" като на сцена един наш, вътрешен, неразрешен конфликт.

Няма нужда да се поправя историята.

Защото нейното главно, действащо лице винаги ни е подръка – на по-малко от една ръка разстояние...

- 16-02-2010|Д.Павлов - Миналото

Мисля,че акцентът на текста не е върху "болката без болка",а върху миналото като перспектива за сега-и-тук-ставащото.Също и за паметта като екзистенция.

- 21-05-2012|Гергана - кеносис

Благодаря на Д. Павлов за коментара.

Девета разходка по глобалната улица с Иван Кръстев

Автор: Иван Кръстев

(За девети пореден път около Нова година Иван Кръстев споделя пред „Култура“ свои размисли, идеи, хрумвания, аналогии, предизвикани от постоянните промени в света около нас.)

Мисля, че в нашите разговори винаги отделяме място на събития, показателни за търсенето на нов ред при преподреждането на света. През 2009 г. това бяха като че ли „основаването“ на Г-20 и приключилата с твърде противоречиви резултати среща в Копенхаген…

Деветата година и деветото интервю са естествен предел. В приказките на деветата година и след „девет планини в десета“ нещо се случва. В България, след нашето девето интервю, нищо няма да се случи (освен случки), така че навярно е време да сложим край на нашите психо-политически сеанси.

А иначе, през 2009 година се случи Копенхаген. В Копенхаген стана ясно, че Западът е изгубил монопола си да определя дневния ред на света и че развиващите се страни имат своя различна представа за бъдещето и за това, чие е бъдещето. Китай, макар и с нежелание, оглави бунта на развиващите се страни и е трудно да си представим колко време ще е нужно на света, за да намери ново равновесие. Мнозина се надяваха, че климатичните промени и страхът от екологична катастрофа могат да родят хармоничен световен ред. Но това е надеждата на победителя да убеди изгубилия, че и двамата са спечелили. В началото на XXI век Западът се опита да обедини света не като предложи нов голям проект, а като предложи голяма опасност. Но опитите да се обедини човечеството със силата на слайдове и графики, които предричат едно катастрофично бъдеще, се провалиха. И не защото хората не се страхуват от глобалното затопляне, а защото съвременното човечество се страхува от всичко и затова вече не се страхува истински от нищо, и времевият му хоризонт не надхвърля едно-две десетилетия. Страхът се банализира. Когато всеки ден гледаш филми на ужаса, ужасът губи своята ужасност. Провалът на Копенхаген трябваше да се очаква, първо, защото науката отдавна е под подозрение, и второ, защото развиващите се страни виждат в желанието на Запада да ограничи негативните последствия от индустриалното развитие опит да се ограничи растящата икономическа мощ на това, което до вчера беше просто „трети свят“. Успехът на Копенхаген би означавал, че човечеството признава общ враг, че е готово на общи и координирани действия – и всичко това в рамката на науката и държавата. Но Копенхаген се провали. Развиващите се страни декларираха, че не глобалното затопляне, а егоизмът на развитите страни е главната опасност за техните общества. И въобще, конференцията за климата в Копенхаген промени климата, но… политическия. Глобалната икономическа криза и провалът на Запада да наложи дневния си ред станаха катализатор на разпадането на западната хегемония. Това, което демографите отдавна очакваха, това, което икономистите прогнозираха, и това, което политиците отказваха да повярват, вече е факт: западно-центричният свят стана история. Западът или по-точно, Северът (САЩ, Европа, Япония, Русия), тотално доминираше XX век, но днес започва да губи позиции. И това се случва толкова бързо и се коментира с такава истерия, че се създава усещането за някаква лавина, която идва към нас. Всички ние дотолкова бяхме свикнали да мислим, че господството на западната цивилизация е естествено (в природата на нещата), та не си даваме сметка, че почти до 1800 година Китай и Индия произвеждат почти 40% от БВП в света. Но 2010-а, разбира се, не е просто връщане към 1800-та, защото тогава съществуването на Китай е любопитна подробност, а днес е част от нашето всекидневие. Историците наричат войната от 1914-1918 г. ту Европейската война, ту Първа световна. В света, с който сме свикнали, Европа и светът бяха синоними. В годините на Студената война противопоставянето между САЩ и СССР продължаваше да удържа европейското господство, защото и двете свръхсили са пряк продукт на европейската култура. Просто едните бяха законните, а другите – незаконните синове на европейското Просвещение. Всичко това е вече история. Светът вече е друг – пренаселен, по-богат, по-неравен и по-опасен. В България ние не обичаме да мислим демографски, но демографията има предимството най-добре да илюстрира мащаба на случващата се промяна. В периода 1900-2050 жителите на земята ще са се увеличили шест пъти и през 2050-а само 14% от населението ще живее в развития Север. Ако прогнозите на Goldman Sachs са верни, още през 2032 г. колективният БВП на страните от БРИК (Бразилия, Русия, Индия, Китай) ще е по-голям от БВП на най-развитите шест западни страни (включително Япония). И ако до срещата в Копенхаген някой е имал надежда, че този новопоявяващ се свят може да бъде обединен от споделена грижа за бъдещето на земята, то тази надежда е мъртва.

Човечеството няма общ враг – глобалното затопляне, и няма легитимна глобална структура, в която да разрешава своите противоречия. ООН все повече е музеен експонат от един отишъл си свят, свят, роден от края на Втората световна война. Г-20 не е нова институция, тя е преходно явление, квазиинституция, която се опитва да запълни съществуващия вакуум.

Нещо като Кръглата маса тук.

Сравнението между Г-20 и Кръглата маса ми се вижда много точно. Г-20 е глобална кръгла маса, а развитият Север е изправен пред много от проблемите, пред които бяха изправени бившите комунистически партии в деня след падането на Берлинската стена – Западът (подобно на бившите комунистически партии) контролира военната сила, но не може да я използва ефективно и без риск от глобален сблъсък, той знае как да работи с институциите, но не може да контролира глобалната улица, Северът е партията на страха, а Югът – партията на надеждата. Нещо повече, подобно на Кръглата маса, Г-20 се опитва не толкова да представлява новото съотношение на силите, колкото да го създава. И въобще, ако има призрак, който броди по света, това е призракът на глобалната неуправляемост. Днес повече от всякога опасността е от ентропия на политическото пространство.

Какво прави ЕС в тази ситуация?

ЕС прилича на герой, излязъл от страниците на модернистичен роман – всичко, което прави, го прави във въображението си. В интелектуален план икономическата криза потвърди верността на много от страховете и критиките на континентална Европа по отношение на американския модел на либерален капитализъм, но в момента на „падането на Уолстрийт“ се оказа, че европейската икономика ще понесе по-големи щети от американската; и че Европа не предлага решения, а само спомени и страхове. И въобще, ЕС се е вгледал в себе си от нежелание да се огледа около себе си. Всяка от великите сили на Запада намира свой начин да се справя с усещането за изгубено господство. Американците отчаяно се съпротивляват и търсят начин да запазят максимално влияние в ситуация, в която са загубили хегемонията си. Япония предпочита да излезе в пенсия и все повече се държи като пенсионирана Велика сила. Русия е в особено положение. Преди кризата Москва се беше вкопчила в идеята за БРИК и се опитваше да убеди себе си и другите, че Русия е част от новия смел свят. Днес навярно никой в Кремъл не вярва в това, че развитието на Русия може да следва траекторията на Китай или Бразилия. И Русия, по ирония на съдбата, е изправена пред перспективата да стане част от Запада (нейна историческа мечта) едва в момента на упадък на Запада. Много неща, разбира се, могат да се променят в света и сегашните представи да се променят радикално – Китай може да се взриви от вътрешни противоречия, това може да се случи и на Индия, но поне засега центърът на света се отдалечава от Европа, а Русия остава предградие на Европа. Парадоксът е, че това, което прави ЕС, е да не забелязва драматичните промени, които предначертават икономическата и политическата карта на света.

ЕС се „изгуби“ в новия свят. През последните четири века Европа винаги е била център, а сега започва да открива себе си като периферия. Ние не просто не сме тези, които случват нещата, ние дори не сме мястото, където нещата се случват.

За отбелязване е, че Централна Европа ще е последната, която ще разбере, че Европа е станала периферия. Хайне беше казал някъде, че ако наистина идва краят на света, то той би искал да го посрещне в Амстердам, защото там нещата винаги се случват с 20-годишно закъснение. Така че, ако искате да не забележите маргинализацията на Европа, най-добрият начин е да гледате света с очите на източноевропеец.

Не е ли идеологическата близост между САЩ и ЕС възможност за Европа да запази позициите си на център?

Идеологическата близост между САЩ и ЕС загуби част от значението си, защото новото американско-китайско съперничество не е идеологическо по своя характер. Китай, за разлика от някогашния Съветски съюз, представлява не толкова алтернатива, колкото друг вариант, друга форма на глобален капитализъм. Китай не иска да променя света, а просто да усилва позициите си в него.

Защо неолибералният модел изглежда безалтернативен?

Неолиберализмът като икономическо мислене надживява краха на „Уолстрийт“, защото той е не толкова идеология на бизнес елитите, колкото идеология на икономическите департаменти на университетите по света. Именно академичните икономисти, а не бизнесът или политическата класа, гарантират влиянието на неолибералното мислене за икономиката и обществото. За икономическите факултети по света неолиберализмът е привлекателен, защото създава един универсален, глобален пазар на икономисти, за които преминаването от един университет в друг не е проблем. Неолиберализмът е проблем главно за Европа, защото той отхвърля модела на социалната държава, появила се на стария континент като идеал, към който другите се стремят. Симптоматично е, че кризата не роди никакви алтернативни визии за свят, които да завладеят въображението на масите или на елитите. Департаментите по икономика и икономистите много повече от бизнеса имат интерес от запазване на интелектуалната парадигма, в която функционираше и се обясняваше икономическия живот през последните 10-15 години. Икономистите са влиятелни в модерната политика не защото имат работещ план за това, което трябва да се прави, а защото са единствените, които имат план.

От друга страна, не се ражда нещо, което да ги опровергае.

Английският социолог Кристофър Худ преди години се опита да отговори на въпроса как изчезват динозаврите, как господстващи парадигми, като например Кейнсианството през 70-те години, изведнъж слизат от интелектуалната сцена. В неговата интерпретация никоя теория не си отива, опровергана от реалността. Няма теория, която да не може да обясни всяка реалност. Красиво е да мислим, че марксизмът си отиде, защото не можеше да обясни това, което се случи през 1989 година. Но истината е друга – марксизмът си отиде, защото вече никой нямаше желание, търпение или интерес да обяснява света в категориите на марксизма. Обикновено промените на интелектуалната парадигма са свързани със структурни промени вътре в елита. Но никога просто с факта, че нещо се е случило в действителността и господстващата теория не може да го обясни. За неолиберализма няма никакъв проблем да обясни сегашната криза. А и проблемът с кризите обикновено е не, че не могат да бъдат обяснени, а че не могат да бъдат предсказани.

Може би следващия път, следващите поколения ще са си взели поука…

Какво знаем за това следващо поколение? В последно време се разгаря спор дали Интернет променя начина, по който мислим. Мнозина са убедени, че дигиталните туземци са способни да преработват повече информация, но губят способност за рефлексия, и че привидната свобода на Интернет пространството поражда не повече плурализъм, а повече конформизъм и радикализъм (като резултат от конформизъм към малката ти група). Знаем, че това ново поколение като правило не се интересува от история и че то преживява колективните си идентичности в голяма степен виртуално. Знаем, че то в голяма степен мисли собствената си свобода в категориите на потреблението. Или, с други думи, ако е недоволно от нещо, предпочита да посегна към друго нещо, а не да промени това, което не му харесва. Нежеланието на следващото поколение да мисли през историята, да общува с предните поколения, според мен, е много по-силно, отколкото в предишни периоди. В момента, благодарение на новите технологии, общуването се разширява географски. В същото време, много се стеснява исторически. И затова е трудно да си представим каква идея за социална промяна ще се роди в рамките на това ново поколение.

Каквото и да говорим, то е израснало в безкризисно време.

Голямата рецесия е първата криза, която разклати идеята за „нормалност“, победила в нашите общества след падането на Берлинската стена. Източноевропейците за първи път разбраха, че победителите в предишната война не са непременно победители в следващата. Това взриви „идеологията“ на нормалността. И най-големите губещи се оказаха поколението на 40-50 годишните, тези, които веднага след падането на Берлинската стена бяха в най-добри позиции да спечелят от промяната. Това поколение не просто живя прехода, то символизира прехода. Това е поколението, което свободно излезе на Запад, но не покори Запада, поколението, което беше енергийният източник на политическите ни дебати, но не роди политическа визия, поколението, което изглежда спечелило в очите на другите, но е изгубило в собствените си очи. Това поколение в момента разказва собствения си провал като край на света. Новите поколения не отиват на Запад, за да покорят Запада, а за да живеят добре там; и не се връщат у нас, за да празнуват своите победи. Те предпочитат да не забелязват кризата на обществото, в което живеят, и нямат амбициите да променят това общество.

В глобален план кризата се превърна в провал на меритократичните елити – тези, които бяха успели с талант и образование и затова мислеха, че могат всичко и не дължат нищо на никого. Именно най-добре образованите, най-талантливите, най-амбициозните повярваха, че вече няма бизнес цикли и че банкерите са новите господари на света. Една от причината за появата на все по-нови финансови инструменти, които имаха ефекта на оръжия за масово унищожение по отношение на глобалната икономика, е, че никога до сега в историята на света толкова талант не се е съсредоточавал в банките и инвестиционните фондове. Това, което не искаме да видим, е, че именно меритократичните елити причиниха последната криза.

Но светът е гневен на банкерите. И на техните възнаграждения.

Именно защото вярваха в легитимността на своя успех, меритократичните елити бяха и продължават да са убедени, че всичко, което получават, им се полага, че е несправедливо да им се отнемат бонусите. Тяхната идея за легитимност се сблъсква с представата на обществото за справедливост.

И въобще, голямото противоречие на глобализацията е, че появата на нови демократични режими по парадоксален начин доведе не до намаляване, а до увеличаване на социалното неравенство. Всички предни вълни на демократизация бяха правили обществата икономически по-равни, сега те станаха по-неравни. Глобализацията доведе до увеличаване на броя на хората, които могат да бъдат определени като средна класа. В Китай, Индия все повече и повече хора идентифицират себе си и могат да бъдат идентифицирани отвън като средна класа. В същото време, обаче, глобализацията доведе до тотално рухване и криза на обществата на средната класа. Вътре в рамките на самите тези общества големината, ролята и значимостта на средните класи започна да намалява. Това може да бъде видяно в Америка, това може да бъде видяно в Европа.

Ако се опитаме да сравним идеологията на модернизация от 50-те и 60-те години на XX век с това, което се случи през последните 20 години, ще видим, че господстващата тогава на Запад модернизационна теория беше елитарна и егалитарна. Модернизиращите елити се мислеха като основните фактори за обществена промяна, а почти всички западни теоретици (хора като Хънтингтън, Ростоу и Бжежински) бяха убедени, че намаляването на социалното неравенство е важен фактор за легитимиране на модерността. Това, което наблюдаваме през последните 20 години, е процес, при който сме свидетели на господство на антиелитарни и заедно с това – антиегалитарни нагласи. В резултат на тази промяна елитите никога не са живели така добре и, в същото време, никога не са били толкова нелегитимни в очите на обществото. Глобализацията се превърна в освобождение на елитите. Те са свободни от идеология, от лоялност към националната общност, от необходимостта да плащат данъци… Но цената, която плащат за тази свобода, е омразата на обществото. Днес като че ли елитите са по-сигурни от всякога – те не се страхуват от революция, от национализация… но в същото време са лишени от доверие и затова просто не могат да управляват.

Това няма ли да доведе и до идейни поляризации?

В различните общества навярно ефектите ще са различни, но в България особеното съчетаване на антиелитарни и антиегалитарни настроения доведе до ситуация, в която политическият процес е сведен до замяната на едни лица във властта с други. В България делението е не ляво – дясно, а ново – старо. В течение на 10 години на два пъти извънпарламентарна партия печели изборите – първо царят, после Борисов. Тези малки електорални революции водят до генерална подмяна на хората във властта. Както преди повече от век беше забелязал Иречек, в България всички са бивши, настоящи или бъдещи министри. Но това временно получаване на VIP карта на практика разруши самата идея за елит като по-компетентна и отговорна част от обществото. Перверзният ефект е, че почти няма възможност за професионализация на политическата класа, а в същото време, колкото повече се сменят лицата във властта, толкова повече се засилва усещането на избирателите, че истинската власт е някъде другаде.

И какво ще правим сега, завърнали се в периферията, от която се опитахме да избягаме? Какво правят интелектуалците, експертите?

Интелектуалните ни елити, доколкото ги има, са раздирани между самосъжаление и самоомраза. Публичното ни пространство е откровено таблоидно, което се изразява във факта, че никой не спори с идеи, всички спорят с хора (тела). То не предлага решения, а обвинения. Никой не вярва на експертите (и на това, че има експерти), а политическото говорене е наводнено от странна смесица между битов цинизъм и неискрено морализаторство. Най-характерен пример са два дебата, които като че ли представляват двете крайни точки на политическото у нас. Единият е символ на популизма – дебатът за забрана на новините на турски език; другият е символ на експертност и не-популизъм – дебатът за валутния борд. Нека първо се опитаме да анализираме вътрешната логика на дебата за новините на турски език. Преди време партията „Атака“ предложи, а премиерът почти прие да организира референдум за новините на турски език. Това, че една националистическа партия иска забрана на малцинствен език, не трябва да ни учудва, защото такава е логиката на една националистическа политика. В действителност, „странното“ в позицията на „Атака“ е, че предлаганата забрана е националистическа само на символическо ниво, а в действителност допълнително отслабва влиянието на българската държава върху турското малцинство. Реалността в България е такава, че в момента една част от населението все по-трудно и все по-малко използва българския език. Основната информация, която това население получава в момента, е на турски и то от турски медии. И естествено, това е информация за Турция или пречупена през турския дебат за света. Днес в турските райони навярно има повече сателитни чинии на глава от населението от всяко друго място в страната. В тази ситуация това, което би трябвало да извърши националистически мислещият политик, е да се опита да замени турската картина на света, която идва от турските частни телевизии, с българска интерпретация на това, което се случва, дори то да става на турски език. Следователно, той ще се бори за увеличаване на програмата на турски език. Това е единственият начин тези хора да останат част от българска политическа общност. Защо тогава „Атака“ иска този референдум? Ами защото публичното говорене в България не се опитва да обсъжда реални проблеми или да ги решава. То се използва само за да могат говорещите да преповтарят табелките, с които участват в публичния живот – съответно „Атака“ не се интересува дали провежда националистическа политика, а дали я виждат като националистическа партия.

Подобна е и логиката на дебата около Валутния борд. Поне в момента, запазването на Валутния борд е една от политиките, подкрепена от всички политически сили. В експертната общност също съществува консенсус, че всяка игра с борда би имала катастрофални последици. Защо тогава в България непрестанно се настоява, че бордът е в опасност и че той може да бъде разглобен всеки момент? Дебатът изглежда още по-абсурден, ако прибавим, че истеричното говорене за борда е една от опасностите за борда. Защо тогава рационални икономисти и политици с икономическо образование непрестанно карат обществото да защитава нещо, което никой открито не атакува. Причините сигурно са повече от тези, които ще изброя, но това, което за мен е важно, е да се опитам да откроя някои от патологичните характеристики на публичния ни дебат. И така, либералните икономисти защитават нещо, което никой не атакува, по три основни причини. Първата е, че дебатът за борда трябва да не дисциплинира политическото тяло и да не позволи дебат по никакви икономически теми. Дори някои от тях да мислят, че теоретично са възможни по-добри решения в една или друга област на водената от правителството политика, тяхното усещане е, че всяка промяна може да е само за лошо, защото България е населена с безотговорни политици, безскрупулни бизнесмени и граждани, които не разбират стратегическия си интерес. Втората причина е дълбокото им убеждение, че проблемът на България не е да дискутира икономически политики, а да прилага това, което се вижда като реформаторски политики. Или, с други думи, единственият начин в България да има реформаторска политика е тя да се защитава не като по-добрата политика, а да се представя за безалтернативна. И трето, защото само дебатът за борда представя всяко различие като престъпление. Анализирам всичко това, защото тази структура на експертен дебат може да има полза в краткосрочен план, но тя е опасна в дългосрочен. Като всеки нормален човек, и аз мисля, че това, от което България няма нужда, е промяна на борда, но това, което ме плаши, е, че ние сме на път да криминализираме експертните си различия, а това вече е опасно, защото, както показват изследванията на икономистите, фирмите, в които повечето решения се вземат единодушно от бордовете, печелят по-малко от тези, в които няма единодушие. Периферията много често е мястото, където верни теории се превръщат в карикатури.

Разговаря Христо Буцев

Източник

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (1)

- 21-02-2010|яс

Господин Кръстев просто описва това, което вижда през прозореца си, като се опитва да представи наблюденията си за анализи. И понеже от неговия прозорец българската политика се вижда по-добре, отколкото по-отдалечения свят на финансисите, едни и същи неща го карат да мисли както, че „никога до сега в историята на света толкова талант не се е съсредоточавал в банките и инвестиционните фондове“, така и, че подобният процес в България „на практика разруши самата идея за елит като по-компетентна и отговорна част от обществото“, примерно.

Страхът е добър познавач на естетиката

Автор: Херта Мюлер

(Интервю на Херта Мюлер за берлинския вестник taz)

taz: Госпожо Мюлер, в последния си роман „Люлка на дъха“ вие описвате живота в съветските лагери, в които немци от Румъния са депортирани в началото на 1945. Депортациите се извършват през януари 1945, когато войната още не е завършила.

Херта Мюлер: Още по времето на войната. В това е абсурдността. В името на колективната вина на немците са били взети цивилни хора, за да работят по възстановяването. Другите все още не са се върнали обратно от войната. Майка ми първоначално се скрила в една дупка в земята, но след това завалял сняг. Баба ми не можела да й носи повече ядене, защото щели да се видят следите в снега.

Именно войниците, които са участвали във войната, не са били депортирани, а само ония, които са останали вкъщи. Още в първата си книга, „Низини“, вие описвате баща си като есесовец.

Баща ми е бил в СС, но той се върна много по-късно. Майка ми е имала годеник, който е убит във войната. Баща ми е имал приятелка, тя е умряла в Русия. В лагер. И двамата бяха изгубили истинските си партньори. За да уредят живота отново, те са заживели заедно. Но в брака на родителите ми винаги се виждаше, че това не е бил първия им избор.

Критиката ви укорява в това, че сте разкрасили лагера поетически. Вие не сте го преживяла сама. Романите за ГУЛАГ не могат да се пишат от втора ръка. Какво мислите по този въпрос?

Всяка литература е от втора ръка. Всяка фикция е от втора ръка. Също и един герой от първо лице разказва винаги от втора ръка. Това е конструкция. Просто трябва да бъде така. При никоя друга тема не би се стигнало до мисълта да се укорява някой автор в нещо такова. Тук се получава усещането, че нещо трябва да бъде опазено. Иска се да се опази спомена за престъпленията на Холокост, на лагера. Не знам обаче от кого. Ако искаме да научим нещо от престъпленията, то значи чрез траур. А как да се скърби без чувства? За мен нещата се превръщат в идеология, когато се предписва как трябва да се пише за лагера. Става дума за онова, което е позволено. За мен тези възражения се основават на извънлитературни критерии.

Понятия като автентичност и достоверност са за вас извънлитературни?

Не. Аз вярвам, че решаващата роля се играе от превръщането на живяното в език. Когато Жорж-Артур Голдшмид говори за авто-фикционалност, то винаги става дума за фикция, която се намесва в преживяното и оцветява спомена. Без фикция не може да се пише литература. Дори и когато описвам нещо, което съм преживяла сама. Хората, които са били в лагер, са индивиди, а не представители. Представата, която има този вид критика, си желае една категоризирана литература, литература на чекмеджета и представители. Така трябва да изглежда лагерната литература. Те се страхуват, че биха могли да се случат неща, за които не са подготвени.

Още Пол Целан е бил упрекван, че говори патетично; веднъж дори – че говори като Гьобелс. Дали този патос не може да се издържа в немската следвоенна литература? Само по същество ли може да се пише за това?

Мисля, че има хора, които не могат да си представят как се преживява една гранична ситуация, как в отчаянието се говори сам със себе си. За някои хора това се превръща в пресушен поглед към живота. Ние казваме травма, ние казваме увреждане. Може ли това да се издържи без чувства?

Хорхе Семпрун казва, че истината на спомена трябва да бъде изнамерена.

Споменът е нещо подправено.

В романа си „Каква хубава неделя“, Хорхе Семпрун описва колко важно е било за лагерниците в Бухенвалд да говорят за книги. Също и вашият герой, Леополд Ауберг, има в лагера трима автори, Ницше, Вайнхебер[79] и Рилке, но почти не ги чете. За него самата работа в лагера е произведение на изкуството. Това звучи като Ницше – светът може да се понася единствено като произведение на изкуството.

Това има най-първо иронично значение. Когато Лео Ауберг казва: „Всяка смяна е произведение на изкуството“, то това е от упоритост, също и от гордост, от достойнството, което си е запазил. Гладът също създава едно отвратително произведение на изкуството, един изкуствен свят, защото човек трябва да измисли в главата си нещо, за да може да понася онова, което вижда с очите си и докосва с краката си. Този изкуствен свят няма нищо общо с нашето разбиране за изкуство. Може би това е изкуството да се оцелява, това може би е най-трудното и най-автентичното изкуство, което съществува.

„Естетика на съпротивата“, както би могло да се нарече това, заедно с Петер Вайс[80].

Защита срещу отчаянието. При съпротива би трябвало да се случи нещо навън. Това е било немислимо. Вътрешна съпротива, да.

Вашият герой се завръща през 1949 от лагера в Румъния и се сблъсква там с глухи уши. Вие сте родена през 1953 в Ницкидорф. Как преживяхте това време?

Беше сталинизъм. Тогава можеше да се отиде в лагер заради всяка дреболия. Имаше работа на Дунав-канала. Хората отиваха там и повечето никога не се връщаха. А ония, които се върнаха, бяха разрушени и душевно разстроени завинаги. Страхувахме се. Хората, които бяха в лагер, бяха дресирани чрез страх. Човек се завръща обратно в общество, което му прилича на лагер. Заплахите продължават, за това се разказваше най-много с общи думи. Майка ми казваше от време на време, когато мръзнехме, когато не искахме да ядем, „жаждата е по-дива от глада“. Или „вятърът боли повече от снега“. Това бяха преживяванията й от лагера. Знаем, че от гранични преживявания винаги остава нещо. Винаги съм мислила, че майка ми е душевно разстроена. С възрастта разбрах, че това са били последствия от лагера: нетърпеливостта при хранене, неспособността да седнеш, бързането, ламтежът, че яденето е въпрос само на насищане. То не може да има вкус. Не може да стане ритуал на отношенията, нито пък на семейството.

Но съществува и травмата на второто поколение, травмата продължава да се носи от наследниците на жертвите.

Когато през февруари 1987 емигрирах заедно с майка си, успяхме да закараме багажа с трактор до един граничен пункт. Можехме да имаме 60 килограма. Пътувахме през нощта. Тогава майка ми каза: „в нашето семейство съдбата идва винаги през зимата“. За нея представата за депортацията отново беше тук, през зимата, през нощта, на едно открито тракторно ремарке. Макар че едното нямаше нищо общо с другото. Така функционира увреждането. Че ще те застигне неочаквано, че ти никога не си дорасъл за момента – това е лостовият закон на спомена.

Възпитанието в лагера се състои от възпитание чрез страх. В по-ранните ви произведения страхът през детството е централен мотив. Системата на чаушесковия Секуритате продължава този страх от детството: като метафора за това вие използвате жабата. А след това пишете: „Вземаме жабата заедно със себе си в Германия“. Значи страхът не е преодолян.

Когато сте живели 30 години в тази система, това се подразбира от само себе си. Първо 15 години в това село, с неговите стриктни, вкаменени, неписани закони, с едно етноцентрично разбиране за самите себе си като немци – другите винаги са по-лошите – в един край, където всеки знае всичко за всекиго. Всичко се виждаше. Когато отидох в града, в Тимишоара, възприех наблюдението от Секуритате или полицията като продължение на селския опит. Разбира се, че има голяма разлика. В селото никой не заплашва живота на другия. Политическата репресия е нещо по-различно от обозримостта на една селска околност. Може би поради това аз можех по-добре да понасям нещата като държавен враг, на прицела на тайните служби.

От всичко това вие правите заключението: няма да се оставя да ме подлудят. Вие описвате състоянието на страх и като подбуда за самоубийство, но след това казвате: тази мръсна работа ще трябва да свършат те самите.

Това става наистина абсурдно, когато човек бива заплашен със смърт, когато един сътрудник на Секуритате ти казва: ще те удавим в реката, или пък, който се облича чисто, не може да отиде мръсен на небето. Човек не издържа повече на ежедневното влачене. В твое отсъствие разместват предметите в жилището ти. Нямаш абсолютно никакво лично пространство. Страхуваш се, че яденето е било отровено. Възниква несигурност, която ти отнема всяка естественост. В един момент си желаех да не живея повече. Не исках да умра, но знаех, че не мога да живея повече така. Тогава мислех за самоубийство. Но в такъв случай бих извършила точно онова, към което ме подтикваха те. И щом ме заплашват с това, то ще трябва сами да свършат тази мръсна работа. Възниква дяволски кръг.

От който обаче се излиза отново, като се казва: няма да позволя да ме подлудят?

Има обаче моменти, в които човек вече не знае дали наистина не е луд. Не бях много отдалечена от това. Когато дойдох от Румъния в Германия, вече не можех да различавам плача от смеха. Приятелите ми и аз не можехме да си позволим да отидем на психиатър. Тогава бихме се предали директно в ръцете на тайните служби.

Има ли бягство в литературата? Може ли литературата да помогне да се надвие страха?

Мога да говоря единствено за самата себе си. Винаги имах стихотворенията, които можех да казвам наизуст. Дори и по време на разпит. Това е като пеенето в лагера. То не става блудкаво. Човек може да разчита, да се облегне на дадени форми. Това е един начин, казвала съм го често, на молитва за хора, които не вярват в Бог. И това е по-хубав начин от молитвата. Той изисква повече индивидуалност от молитвата. Не толкова механичен. И до днес си записвам изречения от книги, които ми дават подкрепа. Страхът е добър познавач на естетиката. Страхът може да се обуздае само с литературно силни текстове. Плоски или банални текстове не могат да направят това.

Интервюто води Рутхард Щеблайн

Източник

Херта Мюлер (родена през 1953 г. в Нитцкидорф, Румъния), е немска писателка, носителка на Нобеловата награда за литература за 2009 г. След отпътуването си от Румъния през 1987 г. тя живее в Берлин.

Коментари (3)

- 17-02-2010|ВТ - Мюлер

Може и да е вярно, че "всичко" в литературата е от втора ръка, но там има и трета, и четвърта, и пета ръка. Самата Херта Мюлер се числи в писанията си, по моему, към тия, след "втората".

- 22-02-2010|Дончо Аврамов - Душата

Херта Мюлер,подобно на Марина Цветаева разбира, че не съпротивата срещу злото е необходима, а единствено спасяването на душата и то без да вярваш в бога, а само за да оцелееш със запазено уважение към себе си. "Един е отговорът. Отказ" - пише Цветаева в едно свое стихотворение.Колко време погубихме в това да търсим възможния смисъл в насилието, на което бяхме обект и жертва!Чета редовете, написани от Херта Мюлер и те ме въодушевяват с това, че една крехка човешка фигурка извисява ръст над огромното престъпление наречено комунизъм.И колко е тъжно, че днес комунизмът е изгубил само икономическата си формула, но като практика на политическата измама и на ненаказаната си наглост продължава да съществува в Румъния и България.Херта Мюлер продължава да е самотна както по времето на Чаушеску.

- 23-02-2010|Б.Павлов - още нещо за знанието на "познавача"

Самият аз наблюдавам себе си със служебното любоптство на доносник, без капка съчувствие.

Големият Брат живее чрез мен, като архетипна реалност. Това, че съм го "изтикал" в политическия живот, а след това съм го изстрадал не ме оправдава. Опитвам се да изплащам дълга си и да понасям тази вина. Една от "мъжките" причини да се надявам, че ще успея е възхищението от духовната и интелектуална красота, доверена от Господ на Жената.(В този миг Big Brother наднича над рамото ми в облика на Фройд... :)

Българската литературна национална идея. Опити за съвременното й осмисляне

Автор: Антоанета Алипиева

Националната идея в случая ще се мисли чрез българската литература, нейния континуум и нейните перспективи. Разбира се, подобен казус е в тясна връзка с исторически, идеологически и социални конюнктури, тъй като изкуството изобщо „обира“ конкретното, за да го превърне в обща метафора на реалното, за да „закове“ един образ или идея в името на духовното развитие. Голяма и единна национална идея имаме през целия ХІХ век, когато нациите-държави са и обща идея в Европа. За наше щастие, това последното много помага на литературата ни, която никак не се колебае и не се изкушава от външни различия, а работи с неистови усилия да очертае границите на българското, да го оразличи от света, да му осигури релеф. Националните митове реагират на комплекс, който Вазов описва добре в романа си „Нова земя“: „Този вчерашен народец бърза да стане славен. У него всичко е голямо: големи писатели, големи герои, големи хора безчет! Невинна грандоманска черта у микроскопическо племе…“ От всички аспекти на националната идея в случая ще изведем само нейния защитен механизъм, който в дни на подем или кризи разчита на границите. Българите са осъдени на самобитност и екзотичност. В тези отминали преди век и нещо позиции да си българин е гордост, а не стандарт, защото гордостта от самобитността ти осигурява място в далеч по-институционален свят, овладял митологичното и канализирал го в клиширани правила на поведение. Точно тогава националната ни идея е поезия, а не сбор от позволени и непозволени в обществото неща, които в западните литератури през ХХ век ще родят екзистенциални усещания като отчуждение, самота, раздробяване на света в малки лични сюжети, тъй като големите типажи и социални разкази са вече направени.

Увлечена в своята митологичност, характерна за новите литератури, българската литература ще навлезе в ХХ век с все още компактна национална идея, говореща за българското и неговите граници. Е, ще преживеем и видим индивидуализъм, символизъм, експресионизъм, малко диаболизъм и някакви опити да включим подсъзнателното, но ще се идентифицираме предимно чрез движението „Родно изкуство“, защото и до днес не сме очаровали света с европейски известни автори-символисти, че даже и с нобелист. В сравненията си винаги сме стигали до Балканите и измерванията ни със съседите. През целия ХХ век ще говорим за корени, в лоното на които зрее нихилизъм, завист, индивидуализъм, но и изконни патриархални добродетели като семейството и рода, като предприемчивост и практичност. Даже и комунистическата идеология, която сложи явен отпечатък върху изкуството и имаше претенцията към него то да произлиза от идеологията, а не да създава идеологии, не можа да направи много срещу самобитността на българската литература, която бързо подаде глава чрез размишления за „котловинното“ и „регионалното“ като начини за универсално. И факт е, че котловинното създаде блестящи шедьоври в лицето на Йордан Радичков, Николай Хайтов, Генчо Стоев… Забележете, не поетите, а белетристите защитиха самобитността, защото митологичността на литературата ни не бе изживяна и тя имаше нужда от по-дълги разкази, за да се себеизрази.

В „Бит и душевност на нашия народ“ Иван Хаджийски прави точна ремарка, която е приложима във всички български ситуации: „Социализмът се явяваше идеен внос. Вместо едно неосъзнато работническо движение да търси своята идеология, то идеологията тръгна да търси и създава работническо движение.“ Ето така и националната идея в литературата ни се „европеизира“. От една страна тя интуитивно следва вътрешната си самобитност, а от друга – внася идеи-тези, които българските им защитници популяризират, налагат и убеждават другите в техните полезности. Често пъти балансът между самобитното и вноса се нарушава, за да се засили едната посока, което за малките и екзотични литератури като българската не е полезно с оглед на преекспониране на две възможности: първата е убеждението, че „от Искъро по-дълбоко нема“, а втората е адаптацията към световни идеи или естетики, които в българското си приложение стоят откъснато от живота. А в този случай, известно е, изкуството е просто занаят и серийни продукти. Почти до края си ХХ век удържа монолитна национална идея, виждаща общи за всички в българското пространство ценности като език, минало, традиции, история, география и т.н. С една дума, векът предпочита глобалните разкази за целостта на българското и неговата физиономичност, като назовава разните естетически явления български символизъм, че даже и социалистически реализъм в българската литература, ако трябва да припомним последните 45 години на века. До последните 90 години се пренебрегват идентичностите в голямата идентичност, с което националната идея представя литературата ни в учебниците и пред света като вътрешно неконфликтна. Изведен е образцов списък от имена, личности, естетики и произведения, които представят литературата на нацията-държава като безстрастна картина на еволюцията, в която идеите-тези са намерили привърженици и представители, а не българските автори са родили физиономични идеи за своята родина. В описването на националната идея в литературата има отказ да се отбележат дефицитите й, което е самозащита от мощните европейски и американски инвенции, постоянно произвеждащи идея след идея, стандарт след стандарт. Прочее, комплекс още от възрожденско време, според който общият патос на идеята се описва откъм константно-добродетелната страна, като не се отчитат „езиците на злото“, горестно и напълно интуитивно заложени в произведенията на самите писатели. Ако трябва да бъдем точни, националната идея страда откъм описването си, а не откъм художествената си реализация, достатъчно разнообразна, че да предизвика множество и антагонистични описания.

Подобен поведенчески модел е метастизирал и до днес и неговото име е домораслост. Това, против което са се борили Пенчо Славейков, символистите, експресионистът Гео Милев… Но тяхната борба пак остава в границите на българското, защото никой от тях не се превръща в световноизвестен интелектуалец, такива каквито все пак дават на Европа гърците, сърбите, турците, че и албанците в лицето на Исмаил Кадаре… Едно от най-европейското българско време, каквото е началото на ХХ век, все пак си остава българско, защото го няма в описанието на общата европейска номенклатура на естетическите явления. За илюстрация на литературно неизкушените ще приведем два примера от днешно време, които са знакови. В скорошна статия от в. „Капитал“ авторката – Цветелина Николова – описва балканските пътища между балканските държави. Тези пътища са допотопни, мръсни, необработени, ирационални, предлагащи часове пътуване, което може да бъде свършено за няколко кратки и комфортни часа. Липса на магистрали, липса на директни самолетни дестинации от столица до столица. Изводът е трагичен за съвременното бързо развитие на Европа, Америка, Китай: „Гледани отстрани, балканските държави вероятно изглеждат като едни затворени в себе си сърдитковци, които само по принуда се поглеждат един друг… И въпреки всички обещания за построени пътища и откриване на самолетни линии хората на Балканите още дълго време няма да могат да се срещат, без да им се наложи да заобикалят през Европа преди това. В което може би също има някакъв символизъм.“ Балканите си остават територия изолирана, ирационална, уверена в домораслите си нрави, неразбираема за институционалния цивилизован свят, изобщо „чешити“, както Йордан Радичков осмисляше самобитността.

Вторият случай е предложената за еврокомисар Румяна Желева, самата тя продукт само на българската среда, случай обсебил Отечеството с тъжната констатация, че между европейските и българските стандарти разликата е очебийна и несъвместима. Дотам, че пресата ни просто написа: „Румяна Желева демонстрира всички тези местни порядки на европейски терен и изведнъж те се оказаха проблем, защото ги видя цяла Европа.“ Ако трябва да наложим тези два реални случая от днешно време върху литературата ни от целия минал век до наши дни, ще видим, че осмислянето им е сходно. ХХ век не излъчи български нобелист, поради липсата на лоби, поради вътрешни кавги, поради неединна национална идея, която въпреки че през целия век боравеше с образцови списъци на българското класическо, не се организира в излъчване на специфично лице, което да се изнесе пред света. В литературната си идея държавата България, културата на България въобще продължава да бъде разпарчетосана визия на отлични самостоятелни образци и редом с това на случайни институционални избори, които съчетани заедно, трудно предполагат идентичност в глобалния свят. В добродетелната си страна националната идея в България притежава факти за пред света, но не изнася процеси. В отрицателната си страна идеята остава не дотам обгрижвана чрез общи усилия и увереност, че тъкмо тези факти са българските факти на нашата физиономичност.

Предвид историческите обстоятелства по време на Възраждането ни, когато се полагат основите на манталитета и светогледа ни, ние ценим повече колективните митове, отколкото личността и нейното индивидуално можене. Всички важни възрожденски текстове от Захари Стоянов до Вазов, описвайки личностите, се считат за длъжни да прибавят към тях и месторождението им: Иван от село Мечка, Панайот от Копривщица… Сякаш не човешкият избор, воля и можене доминират, а географията. В социален план този рефлекс е валиден и досега. По негова сила столицата се счита за топос, който априори дава самочувствие, значение и качества. Така от провинцията към столицата запълзява огромен поток от хора, жадуващи социална реализация. Специално за художествената литература подобно мигриране е повече безполезно, защото достигането на естетическа индивидуалност е повече въпрос на самота и съхраняване на дарбата, за която е гибелно примесването й с господстващи конюнктури. Един от колективните митове е, че ако живееш в столицата, си значим като творческа изява. Преместването от малка къща в провинцията в някакво столично апартаментче е равно на творческо успокоение, надежда и доживотна мечта за вмъкване в образцовия национален литературен списък. В по-широк план този рефлекс отзвучава и така: самотната индивидуалност е често пренебрегвана, незабелязвана за сметка на групови общества, формиращи колективни митове или колективни занаятчийски естетики. Последните лесно се ползват с протекциите на институциите, които пък далеч по-лесно „изнасят навън“ автори и творби, защото са организатори и представители на национални литературни факти. За отбелязване е, че литературата е естество, което преодолява трудни граници. За де ни види светът трябват преводачи, издателства и реклама. За разлика от изобразителното изкуство, от киното и театъра, които ползват универсални езици за общуване, литературата преминава през границата на превода, което е сложен процес, изискващ усилията на много институции и доброжелателни хора.

Неволно, една национална литература, особено ако е малка и екзотична, се оказва тясно зависима от институциите, а пък в балкански план институциите са зависими от страстите на хората и често превръщат обективността и законите в своя възможност за реализация. Пред света българската литература обикновено не се представя с най-доброто, а с най-конюнктурното, движещо с лекота институционалните лостове. Така националната идея се представя само чрез език, имена, география и история, но не и чрез пресята вътрешна логика, която да се „открие“ за света чрез истински физиономични образци. Ако вътрешната подредба на националната идея все пак естествено йерархизира нещата и в България се знае кой кой е, то пред света ние се оказваме често пъти неспособни да организираме най-представителното си лице. Всички помним безскрупулната борба за български нобелист между Йордан Радичков и Антон Дончев, в която българското имаше съвсем личен план и, разбира се, не успя пред света. Комплекс, за който старите ни майстори Вазов, Алеко Константинов и кой ли още не, говорят изчерпателно и според който държавата се мисли с категориите на частно-битовото. Ако трябва да обобщим: националната ни литературна идея вътрешно се движи, като естествените процеси отсяват силните и индивидуални естетики като българско лице, но навън, на световния пазар, имаме силно манипулирана и слаба национална идея, като виновниците за това са именно вътрешните междуособици и просмуканите от лични страсти институции, неспособни да осъзнаят, че износът на една малка литература би бил стабилен, ако тази литература представи пред света естетически защитено лице, а не комбинативни автори, накарали институциите да ги легитимират като национална култура.

В днешния модерен свят една литература без институции е невъзможна. Следователно, и една национална идея без тях е също невъзможна. Институциите създават каноните на миналото, те „посочват“ и идентичните лица на настоящето. В този смисъл литературата се оказва и свободно поле на естетически реализации, и силно зависима зона, продукт някакъв, годен да се изложи по витрини, да се врежда по културни паради, да му се иска цена, да бъде разгласявано колко успешно е минала дадена продажба. По балканските земи обаче трудно може да се намерят справедливи и обективни институции. В недалечното ни минало институциите работеха по държавен план и изнасяха навън одържавени писатели с преобладаващ акцент върху административната йерархия, припокриваща високи постове с „висока литература“. Този износ бе конвертируем в соцлагера и малко приложим в демокрациите, тъй като преводът на съвременна българска литература бе в ръцете на литературно-държавни първенци, получаващи преводни жестове заради свои битово-организаторски жестове. След преминаването на България в демократичния режим институциите са разпиляха и завладяха от лобита, метастази рали даже до регионално ниво. Всяка община, например, предоставя държавни пари за култура, което пък се използва от местни величия, продаващи се навън като значими български артефакти. Без съмнение, вътре в националната идея те са нищо, но и навън остават нищо, защото не олицетворяват каквато и да е идентичност. Клеймото „България“ се оказва знаме на моментна маниащина, разположила се върху държавни пари. И в друга обществена система институциите продължават да се мислят като частно-битови хранилки.

Всъщност преимущество на днешния глобален информационен свят е, че всеки има шанс да се бори за ниша в националната идея, поради свободния пазар. В литературната национална идея се вливат разни лъчове: от маниашките усилия на хора, които пишат литература на български до значителни произведения и автори, направили впечатление на критиката и обществото, от емигрантската литература до литературата, създавана от българските малцинства зад граница. Досега обаче проучването на тези лъчове си остава напълно фрагментарно, без някой да е правил опит да сглобява частите на пъзела. В този аспект са много полезни литературните истории, които краевековието ни бясно отричаше, пленено от вносни идеи като края на историята, например. Но съгласете се, не може да се стигне до концепции и вертикални анализи, ако няма необходимия позитивизъм, който да събере хоризонтално фактите във времето и пространството.

Пред настоящата литературна национална идея стоят няколко сериозни задачи: ясно е, че първата е позитивистично-събирателска – да се набавят липсващи полета, пренебрегвани досега заради въведените табута по време на социализма. Да се разшири географското пространство на българската литература и зад границите на държавата, защото всяка човешка дейност в корените си е проява на традиционно закърмена култура. Воплите за национализъм, също проглушили краевековието, слабо вършат работа, защото и емигрантската, и малцинствената литература в голямата си част излъчват силна носталгична струя, освен че са плод и на характерни български комплекси. Така едни бъдещи български истории биха реализирали по-представително словесната ни идентичност, която по рефлекс е повече родово-исторична, отколкото универсално припокриваща. Хайде да си припомним, че всичките ни балкански съседи имат своите идентификационни лица в литературите си и по тях светът ги разпознава, докато ние не можахме да наложим дори един Радичков или един Хайтов заради битовите си себични кавги.

На второ място, литературните ни институции (които прочее ги има достатъчно тъкмо заради пазарно-свободните общества) трябва да погледнат по-далече от собствения си нос, да се освободят доколкото е възможно от конюнктурните и лобистки страсти и да заработят по-едро, избягвайки поколенчески или идеологически конфликти. По принцип последните са много полезни за вътрешните развойни процеси, но слабо продуктивни по отношение на износа навън. Още една от идеите на 90-те години на миналия век – тази за многото литератури в рамките на националната литература (също вносна и апликирана) не роди повече от литературни лобита, евтин партизанлък и съмнителни икономически интереси, надянали маската на немощна и маниашка литературна парадност. Хубаво е за пред съседката, когато околийският град те признае за автор, това безспорно е литература в литературата, но за предпочитане е това да става без държавни пари.

И ето как накрая стигаме до моралния казус на всяка литературна ситуация. Всъщност стигаме до утопията и абстракцията, до въобразяването на националната идея за литература. До това да искаме от литературните институции да разпознават и подкрепят естетически значими творби, т.е. да бъдат годни да съставят що-годе верен образцов национален списък от имена и произведения, които да бранят. Всъщност апелът ни е носталгичен вопъл по естествения развой на културата ни, който сме имали в първата половина на ХХ век. Което, разбира се, е по-трудно днес, защото ако по-време на социализма литературата беше притискана от държавни стандарти, то в модерния свят тя често е моделирана от икономически и пазарни стандарти – също вид вътрешно съобразяване и обезличаване. Абсолютът на тази идея е невъзможен за постигане, но поне трябва да се отчете нуждата от освобождаване на институциите (критика, конкурси, лекторати, финансиране на културни проекти) от силата на външни конюнктури и йерархията да се изгражда все пак чрез приоритетите на естетически идентичното. Тук е мястото да се вметне, че националната литература е невъзможно да се затвори само в рамките на родовото, каквато беше друга крайна теза, отстоявана от мнозина. Една национална литература е толкова по-силна, колкото повече инвенции от света може да абсорбира. Именно абсорбира, а не апликира, защото първото е изграждане на идентичност, а второто е разтваряне във вече постигнати идентичности. Една държава има конкурентноспособна литература, когато далеч надхвърля категории като език, география и линейна история. Това последното е особено пожелателно за малки литератури, които трябва много да се грижат за себе си и за износа на себе си, за да се впишат в световната стъгда.

Антоанета Алипиева (род. 1956 г.) е професор по нова и най-нова българска литература в ШУ „Епископ К. Преславски“. Автор е на книгите „Четене на себе си“ (1998; 2004), „Национална идентичност в българска литература“ (1999), „Български комплекси“ (2001; 2004), „Българската поезия от 60-те години на ХХ век. На повърхността. Под повърхността“ (2004), „Дневниците на българските писатели от втората половина на XX век“ (2007).

Коментари (5)

- 20-02-2010|Б.Павлов - happy "Уикенд":)

Образът на България непрекъснато се руши и създава, като нетрайна мандала, нарисувана с цветен пясък върху пода на далекоизточен храм.

С някаква, маниакална цикличност сътвореното се замита в сива, безформена маса – умопомрачителен материал, основа за за следващ, обречен проект.

От Паисий насам, да се пише на български е абсурден опит да се изживее мечтата и пасивно усилие, действително преживяното да се изтрие докрай.

Митът у нас е прагматична, пожизнена Истина.

Всяко поколение с автобиографичен антропоморфизъм създава свой, свещен пантеон.

Често пантеоните ни се стоварват от никъде – строени в боен ред, измършавели и решителни, гладни да погълнат предшествениците си за да въздигнат от нищото свой, сиромашки Олимп.

Историята трупа своето изгубено време.Незабелязано за нас , тя строи екосистемата в която ще е възможно Константин Павлов да си пие бирата на "Славейков" с двамата "братя" на пейката, а Яворов да предлага "Лолита" на Йовков, наел някоя от сергиите – докато ние прелистваме "Уикенд" в търсене на четиво за почивните дни:)

- 21-02-2010|Атила - хард

Умна девойко, направи нещо по въпроса!

- 21-02-2010|ariana - Чудесна

Достойно дъщеря на достоен баща.

- 22-02-2010|Стилиян Стоянов

Хубав текст. Не знам доколко изобщо би могла да съществува българска литературна национална идея. По отношение на националните литературни институции също съм скептичен - Алипиева добре диагностицира тяхната неадекватност, както и непродуктивността на всякакви регионални "културни" и "литературни" образувания. Проблемът, струва ми се, е в това, че вече едва ли можем да мислим литературното чрез националното или пък обратно. В този смисъл статията навежда към мисли за един несъстоял се (или лошо състоял се) национално-литературен проект.

- 22-02-2010|Златко

Като човек, живеещ и мислещ в малко над- (извън?)-национални категории, аз също имам усещането, че идеята за национална литература "като от едно време" вече не е съвсем адекватна на времето. Става дума не за отричане на националното (това е просто невъзможно и животът на всеки емигрант е най-красноречиво доказателство за него), а просто за Отваряне, повече Отваряне. Естествено, нещо такова изисква време, но поне време дал Господ, ако не друго. В скоро време се каня да преведа тук един текст за развитието на полската култура от последните 20 години, от който може би може да се почерпи една или друга по-конкретна идея.

Смъртта на Швейцария

Автор: Денис Макшейн

В Третият човек, Орсън Уелс произнася една прочута подигравка над Швейцария, казвайки: „Петстотин години на демокрация и мир – и какво е създало всичко това? Часовника с кукувичка.“ Това никога не е било съвсем вярно. Докато Швейцария от 20-ти век често демонстрираше подобна на часовник ефективност, с образована работна сила и пътна мрежа, на която мнозина завиждаха, тя представляваше и нещо по-важно. Специфичната й смесица от националности, езици и религии, от фермери, банкери и инженери, показваше как силите, които разкъсват други нации, могат да бъдат оформени в едно сравнително хармонично цяло. Световният икономически форум не случайно провежда голямата си годишна среща в Швейцария. За евангелистите на глобализацията, Швейцария отдавна вече е нация-модел.

Страната изглежда съчетаваше в едно дерегулирана икономика с ниски данъци и стегната демокрация, управлявана от закона. Тя беше първо убежище за ония, които бягаха от комунизма след 1917 или от нацизма след 1933 – по същия начин, по който беше предлагала убежище на Волтер, Джеймс Джойс и Ленин. Откритостта беше направила от Женева една световна столица – Лигата на нациите, Международният червен кръст и някои от ключовите агенции на ООН имаха седалищата си тук. Алпийската нация беше остров на мира по време на Втората световна война. Чърчил отиде в Цюрих, за да пледира за европейско единство след 1945. Дипломати подписваха мирни договори в Швейцария през 1950-те и 60-те. Страната се представяше като неутрална, свободна от обвързаностите на Студената война и от примките на Европейския съюз. Рейгън и Горбачов се срещнаха тук, за да сложат край на Студената война. Швейцария беше мястото, където светът идваше, за да намира решения.

Днес обаче швейцарските градове са мърляви, влаковете се движат със закъснения, пътищата са винаги в ремонт, а политиците често изглеждат провинциални. Този бивш рай е станал доста грозен, докато ксенофобски настроени политици провеждат кампании за затваряне на вратите пред чужденците (с изключение на свръхбогатите). Все повече и повече Швейцария изглежда като още една малка, бореща се европейска нация. Докато Европа разсъждава над ролята си в новия геополитически ред, Швейцария изглежда все по- и по-малко важна за световните въпроси. Швейцарците обичат да описват себе си като Willensnation – буквално, нация, оформена от волята на народа. Но волята да се обнови Швейцария изглежда липсва в момента.

А междувременно самодоволните митове на швейцарците бързо се изпаряват във въздуха. Да вземем например банковата тайна. Традицията започва в 1930-те, когато швейцарците защищават френски капитал, бягащ от леви правителства, а след това еврейски пари, бягащи от нацистите. Номерът е бил да се превърне в престъпление разкриването на каквито и да е детайли от дейността на някоя швейцарска банка – дори и пред швейцарските данъчни власти. Страната бързо става известна със своите банкови хранилища, където не се задават въпроси.

Днес това са неща от миналото. Преди едно десетилетие швейцарците бяха принудени да излеят обратно непотърсени еврейски пари, отдадени на банките от вложители, които след това са загинали. По-късно Съединените щати, преследвайки данъчни престъпници, заплашиха да отрежат швейцарските банки от доходния американски пазар, ако те не разкрият подробности за скрити американски пари. Освен това Вашингтон принуди Швейцария да заплати огромни глоби за нарушаване на американските санкции срещу Иран. Сега страната се съгласи да облага с данъци спестяванията на европейски граждани, притежаващи швейцарски влогове, а недоволни банкови служители продадоха на германската данъчна полиция подробности за офшорни влогове. Дори Италия, самата тя бидейки всичко друго, но не и модел за неподкупност, успя да прокара данъчна амнистия, за да убеди богатите си закононарушители да върнат обратно у дома милиарди евро. Швейцарските банки може би все още привличат много пари, но те вече не могат да гарантират тайна.

Образцовата швейцарска интеграция и толерантност също започват да се подхлъзват. Днес швейцарските французи почти не учат немски, а швейцарските немци не си дават труд да учат френски език. Най-честият общ език сега е английски, който не е сред официалните четири езика на страната. Швейцарците започват да губят търпение и с хората, идещи отвън. През 1990-те, Швейцария прие повече косовари, бягащи от варварството на Слободан Милошевич, отколкото която и да било друга европейска страна. Но през миналия ноември страната проведе един отвратително-ксенофобски референдум, коригирайки конституцията така, че да се забрани строежът на минарета. Нямаше значение фактът, че швейцарските мюсюлмани са необичайно добре интегрирани, идейки основно от секуларни балкански общности.

Този начин на действие – да се приемат бегълци, а след това да се реагира злобно срещу тях – всъщност е част от един отдавнашен швейцарски парадокс. Преди 1939 страната приема немски евреи, докато Великобритания затваря вратите си. Същевременно обаче тя е отговорна за идеята да се отпечатва печално известното J (означаващо Jude, евреин) върху немските паспорти, за да могат швейцарските митничари да виждат кой се опитва да влиза в страната им. Според една скорошна книга от Ури Гредиг, швейцарски телевизионен журналист, преди Давос да стане синоним на глобализацията, той се е отличавал по много по-различен начин: през 1930-те той е бил средище на най-голямата нацистка партия извън Германия.

Един друг мит, настойчиво натрапван у дома и от евроскептиците по други места, е утвърждаваната швейцарска свобода от оковите на ЕС. Отказът на страната да се присъедини към съюза по общо мнение й е позволил да запази суверенността си и да се различава от съседите си, които трябва да се огъват пред Брюксел. Но днес повечето швейцарски закони са приведени в съответствие с нормите на ЕС – което е изискване, за да може да се търгува със Съюза. Преди малко повече от година страната се присъедини към Шенгенската зона (което позволява международни пътувания без паспорт) – нещо, с което не може да се похвали дори Великобритания. В резултат от това, днес около 3000 германци пристигат тук всеки месец, за да работят и живеят в страната. Според Криста Марквалдер, млада швейцарска парламентаристка, нейната страна днес е „пасивен член на ЕС“ – статус, който й позволява някои предимства, но без влияние в процеса на вземане на решения.

Източник

Денис Макшейн (род. 1948) е британски политик и парламентарист, както и редовен колумнист за американския Newsweek.

Коментари (4)

- 20-02-2010|Златко

Между другото, траги(комичната?) история с арестуването на Роман Полански, 30 години след извършването на престъплението и вероятните стотици пъти, в които режисьорът е бил в Швейцария (той притежава там собствена къща), говори отново, при това доста недвусмислено, за все по-директната зависимост на Швейцария от Америка и изобщо всяко място, което разполага с достатъчно икономически лостове, за да удари швейцарците по болното място (кой твърди, че българите били ония, които най не обичали да ги удрят по джоба?). Смехотворна, сметкаджийска, дребнобуржоазна откъдето и да я погледне, изглежда тази Швейцария за очите на наблюдателя. И референдумите, които тя провежда, не случайно засягат всичко друго, но не и финансовата й политика – политиците тук изглежда разбират достатъчно добре, че пресметливият швейцарски избирател като нищо ще реши – глас народен, глас Божи! – че не трябва да плаща данъци, също като побратимите си от Калифорния. И тогава вече няма да помогне нищо, нито дори и някой швейцарски Арни Шварценегер.

- 21-02-2010|Б.Павлов - банкерска супа за бедните

Явно и швейцарците трябва да си сверяват часовниците. Парадоксалното е, че онези, които настояват за това няма да се откажат нито от ролексите си, нито от легалните си, "алпийски" сметки...

Швейцария, като огледало на посърналото лице на Европа; съюзът, превърнат в предградие на Китай – аристикратично, цинично, разкошно, мърляво и ксенофобско – при целия си търговски универсализъм...

Може би справедливостта най после е възтържествувала и гладните ще бъдат нахранени с изсмуканите кости на една в основата си калвинистка цивилизация?

Да не би да изкукваме!

Наистина ли вярваме, че птиченцето е напуснало поста си за да живее в Кулата на Дубай или в Кувейт, на удобен пясъчен остров? Защо да не предположим, че някой просто ни е сварил глобален, швейцарски бульон за несретници?

С кукувичка.

- 22-02-2010|e-ink - няма как

Това е малко като вица за великия цирков номер: "Арената в лайна, музиката в лайна, публиката в лайна, а аз - целият в бяло". Няма как Швейцария да запази херметически затворената си територия в един свят, който е все по-наясно с общите си критерии.

- 22-02-2010|Златко

Абе вярно, ама пък както се казва в един друг виц: "Защо пък точно тия се изхитриха да станат отличници?"

Прокисналата калифорнийска мечта

Автор: Тимъти Гартън Аш

„Златна мечта край океана“ – така описа Арнолд Шварценегер Калифорния в речта си по повод въвеждането му в длъжност като губернатор преди шест години. Направете едно пътуване по магистрала 280 надолу от Сан Франциско, след това нагоре по залесените планини Санта Круз до брега на Тихия океан, с червеношиести ястреби, реещи се из перфектно-синьото небе – и тя все още изглежда като мечта. Но под него се крие един кошмар.

Щатът, който някога се гордееше с най-добрите обществени училища, колежи и магистрали в Америка, сега има някои от най-лошите. Нейното здравеопазване се оценява като най-слабо от всичките 50 щата (данни наCommonwealth Fund, една високо уважавана институция); затворите й са препълнени; енергийно-безотговорният начин, по който тя задоволява нуждите си от вода, гълта зашеметяващи 19% от вече скъпото местно електричество; обществените й финанси са в катастрофално състояние. Година след година, законодателството й не успява да постигне съгласие по бюджета. Дефицитите й правят Италия да изглежда като образец на финансово благоразумие. А това лято тя стана обект на невероятни вестникарски заглавия по целия свят, след като публикува данни за задълженията си. Правителството на една от най-богатите територии в света, стопанин на Холивуд и Силиконовата долина, огнище на нововъведения и осмата по големина икономика в света, беше в банкрут.

Но как е изпаднала Калифорния в такава бъркотия? Някои анализатори казват: „Прекалено много демокрация!“ В ексцентричната версия на калифорнийската директна демокрация, всякакви видове екстравагантни обществени разходи биват упълномощавани чрез така наречени инициативи, предлагани от всеки, който успее да събере достатъчно подписи и прокарвани чрез просто мнозинство от ония, които си дадат труда да гласуват за тях, докато възможностите на щата да събира пари биват ограничавани чрез същия метод. Най-известният пример за всичко това е т. нар. Предложение 13, прокарано в 1978, с което драстично се съкратиха данъците върху собствеността, като същевременно от Калифорния се направи единственият американски щат, в който се изисква мнозинство от две трети в законодателното тяло не само за прокарване на бюджет, но и за повишаване на данъците.

Това „съставяне на бюджет през избирателната урна“ е толкова обширно, че законодателите преценяват собствения си контрол върху разходите на щата на около 7 до 17 % от общия му обем. Трой Сеник, автор на нова книгавърху проблемите на златния щат, казва, че калифорнийците живеят със заблуждението, че могат да бъдат облагани с данъци като либертарианци и субсидирани като социалисти.

И все пак не е справедливо да се обвинява за всичко управлението на хората чрез хората. По-скоро Калифорния показва как подобни експерименти по директна демокрация могат да бъдат доведени до абсурд – и как пътят към ада е застлан с добри намерения. Защото тази рамка от инициативи и референдуми беше установена от самозвани либерали в ранния двадесети век, за да се ограничи властта на железопътните босове и да се даде власт на хората. Сто години по-късно, днешните групи със специални интереси – не само милиардери и различни бизнеси, но също и мощни съюзи на обществени служители, по-специално ония, представящи учителите и затворническите надзиратели – успешно използват системата за защищаване на собствените си интереси. Те наемат хора, които да събират подписи за избраните от тях инициативи и използват рекламна сила, за да привличат гласове.

Предполагаемата представителна страна на калифорнийската демокрация също не работи добре. Изборните райони са така безсрамно фалшифицирани, че повечето избиратели нямат никакъв избор през по-голямата част от времето. През 2004 г. например, 153 щатски или федерални постове подлежаха на избор: нито един от тях не отиде при друга партия. Като резултат от това реалната политическа конкуренция се провежда единствено на нивото на първичните избори на демократите и републиканците, произвеждайки с това политици, чието бъдеще зависи от придържането им към идеологическите крайности на собствените им партии. Нищо чудно, че се оказва напълно невъзможно да се събере двупартийното мнозинство от две трети, необходимо за да се прокара бюджет.

Освен това инициативите непрекъснато са променяли и прибавяли ново съдържание към калифорнийската конституция, за която сега се твърди, че е трета по големина в света – надминавана само то Индия и Алабама. Ако американската конституционна традиция се отличава чрез системата на проверки и баланси, то Калифорния притежава една бъркотия от проверки и баланси, достойна за Алиса в страната на чудесата. Освен това тя е създала един бюрократичен кошмар от многобройни, дублиращи се и борещи се едни срещу други агенции и сфери на компетентност. Калифорния е щатът, в който никоя агенция не умира – и истинска златна мечта за групите със специални интереси. Докато златото се свърши, разбира се.

Може би най-сериозният проблем на Калифорния е, че тя е така изключително надарена както с естествени, така и с човешки ресурси, така благословена от огромните договори, които Втората световна война и Студената война донесоха на индустриите й; че тя е такъв огромен магнит за брилянтни изобретатели, динамични предприемачи и усърдни работници, идещи от хитлерова Германия, дъждовна Великобритания, Виетнам, Индия, Китай, Мексико и отвсякъде другаде, които идват тук, привлечени от нейните безпримерни възможности. Едно по-бедно място не би могло да поддържа такава идиотска система в продължение на толкова дълго време.

Представете си велосипед с постоянно натисната спирачка, скорости, които правят по-трудно, а не по-лесно да се кара по нанагорнище, а кормилото е постоянно изкривено – и който се разваля все повече и повече след всяко посещение в сервиза. Само един гигант би могъл да поддържа такъв велосипед в движение. В продължение на повече от 30 години, Калифорния прави именно това. Но сега дори това най-динамично от всички човешки общества вече не може да поддържа откачения велосипед на пътя. Така че то се нуждае от успешен ремонт – или, по-точно казано, от нов велосипед.

Именно това е, което калифорнийците сега се мобилизират да направят. Една група, наречена Калифорния напред, предлага постепенни промени; друга, наречена Ремонтирай Калифорния, се опитва да построи изцяло нов велосипед. В близко бъдеще, Ремонтирай Калифорния трябва да обяви две нови инициативи: първата – да се промени щатската конституция така, че да се позволи на хората да свикват конституционна конвенция, а другата – да се свика действително тази конвенция. Според собствените им изследвания, около 71% от калифорнийците поддържат идеята. След като върховният съдия е одобрил инициативата, групата ще има време до следващия април, за да събере необходимите 1,6 милиона подписа – нещо, което тя се надява да постигне чрез доброволни организации в стил Обама.

Ако всичко се развие по план, тези предложения биха могли да бъдат подкрепени от хората по същото време, по което ще се проведат следващите губернаторски избори, през ноември 2010, конвенцията да се проведе през 2011, а хората в Калифорния биха могли да одобрят нова конституция през ноември 2012 – което, ако още не сте забелязали, ще бъде по времето, когато президентът Барак Обама ще кандидатства за втори мандат.

Но тук е по-важната история. Философът Исая Бърлин обичаше да цитира фразата „Евреите са също като всички останали, само че повече така.“ Е добре, калифорнийците са като всички останали американци – само че повече така. Разбира се, някои от калифорнийските специфични трудности са уникални, а повечето щати са управлявани по-добре. Но в много отношения болестта на златния щат е една крайна, хипертрофирана версия на политикоикономическите проблеми на целите Съединените щати в ранния 21-ви век. По-дълбоката структура е една и съща: натрупване на системни утежнения в продължение на много дълго време – например в областта на здравеопазването – които страната някога е била способна да носи чрез комбинацията от икономическа динамика и предимствата на нейното водещо място в международната система, но вече не може да го прави. Към това се прибавя и натрупването на проверки и баланси, които правят системата изключително трудна за реформиране. Шансовете може би са против реформаторите, но всеки, който смята, че светът се нуждае от една открита, динамична Америка, трябва да се надява, че те ще успеят.

Източник

Тимъти Гартън Аш (род. 1955) е британски историк и автор на осем книги по „история на настоящето“, проследяващи развитието на Европа през последния четвърт век. Той е професор по европейски студии в Оксфордския университет и старши сътрудник към института Хувър в Станфордския университет. Негови есета се появяват редовно в New York Review of Books. Професор Гартън Аш пише седмична колонка за The Guardian. Той също пише за New York Times, Washington Post, Prospect magazine и Wall Street Journal.

Коментари (10)

- 20-02-2010|Златко

Две забележки от мен – едната отправена към всички почитатели на идеята за директна демокрация, които преди известно време бяха решили, че могат да приложат на местно ниво напредничавия швейцарски опит, а другата – към религиотизираните български последователи на Айн Ранд, които според мен отчаяно търсят някакъв заместител на марксизма-ленинизма (от гледна точка на религиозната му притегателна сила). И двете идеи имат перфектното си осъществяване в днешна Калифорния! Директната демокрация очевидно може да функционира като перфектно средство за реализация на проповядвания от Ранд свръхчовешки егоизъм – аз съм по-умен и по-способен от идиотите, които ме заобикалят, а следователно не им дължа нищо, най-малко от всичко пък данъци. Докъде стигат нещата може да се прочете в горния текст. Надявам се той да бъде посрещнат с достатъчно здрав човешки разум и с по-малко религиозна готовност за поддържане на абсурдно-изострени философски концепции, само защото те изглеждат така противоположни на марксисткото ни минало, докато всъщност не правят нищо друго освен да дублират неговата анти-практичност. Не е ли вече време да започнем да мислим със собствените си глави, пък било то и само за да разделяме сламата на пословичните си две магарета?

- 21-02-2010|Гост

Чудесна статия

- 21-02-2010|Симеон

Какво значи "натрупването на проверки и баланси"?

- 21-02-2010|Симеон

Какво значи "проверки и баланси"?

- 21-02-2010|Златко

"Checks and ballances" е английският израз; възможно е на български да се превежда другояче; има се пред вид разделението на властта.

"Натрупването" означава, че системата е станала прекалено тромава и съдържа прекалено много пречки.

- 21-02-2010|яс

Златко, ти ставаш все по-яростен антилиберал!

- 22-02-2010|Goodlifewoman - Хайде да не оплакваме Калифорния!

Калифорнийският щатски данък, който се плаща от всеки работещ е между 1% и 9.3% от дохода. Семейство с доходи над $80,000 ( което е среден доход) се облага с максималната ставка – 9.3%.

Абсолютно погрешно е да се сравнява американски щат с независима държава. Тук на отделните щати не им е разрешено да имат дефицит. Ако имат – трябва да съберат пари отнякъде и да запълнят дупката. За Калифорния дупката е $21 милиарда. Това сравнено с Калифорнийската икономика от $1.85 трилиона, е 1.1%. Много малко държави в света могат да се похвалят с такъв нисък дефицит. За сравнение дефицитът на UK е 11%.

- 22-02-2010|Златко

Мда. Всеки си има собствено мнение. Но, слава Богу, живеем във време, в което не е нужно да спорим чак толкова много. Може би най-лесният начин е човек да отиде и да прочете изводите на калифорнийското правителство: http://www.lao.ca.gov/2009/bud/fiscal_outlook/ fiscal_outlook_111809.aspx

- 23-02-2010|яс - re: Хайде да не оплакваме Калифорния!

Goodlifewoman писа:

Абсолютно погрешно е да се сравнява американски щат с независима държава. Тук на отделните щати не им е разрешено да имат дефицит. Ако имат – трябва да съберат пари отнякъде и да запълнят дупката..

Е то на това викат дефицит. Британците също не са открили начин с един паунд да платят два, без да търсят отнякъде още един. :D

- 23-02-2010|Е

При наличие на свободни печатници за пари и в двете държави не е нужно да се питаме кой е начинът. Поне за момента.

"Checks and balances" е системата, с която се осигурява общата цел на разделените власти. Правомощия за контрол и корекция, като право на вето и одобрение, изискване за определено мнозинство или за представителност на една институция в друга, изисквания за одообрение чрез референдуми или чрез потвърждение от някоя от многото обществени (и лобистки) организации.

„Октоподите“ и България

Автори: Иван Рачев и Иван Бакалов

Иван Рачев и Иван Бакалов

Броени дни след ареста на Алексей Петров и операция „Октопод“, версиите за случилото се продължават да набъбват лавинообразно. От парламента заваляха едновременно възторжени похвали, че държавата най-сетне е започнала война с мафията, и съмнения, че тази история е спектакъл с политически измерения. Всички политици обаче се оказаха еднакво невинни и недокоснати от пипалата на „Октопода“.За борбата на МВР и правораздавателните органи срещу организираната престъпност преди и сега, както и за реакциите на българските политици и техните прикрити обвързаности с престъпния свят разговаряхме с журналистите Иван Бакалов, редактор на електронното издание e-vestnik.bg, и Иван Рачев, редактор в сп. „Правен свят“.

Смятате ли, че операция „Октопод“ и арестът на Алексей Петров са вододел, който би довел до изясняване на истината за това кой кой е през последните 20 години? Г-н Рачев, вие казахте, че сте изненадан от факта, че властта е посегнала толкова нависоко.

Иван Рачев: Бях изненадан дотолкова, доколкото хора от МВР посегнаха на Алексей Петров. Но според мен това изобщо не е първият такъв случай. Помните ли през 2003 г., когато Ваньо Танов беше шеф на РДВР в Русе, криминалистите погнаха т.нар. група на Илиян Пенев – Мацола. Става дума за 15–20 човека, които поне от 1994–1995 г. държаха контрабандата, проституцията, дрогата – изобщо всичко в Русенския регион. Те бяха хора на Маджо, имаше събрани конкретни доказателства, в схемите участваха двама или трима съучредители и местни шефове на СДС плюс прясно подкарания към ареста Светослав Мичев от БСП. Този случай започна от контрабандата с горива. Имаше замесени хора от „Лукойл“, имаше замесени хора от Плевен. Единия от тях – Людмил Конов – го застреляха с автомат. Конов беше съдружник на Васил Антонов, бивш депутат от БСП и много добър приятел на Румен Петков. Цялата тази разработка беше провалена от русенския окръжен прокурор Люлин Матев и от бившия шеф на Военна прокуратура Николай Ганчев. Ако правосъдието се беше разровило тогава, част от хвалбите днес нямаше да ги има. Вторият случай е наркоаферата „Опицвет“. Николай Велков, който сега е арестуван при операция „Октопод“, беше собственик на пазарджишката финансово-брокерска къща „Юнона монета“, която някак странно изпадна от делото. При обиска на тази финансова къща са намерени документи, които доказват, че част от инсталацията в „Опицвет“ и таблетиращата машина са купени с пари на Кристиян Младенов. Младенов пък по това време е член на Управителния съвет на „Локомотив София“, чийто президент е Николай Гигов. Амфетамините е продавал ливанецът Адел Абдо Саркис, който по онова време, 1998–2000 г., не излизаше от президентството на Петър Стоянов. По-късно същият този Николай Велков влезе в надзора на Корпоративна банка, където са Цветан Василев и Ирена Кръстева, и стана юридически съветник на омбудсмана Гиньо Ганев. Така че изненада има, но мисля, че както тези два случая, така и случаят с Алексей Петров няма да бъдат изяснени.

И двата случая, за които разказахте, впечатляват с преплитането на криминалния бизнес и политическата класа.

И. Р.: Естествено, нашата организирана престъпност е създадена от държавата. Няма как да не се преплитат. До 10 ноември 1989 г. нямаше социално-икономически, политически и обществени предпоставки за съществуване на организирана престъпна дейност в класическия смисъл на думата.

Ако това е така, каква е логиката политическата класа да допусне разплитане на обвързаностите между мафия и държава?

Иван Бакалов: Има логика, защото има политически борби и едните искат да разплетат далаверите на другите. Затова е възможно да излязат някои истински престъпления, някой да бъде компрометиран и евентуално вкаран в затвора. Алексей Петров сега е арестуван, но четох, че обвиненията са много слаби и вероятно съдът ще го пусне. Само че той вече е компрометиран. Говори се, че е завладял повечето публични домове в София. Завладял обаче в какъв смисъл, как е организирано всичко това? Един публичен дом плаща на собственика си всеки месец. Той пък плаща на някакви служители, които пазят момичетата, плаща на някого в районното полицейско управление, плаща на информатори и пр. Става дума за едни „черни пари“, които не са някаква официална застраховка. Те се плащат на съответни служители на различни нива в полицията. Няма акция срещу проституцията, за която тия домове да не са информирани предварително. Ако има такава, тя е специално организирано изключение. Включително и тази последната, при която по един много смешен начин тежко въоръжени полицаи с бронежилетки и автомати седят пред голи момичета и ги карат да лягат на пода. Знаем от филмите, че акция „Бардак“ не се нуждае от тежко въоръжение. Част от парите, които собствениците плащат, накрая отиват до един капо ди тути капи (бос на всички босове), който седи най-отгоре. Предполага се, че в някакъв момент, като човек силен в службите, Алексей Петров е станал такъв. Четох обвиненията за Митко Полицая, който плащал на Хамстера, а пък Хамстера – на Алексей Петров. Въпросът е в това, че след като вече не е в ДАНС и е скаран с управлението на МВР, той вече не е силен и не може да бъде капо ди тути капи в този бизнес. И естествено ще бъде изместен от друг. Тъй като проституцията е нещо, което никой не може да изкорени, докато не бъде легализирана, на мястото на Алексей Петров ще дойде друг. Тези домове няма да бъдат затворени, може да отидем след един-два месеца и да видим, че продължават да работят. И тъй като там текат парични потоци, естествено е да дойде друг на негово място. Тези парични потоци в бедна страна като България захранват и политиката. Иначе няма откъде да дойдат пари. По закон партиите в България получават страшно малко средства от бюджета. Освен това има адски много партии и всяка е с претенции. И политиците, естествено, използват властта и влиянието си, за да взимат от тези парични потоци. Аз дадох пример с проституцията, но освен това има контрабанда на горива, има наркотици...

И. Р.: Точене на ДДС, укриване на обороти...

И. Б.: Разбира се, тези пари минават през посредници, през зависимости. Те не стигат директно от дилъра до някой депутат например. От малките поточета се събира един по-голям поток, който отива нагоре. А там казват, че отнякъде някой давал. Неизбежно е, защото България е бедна страна, която не произвежда продукт, който да продава на света. Всяка европейска страна има някакви национални продукти, които се продават в цял свят и на които се дължи нейното богатство. Франция продава вино и коли, Германия продава мерцедеси, химикали и пр. България какво продава? Нищо не продава.

И. Р.: Дрога и оръжие...

И. Б.: Всичко, което се произвежда по света, тук се внася. За съжаление единственият ни голям износ са проститутките. Около 10 хиляди в Европа. Според последното проучване Русия е отишла на трето място процентно след България по брой на проститутки в европейските страни.

Очаквате ли тази операция да изясни начина, по който се финансират българските партии? Самият Алексей Петров преди време обеща да проговори и да огласи някои от страшните тайни на прехода. Ще го направи ли според вас?

И. Р.: Ако започне да говори, ще обвини себе си. По наказателните закони той има право да не дава показания срещу себе си. Освен това, за да се разприказва, трябва да каже откъде има информацията, трябва да посочи източник. Поне засега източниците му са два – Николай Начев, бившият контраразузнавач, и Николай Филчев, бившият главен прокурор. И двамата не са нито следствени, нито обвиняеми.

Каква е истината за т.нар. частно МВР на Алексей Петров и за намерените папки с класифицирана информация в склада на басейн „Спартак“, както твърди министър Цветанов? Смятате ли, че Алексей Петров е оставил тези папки там, след като е знаел за предстоящия арест няколко дни по-рано?

И. Б.: Според мен всичко е скрито. Цветанов представя нещата така, все едно е намерено кой знае какво. Ще видим. Нека да ги извадят.

И. Р.: За да отговорим на този въпрос, би трябвало да знаем какво е имало там преди акцията и какво е намерено по време на акцията. Ако разсекретят делото и съдебният процес мине при открити врати, може да разберем нещо.

Заявихте, че обвиненията са много слаби и вероятно съдът ще пусне Алексей Петров. Министърът на правосъдието Маргарита Попова отправи упрек, че не може мярката „задържане под стража“ да се използва, за да имат време разследващите да съберат доказателствата. Този случай такъв ли е?

И. Р.: При дело за мярка за неотклонение не е необходимо да се прилагат кой знае какви доказателства. Мярката за неотклонение трябва да гарантира присъствието на следствения в България и евентуално да предотврати извършването на ново престъпление или укриване на доказателства. Много е важно да се разбере, че в момента полицията и прокуратурата трябва да съберат доказателства за това, че ако пуснат Алексей Петров, той ще извърши престъпление и ще попречи на разследването или ще избяга. А това нещо как ще го докажат? Тук разликата е много тънка. Той може да преседи така и две години в ареста и накрая да се окаже, че е невинен и да му кажат: „Извинявай, станала е грешка“. „Ние внасяме обвинения“, казва Цветанов. Какви обвинения внасяш, ти внасяш данни, че той ще извърши ново престъпление и че ще попречи на разследването. Толкова. Нищо друго не се иска по мярката за неотклонение. Сега в момента има улики, те още не са доказателства. Те трябва да съберат доказателствата.

И. Б.: Ако полицията не ги събере и отиде така на следващото заседание на съда, и при най-голямо желание да остави Петров в ареста, съдът ще го пусне, както стана с Хамстера. Дано се справят. Ние не можем да ехидничим и да се радваме, че МВР не може да улови някого и да го вкара в затвора. Ние на коя страна сме? Нали сме на страната на правото, нали трябва престъпниците да влязат в затвора. Проблемът е, че цялата тази акция за октопода и неговите отрязани пипала е много пропагандна. Във вестниците човек вижда една страшна пропаганда и научава за някакви лични интриги и взаимоотношения между Цветанов, Борисов и Петров. Има съмнения, че нещо не е наред и че се вдига шум за пред света, че водим голяма борба с мафията.

Откъде идват тези съмнения според вас?

И. Б.: Първо, липсата на достатъчно доказателства и второ, предисторията. Въпросният Петров лично занесе на Борисов някакъв доклад на ДАНС, на базата на който той обвини бившия премиер Сергей Станишев, че е изгубил някакви доклади в Министерския съвет. Те имаха някакви контакти и нещо се сработваха, а сега изведнъж станаха врагове. Били са съдружници в някаква каратистка фирма, имали са някакви отношения в миналата си дейност като охранители. Освен това имаше компрометиращи материали за Цветанов в няколко броя на в. „Галерия“, който се смята за близък до Алексей Петров. Съществуват факти, по които може да се съди, че има лични амбиции в акцията срещу Алексей Петров. Това дали той е престъпник е отделен въпрос. Ако е престъпник, нека да влезе в затвора. Но при толкова оскъдни доказателства и при толкова много пропаганден шум започвам да мисля, че тези, които са истинската мафия и са в по-голямата си част незасегнати, сега седят доволно и се хилят – „Ето го мафиота, ние решихме проблема с престъпността и разковахме мафията“.

Защо през 1999 г. Алексей Петров е бил внедрен като агент под прикритие в Националната служба за сигурност (НСС)? Как ще коментирате свадата около това кой точно го е вербувал в службите?

И. Р.: Ама той не е влизал в службите изобщо, разберете го! Да излезе някой и да каже: „Алексей Петров е влязъл в службите през 1999 г. и е направил това и това“. Какво точно се е случило, след като той уж е влязъл в службите?

Нали се твърди, че е станал агент на НСС през последните дни на декември 1999 г.?

И. Р.: Добре, той като агент на МВР ли прави предизборната кампания на Надежда Михайлова в Ловеч през 2001 г.? Него като агент на МВР ли го стреляха през 2002 г. или като мутра? Като агент на МВР ли е съдружник със Златко Баретата, който от една година е в ареста за контрабанда и трафик на наркотици? Всичко това е косвено доказателство, че обвиненията срещу Алексей Петров са прекалено много, а доказателствата са сравнително малко. Не може такова страшилище като Петров да бъде обвинено едновременно за рекет, контрабанда, проституция, пране на пари, търговия с влияние, отвличания и пр. Половината от Наказателния кодекс! Как ще ги докажат те? Та ако Алексей Петров беше такъв идиот, че да допусне срещу него да бъдат събрани улики за три дни, те щяха да го застрелят още през 1995 г. Не съществува такъв идиот в подземния свят, който да допусне да го арестуват след един месец работа. Няма такъв. При това се е задържал 20 години.

И. Б.: Главният секретар на МВР Калин Георгиев заяви след акцията, че разработката е от един месец. При толкова много обвинения един месец работа е абсурд.

Ако правилно ви разбирам, според вас Алексей Петров е изцяло и само свързан с подземния свят, оспорвате неговото участие в специалните служби?

И. Р.: Добре, Косьо Самоковеца беше нещатен сътрудник на НСС. Димата Руснака беше нещатен сътрудник на НСС. Две трети от убитите са сътрудничили.

Но никой от тях не е бил съветник на шефа на ДАНС.

И. Р.: Това вече е друг въпрос. Ето например Иво Тонев. Той е дясна ръка на Николай Гигов от сто години. „Опицвет“ и Кристиян Младенов са свързани с „Локомотив София“ по един или друг начин. Защо Бойко Борисов даде на Иво Тонев тотото?

Защо?

И. Р.: Не знам, някой да попита Бойко Борисов. Това момче е син на Атанас Тонев, шеф на БДЖ по социалистическо време, който изнесе поне 15 хиляди цистерни с бензин по време на югоембаргото. Евгени Узунов е създател на Първа източна международна банка. Това е банката на Маджо и на Маргините. Сега се казва „Интернешънъл Асет Банк“. Вътре е Младен Мутафчийски, вътре е Виктор Вълков, вътре е първият демократичен ректор на Югозападния университет Траян Лялев. Синът на Траян Лялев, Георги Лялев, направи схемите за кражбата на военния завод „Бета“ в Червен бряг, който пък Мирчо Циганина открадна за три денонощия с четири фалшиви подписа. Георги Лялев извъртя и схемата за „Софияленд“ с онези декари. Той беше корпоративният адвокат на СИК. И хубаво – на 14 септември правителството на Бойко Борисов даде на съдружника на Евгени Узунов в „София сити къмпани“ Васил Велев безвъзмездно 9 млн. лв., за да бори сивата икономика. Какво да говорим? Вене Сотиров, дето го бяха отвлекли, държеше кетъринга на „Кремиковци“. През 90-те години той беше член на УС на Първа източна международна банка. Организираната престъпност е продукт на политическата класа. Всичките тези Маргини, Маджовци и пр. са бивши служители на МВР и на Министерството на отбраната.

И все пак статутът на Алексей Петров е по-различен от този на повечето герои с прозвища, които изредихте. Така или иначе, той е минал през най-малко четири български правителства. Партиите сега се замерват с компромати чий продукт е Алексей Петров.

И. Р.: Как четири правителства, той е в играта от 1993 г. В Асоциацията за гражданска самозащита, която е създадена през 1992 г., влизат Алексей Петров, Валентин Моллов, Петьо Блъсков. Това означава ли, че Алексей Петров тогава си е купил „24 часа“ и „168 часа“? После неслучайно той става председател на Съюза за стопанска инициатива на гражданите (ССИ). Той си е вътре в киреча от самото начало на прехода. И преподава в УНСС. Ами ректорът на този университет сега е председател на ССИ.

Как коментирате реакциите на политиците във връзка с тази операция? Всички се разграничиха много категорично от Алексей Петров, включително Яне Янев, който каза, че никога не е имал нищо общо с делата на Петров и неговите партньори.

И. Р.: Естествено, че ще се разграничат. Предишните два парламента бяха пълни със сикаджии. По времето на Симеон Сакскобургготски повериха Агенцията за следприватизационен контрол на Димитър Ламбовски, който е сикаджия. Какво да говорим?

Имаше интересна престрелка между Сергей Станишев и Татяна Дончева по повод контактите им с Алексей Петров. Всеки от тях отрече да е имал редовни контакти с него и приписа този грях на другия.

И. Р.: Никой няма да излезе и да каже „аз съм идиот“. Същата е работата с тази нерегламентирана среща на Румен Петков. Ако някой прочете стенограмата от прословутото заседание на парламентарната комисия по вътрешна сигурност и доклада за дрогата от април 2008 г., ще види, че там Ваньо Танов казва ясно – Румен Петков се оказва онзи посредник, който трябва да помирява т.нар. братя Галеви, Алексей Петров и Златко Баретата. Той не е отишъл на среща с Галев, уредена от Алексей Петров, той е отишъл да ги помирява. Това още не е разследвано.

И. Б.: Ние имаме най-удивителното МВР може би в целия соцлагер. Двадесет години МВР прелива в престъпността и после се връща обратно. Пример са братя Галеви, които са бивши барети. Такива са Златко Баретата, Алексей Петров и много други. Няма мафиотска структура или някаква форма на организирана престъпност, в която да няма бивши хора от МВР. Въпросните братя Галеви отиват в частния бизнес, евфемистично казано, и след това се връщат на работа в НСБОП, защото са „добри момчета и имат опит“.

И. Р.: През 1997 г. Кирил Радев ги изгони.

И. Б.: Същата история има и Алексей Петров. Той напуска някакъв отряд за борба с тероризма...

И. Р.: Само че във Варна, което е много важно. Оттам е топлата им дружба с другаря Филчев.

И. Б.: ...напуска баретите, влиза в частния бизнес, какъв бизнес точно, е интересно, и после се връща като агент на ДАНС, а преди това на контраразузнаването. Такива примери са много. При това говорим за официалното преминаване от МВР в бизнеса и от бизнеса пак в МВР. А неофициалното, тези, които са напуснали и плащат на останалите вътре свои колеги? Другарчето казва: „Аз тук се хванах с едни неща, ти ще помагаш и ще си взимаш твоето всеки месец“.

И. Р.: Помните ли аферата „Амигос“? Двамата съдружници на Пепи Амигоса, братята Мирянови, са полицаи. Навсякъде има полицаи, бивши и настоящи. Иво Карамански навремето какво беше? Христо Величков, шеф на националната полиция, и Иван Иванов, шеф на издирването в СДВР, са тартори на Карамански. Карамански работи за тях в казино „Севастопол“. После Христо Величков даже стана депутат от „Атака“.

И. Б.: Що се отнася до реакциите на политиците, те са още един повод да мислим, че при ареста на Алексей Петров има намесена политика. Волен Сидеров е щастлив и веднага поиска главният прокурор да снеме имунитета на неговия конкурент Яне Янев и да го разследва за връзки с престъпността.

И. Р.: Макар че в „Атака“ е пълно с бивши мутри.

И. Б.: Говори се, че Алексей Петров бил политически инженер, забъркан с разцепването на „Атака“ и пр. Аз се солидаризирам с Татяна Дончева – не може един сержант от пазарджишкото милиционерско училище да е политически инженер. Той може да се опитва, но този костюм не му е по мярка.

И. Р.: По-скоро бащите на РЗС са го потърсили за пари.

И. Б.: Та значи доволен е Волен Сидеров. След това Румен Петков пръв изчурулика, че Станишев трябва да си подаде оставката, защото назначил Алексей Петров. После Камен Костадинов от ДПС заяви многозначително, че не бил доволен от работата на ДАНС при предишния парламент, когато те били в управлението, а сега оценява положително тази акция.

„Няма как да не кажем браво, подкрепяме ви“, заяви Костадинов

И. Б.: Срещу ДПС, което е в опозиция, имаше страшни предизборни и следизборни закани от страна на Бойко Борисов. Оказа се, че те сега се чувстват комфортно и адмирират като опозиция действията на властта. Тези реакции са още нещо, което хвърля съмнения, че има намесена политика.

И. Р.: Няма как да няма политика в случая, защото Цветан Цветанов е така или иначе политическо лице. Бойко Борисов ходи в Израел и във Великобритания. Значи тази акция според мен е сто процента съгласувана поне с израелците. Просто защото Алексей Петров от 1994 г. работи с тях. Помните ли тази история, когато през 2001 г. хванаха шестима евреи с близо двеста хиляди долара. Имаше дело за източване на три милиона долара от хотел „Замъкът Хранков“. Бившият шеф на отдел „Следствен“ при Филчев, Цеко Йорданов, оправда единия от обвиняемите и той после му стана съдружник в „Левски Спартак“.

Преди малко споменахте за топлата дружба между Алексей Петров и Никола Филчев. Кога започва тя?

И. Р.: Според мен от 1992 г. Крепи са на интерес и на някаква зависимост. Филчев е бил съдия във Варна. Не знам откъде да започна – схватката за „Джони Уокър“, сблъсъкът за „Токуда“, ямболската адвокатка, скандалът с Николай Колев, лека му пръст... Много са нещата. След скандал Филко Славов от барета отиде и стана шеф на сигурността във ВКП. Двамата, Филчев и Славов, си имат къщи в един имот на „Левски Спартак“ на „Черни връх“. Те са им построени от Алексей Петров. В първата си книга „Лъжата: Жан, Иван и другите“ Тошо Тошев има цяла глава, която се казва „Срещи под дулата на баретите“. Тошев пише нещо в „Труд“, Филчев започва да го рекетира и през Анна Заркова си уреждат среща на кортовете на „Левски“, където от едната страна са мутрите, бившите барети на Алексей, а от другата – въоръжените барети на Филко Славов. И тези тримата си говорят там нещо. Това е шизофрения. Още с излизането на тази книга и Филчев, и Алексей Петров трябваше да бъдат изпозатворени всичките, вместо да ходят да поздравяват Тошев.

И. Б.: И предишното, и сегашното управление правят някакви опити да се борят с престъпността под натиска на ЕС. Самата ДАНС беше създадена с такава идея. Алексей Петров беше вкаран от бившия шеф на ДАНС може би с надежда, че ще извади някои неща, които вече знае, за да ги разработят.

И. Р.: А може би е вкаран, защото Петко Сертов не е могъл да откаже. Явно Алексей Петров е направил предложение на шефа на ДАНС, на което той да не може да откаже.

И. Б.: За мен по-значително от гледна точка на икономическа мощ беше задържането на Христо Ковачки за източване на ДДС. Срещу него започва разследване при предишното правителство и това за мен беше учудващо. Неговата икономическа мощ е много по-голяма. Ковачки е най-големият частен инвеститор в енергетиката, има мини, има шест топлофикации, има не знам колко веца и теца, има заводи в Сърбия и Македония. Най-големият собственик на търговски площи в България е Ковачки. И е постигнал всичко това на 40 години. За него имаше твърдения, включително в австрийски медии, че пере парите на Самоковеца. Ковачки започва бизнеса с няколко сергии на базара в Самоков. Как се получава това, да станеш най-големия частен инвеститор в енергетиката за нищожен брой години. Като се каже мафия, аз си мисля повече за такива хора, отколкото за бившите барети. Сегашното правителство подхваща Алексей Петров. Защо точно него? Аз бих се радвал да подхване и Васил Божков.

По времето, когато беше повдигнато обвинение срещу Христо Ковачки, също се появиха питания от типа на „защо точно него, а не да кажем, Георги Гергов, който също е голям длъжник на държавата“. Не е ли по-важно криминалният бизнес да бъде атакуван от правораздавателните органи?

И. Б.: Хубаво е това, че се редуват политиците, които идват на власт. Едните ще подхванат този, другите – друг, и все някога ще излезе нещо. Все някой ще влезе накрая в затвора, надявам се.

И. Р.: Ето още един пример. През 2005–2006 г. погнаха производителя на горива Георги Самуилов и неговата „Инса Ойл“ в гр. Раковски. Делото му влезе в Софийския градски съд по времето на Сергей Станишев. За Самуилов се знае, че е безспорно човек на БСП. Контрабанда на горива, укриване на ДДС – 43 млн. лв. за 7–8 месеца. В момента това дело е никъде. То най-вероятно може и да е прекратено вече. Някой ден, като го разсекретят, ще го прочетем и ще видим. Сега митниците ровят въпросния Георги Самуилов и са му доказали нови 73 хил. тона контрабанда, внесени при занижени мита. Но комисията „Кушлев“ не е поискала конфискация на инсталацията на Георги Самуилов в Раковски. Имам хипотеза, че цялата тази галиматия срещу Алексей Петров по стар народен обичай може да цели очистване, пране на биография през съд. Страшни обвинения, един обективен съд, един обективен процес, бум-бум, човекът е невинен, хайде довиждане и край. И цялата му бизнес империя си остава. Защо не?

Смятате, че това е театър?

И. Р.: Защо да не е театър? Всичките минаха оттам. Дилян Дорон мина оттам, Иван Кочев – Чомбе мина оттам, „ „Мултигруп“ няколко пъти минаха през това, Софиянски мина оттам три пъти. Кой не е бил съден и оправдаван впоследствие или разследван и оневиняван. Някой знае ли в тези 350 хиляди прекратени поради изтичане на давност следствени дела какво има. Къде е първият фалит на „Балкан“, къде е „Кремиковци“, къде е петролният заем? Къде е първият доклад на комисията „Антимафия“ от 1993 г., оглавявана от Ана Караиванова?

И. Б.: Акциите на Бойко Борисов по времето, когато беше главен секретар на МВР, се свеждаха до голям шум и накрая нищо като доказателства. Когато хванаха наркодилъра Киро Японеца, направиха тараш и не можаха да извадят нищо като доказателства. Само един незаконен пистолет. Тогава шефката на Съюза на съдиите каза: „Какъв е този шум при това мижаво обвинение?“. Абе не е и мижаво, пет години е по Наказателния кодекс. Тогава и това не издържа, но би трябвало да действат така. Така правят и по света – като нямаш друго, намираш онова, за което можеш да го осъдиш. Например вкараха един от големите наркобосове в Колумбия за 48–50 месеца в затвора за незаконно притежаван пистолет. Не могли да докажат другото, ама за това го вкарали. Нашето МВР и това не може да направи. Ако у нас извадят стари дела, ще намерят толкова случаи на заловени с незаконно оръжие. Могат да ги изповкарат всичките в затвора за това. То бяха престрелки по кръчми и какво ли не.

И. Р.: Освен това по закон всички фирми, всички дялови участия, всички пари на Алексей Петров от постъпването му като агент или офицер под прикритие до осветяването му и влизането му като редовен служител в МВР принадлежат на държавата. Защо не му вземат „Лев Инс“, „Лев Инвест“ и всичко останало. Той декларира миналата година 3 млн. лв. доходи от хонорари. Откъде са тези хонорари, като агент под прикритие ли получава хонорари?

Нали е и преподавател в УНСС?

И. Р.: Да, за по два лева на час.

Добре, но все пак каква е разликата между Алексей Петров и Бойко Борисов? И двамата тръгват от охранителен и застрахователен бизнес. По-късно, както отбеляза Антон Кутев, разликите следват от това, че Сакскобургготски покани Борисов да стане главен секретар на МВР.

И. Б.: Знаете ли на какво ми прилича това, то е като с чалгата. Излизат някакви певици, слагат си силиконови цици и всички започват да им подражават. Като влезе една мутра в политиката, и другите мутри започват да слагат силикон, да се червят и да стават политици. Алексей Петров обяви преди три месеца, че щял да бъде алтернатива на Бойко Борисов. Това е комплексът на мутрата, която иска да стигне своя събрат. Да, ама Борисов не е толкова просто явление. Той има харизма, умее да говори, има излъчване.

Чарът и харизмата достатъчно основание ли са някой да влезе в политиката?

И. Б.: Има една хипотеза на един автор, който продаде книга с огромен тираж – „Тайният проект Бойко Борисов“. Той е наш колега, който според мен страда от параноя.

И. Р.: Не страда от параноя, просто жена му работи във Върховната касационна прокуратура и каквото добара оттам, за това пише той.

И. Б.: Както и да е. Хипотезата е, че има някакъв проект за издигането на Бойко Борисов и че има кукловоди, които са го дърпали от самото начало, за да стигне дотук.

Вие как гледате на тази хипотеза?

И. Б.: Аз започнах да си мисля, че има нещо такова, че зад Борисов има някакви хора. В един момент реших, че това е царят, защото той го направи главен секретар. Но хайде да се върнем назад и да помислим – може ли всеки да стане охранител на Тодор Живков. Значи Евгения Живкова ще си вземе ей така някой и ще го назначи, защото й е симпатичен. Някой очевидно го е препоръчал. След това царят също го избра за свой охранител. Явно пак някой го е посъветвал.

И. Р.: Добре, нека да пораздрусаме малко черешата. Преди малко изредих част от хората, свързани с Асоциацията за гражданска самозащита – Алексей Петров, Валентин Моллов, Иван Бояджиев от МВР, Петьо Блъсков. Там има и едно лице – Томо Цветанов Борисов, който също е охранител. При първото идване на царя през 1996 г. го охранява Томо Борисов. Тогава, кой знае защо, царят е настанен в хотел „Глория палас“, откъдето, кой знае как, му изчезва чантичката с документите, с джиесемите, с кредитните карти. Става един много тих и много бурен скандал. Хотел „Глория палас“ по онова време е на Илия Павлов, на Маджо, на Стойне Манолов и на Васил Божков. И изведнъж се оказва, че нашето момче Бойко Борисов веднага намира чантичката с всички документи на царя, връща му я и му става охрана. Това е. Оттам тръгва възходът.

Ще бъдат ли извадени покрай „Октопод“ файловете на прехода, както призова Станишев, за да се види как са формирани охранителните и застрахователните бизнеси?

И. Р.: Какво да излиза, то всичко е ясно. Има търговски регистри, там всичко си пише. Ето „Първа частна милиция“. Чували сме за Георги Николов – Мечката и за Найден Милков, бивши служители на полицейското спецзвено за борба с масовите безредици в Бургас, които набиха висаджиите през 1993 г. Една колежка направи трогателен репортаж и ги изгониха от МВР. Тогава те взели, че направили „Първа частна милиция“. Глупости. „Първа частна милиция“ е на тогавашния заместник-шеф по национална сигурност на РДВР – Ст. Загора Оник Калустян, на Емил Райков от Бургас и на още двама души, които не са чак толкова известни. Емил Райков по-късно става съдружник с Бойко Борисов и с Румен Николов – Пашата в незаконната бургаска цигарена фабрика. Това си го пише. Ако Бойко Борисов искаше да ръчка срещу Алексей Петров, защо не ръчка за оня случай, когато през 2001 г., по времето, когато беше главен секретар на МВР, хванаха израелците, вървя разследване, при което ставаше дума за 3 млн. лв., а според мен ставаше дума за хазартен туризъм и за пране на пари. Как така, докато чакат единия от израелците с мярка за неотклонение в българското следствие, той изведнъж се озовава на летището в Тел Авив. Те го чакат в следствието на разпит и изведнъж получават израелски вестник, в който онзи е сниман на летището как се прибира на тази дата.

Е, защо не е ръчкал Борисов?

И. Р.: Защо не ръчка, защото са ези и тура. Това е.

Сега какво се случва между това „ези“ и „тура“, че единият все пак започва да ръчка?

И. Р.: Какво се случи, когато Алексей Петров бастиса братя Галеви? Нищо не се случи. Делото е секретно, и това дело ще бъде секретно. Ако го разсекретят и съдебният процес върви при открити врати, това ще е доказателство, че е на път да се случи нещо срещу организираната престъпност.

Това ли ще бъде маркерът, че всичко това е автентична борба с организираната престъпност?

И. Р.: Да. Всички далавери в съдебната система стават на закрити заседания и при секретни дела.

Смятате ли, че в резултат на тази операция ще настъпят някакви размествания на политическите пластове?Сидеров вече обвини Костов, че е произвел Алексей Петров в офицер, а той от своя страна му е обещал да не разкрива далаверите по време на неговото управление.

И. Р.: Ами нека се фокусираме върху Волен Сидеров и „Атака“. Първият шеф на „Атака“ в „Надежда“, Пело Стоев, е съосновател на ВИС-1. Любомир Бакърджиев, шофьор на Волен Сидеров при инцидента на магистрала „Тракия“, е сикаджия от Перник и Радомир. Слави Бинев, евродепутат от „Атака“ – каратист, Асоциация „Защита“, Карамански и т.н. От друга страна – Костов, Славчо Христов, Маргините, кръгът „Олимп“. Естествено, че и единият, и другият ще злорадстват. Съюзът на бившите барети винаги е играл някаква буферна роля между СИК и ВИС, доколкото изобщо е имало нужда от такъв буфер. Не знам защо се радва Иван Костов толкова на тази акция, та дори твърди, че сме щели да учим имената на участниците в учебниците по история.

И. Б.: Възможно е да има размествания на пластовете, защото ако този е толкова голям мафиот, той вероятно държи много козове. Ако ги извади, ще компрометира някакви хора.

И. Р.: Не мисля, в момента, в който тръгне да ги вади, те ще го застрелят. Как ще ги извади? Ако извади някакви козове, нали си подписва затвора автоматично. Това е класифицирана информация, с която той няма право да разполага по никакъв начин.

И. Б.: Аз казвам, че съществува възможност за компрометиране. Но всъщност не съм видял компрометиран политик, който да си е подвил опашката. Може би единственото изключение е Жан Виденов, който се скри. Другият, който може би постъпи по същия начин, е Филип Димитров. И двамата си отидоха заради страшно недоволство на хората. А останалите? Вижте Румен Овчаров. Той беше министър в едно провалено правителство и вицепремиер във второ правителство, от което беше изхвърлен от самия премиер заради съмнения за корупция. И този човек надига глава – „няма, аз не излизам от политиката, ще променям БСП“. Един политик е загубен, когато изгуби обществена подкрепа.

Ще се случи ли това и на Бойко Борисов, ако тази история бъде покрита и заровена?

И. Б.: Волен Сидеров сам се изложи в самолет на „Луфтханза“. Човек, каквото си направи сам, никой друг не може да му го направи. Като видя, че ще го съдят в Германия, отиде и се извини. Всички тези неща обаче медиите ги цитират и хората ги четат. Така си създават определено отношение към него. В един момент неговото влияние ще се свие или ще се срине напълно и той ще остане извън парламента, както се случи със Сакскобургготски. Какъв е случаят при Бойко Борисов? Засега той е тефлонов, каквото и да става, той е, няма алтернатива на хоризонта, не се вижда друг. Да, но и той натрупва негативи. Хората вече виждат, че много приказва, обръща си мнението на 180 градуса, днес каже едно, утре го отменя и т.н. Подобни показни и пропагандни акции няма да помогнат. Всъщност те не случайно са такива. Хората са зажаднели да видят борба с престъпността и той им дава зрелище чрез медиите. Но освен зрелища ще трябва и хляб и ако няма икономическа промяна, настроенията към Бойко още през пролетта може да се окажат доста различни.

И. Р.: Ако от тази операция не излезе нищо, ще каже, че Цецо е виновен. Това е единствената политическа нестабилност, която очаквам да се случи. Възможно е Цветан Цветанов да се окаже грозно подведен от някои негови хора, подобно на бившия главен секретар на МВР Илия Илиев. Тази операция е като всички останали. Няма разлика дали са братя Галеви, дали е Алексей Петров. Да, Алексей Петров е бил подземната свещена крава на прехода, топлата връзка между държавните институции и организираната престъпност, но ако сега трябва някой да пада, това ще е Цветанов, защото приказва ангро. Защото едно е полицай да смята, че има доказателства, друго е прокуратурата да му ги материализира по разпоредбите на НПК и трето е съдът да му ги признае. Това са някакви неща, които са абсолютно непонятни все още за неговата глава. Освен това ако искаха някой да не им пречи в ареста, щеше да е и Николай Начев, който е бивш шеф на икономическото направление в НСС и е изгонен оттам за чадъросване на Косьо Самоковеца, само че е изгонен така, че става шеф на националната сигурност в РДВР – София. Филчев също щеше да е вътре, а и други хора от Върховната касационна прокуратура, които са топла връзка между Алексей Пертов и Никола Филчев, или по-скоро са слугували на Петров по заповед на Филчев.

А какво се случва сега в ДАНС, там остана лобито, с което толкова си противоборстваше Алексей Петров? Как коментирате тезата, че операция „Октопод“ е лична вендета?

И. Б.: Още един повод да кажа, че има нещо съмнително в тази акция. Неговият съперник Иван Драшков е зам.-председател на агенцията. Въпросният Драшков е сложна смесица между сталинизъм и съвременен ченгесарски бизнес. Синът му е на 26 години, но има комплекс от 80–100 апартамента, който струва милиони. Казват, че бил взел кредит. Аз смятам, че няма банка в България, която да даде кредит на 26-годишен човек за толкова голям комплекс. Кредит, който няма с какво да покрие, няма ипотека, няма нищо. Освен ако някой не е показал в банката една папка. Така може да бъде даден кредит. Братът на Драшков пък продаде имот с фалшивия подпис на Бойко Борисов.

И. Р.: Е, да, ама кой го купи? Купи го Емил Димитров, който е депутат от ГЕРБ, и Славян Теофилов, който е сикаджията на Слънчев бряг и беше на трето място в бургаската листа на РЗС.

И. Б.: Въпросът е, че този имот е откраднат от общината с фалшив подпис. Борисов лично каза, че този подпис не е негов и отиде в съда.

И. Р.: Да приемем, че подписът е фалшив. Алексей Петров като каза лично, че е бил 20 години служител на държавата под прикритие, защо никой не му вярва?

От ДСБ поискаха да бъде арестуван и разследван бившият главен прокурор Никола Филчев, който беше избран по време на управлението на сините. Всъщност как беше избран тогава той?

И. Р.: Ама как избран, той беше назначен. След скандала с Бойко Рашков и разсипването на следствието през 1998 г. имаше последен срок за попълване на новия Висш съдебен съвет (ВСС). Йордан Соколов предлага зад гърба на парламентарната група Евелина Попова, която по онова време е окръжен прокурор на Плевен. Заедно с Румен Петков и разни други хора тя е съучредителка на фондация „Кайлъка“. Сините талибани на Йордан Соколов в парламента – Петър Рафаилов, Димитър Абаджиев, Иван Димов и още някои, избират Евелина Попова във ВСС, тя предлага Филчев и те го избират. Всички тогава знаеха, че Филчев има диагноза и склонност към ексцентрични прояви...

И. Б.: Спомням си как възторжено в. „24 часа“ съобщи „Избраха за главен прокурор боксьор и доцент“.

Иван Костов има ли някакво отношение към този избор?

И. Р.: Нали Костов назначи Филчев за заместник-министър на правосъдието? Мисля, че покрай диагнозата сините смятаха, че ще го контролират. По това време вече се знаеше за брата на Филчев и контрабандата на антики, освен това имаше и едно смачкано дело за това, че Филчев е бил жена си в автобус на автогара „Юг“. Плюс още няколко скандала посред нощ с катаджии, полицаи и т.н.

Ще се стигне ли дотам да бъде обвинен бившият главен прокурор? Това е едно от лицата на прехода, за които се твърди, че разполага с информация и компромати за немалко политици.

И. Р.: Би трябвало да тръгне поне разследване. Първият сигнал е през 2000 г., когато Филчев каза в парламента: „Всички знаем кой ограби България, 20 млрд. лв. от приватизацията, какво се смеете вие там в лявата част“. По-късно извади оня списък с 42 души, бивши министри, началници и т.н., от които една трета бяха червени, а другите сини.

И. Б.: Случаят с Филчев за СДС е подобен на този с Татарчев. Два пъти последователно настъпиха мотиката. И двамата тежко некомпетентни. Татарчев беше второразряден адвокат, лансиран от СДС и издигнат като главен прокурор. За целта нарушиха конституцията и разтуриха ВСС. Конституционният съд (КС) се подчини на това, не го оспори. Успяха и там да направят мнозинство. След това червените се опитаха да възстановят ВСС и промениха закона. КС пък беше от предишното мнозинство, не го допусна и като дойдоха пак сините, назначиха нов главен прокурор по абсолютно същия начин – с политическо назначение. Филчев се заиграва с мутрите по същия начин, по който Татарчев се заиграваше с тях и купонясваше с Карамански. Мутрите на Карамански му платиха сърдечна операция в Хюстън, САЩ.

И. Р.: Филчев се заиграва с офицери под прикритие. ДАНС и МВР могат да свършат работа, ако докажат или опровергаят слуха, че Алексей Петров и дъщерни производни компании са получили обекти за строителство в Астана, новата столица на Казахстан, докато Филчев беше посланик там. Говори се, че имат и обща таксиметрова фирма в Астана.

Как коментирате разминаването в изказванията на вътрешния министър и на главния прокурор във връзка с акция „Октопод“?

И. Б.: Цветанов е некомпетентен и няма юридически познания. Много е важно да има квалифицирана полиция, но ние живеем във водевил – вътрешен министър е синът на шофьора на Григор Шопов.

И. Р.: Цветан Цветанов е бил оперативен помощник на Борисов. В това отношение главният прокурор е предпазлив и е много прав да не говори нищо. Даже ако забрани на Николай Кокинов и на Роман Василев да приказват, ще е още по-добре. Не е важно сега да приказват, важно е после да се види какво е събрано и ако се стигне до процес, той трябва да е открит. Ако не се стигне до процес, МВР и наблюдаващите прокурори трябва да излязат и да кажат: „ние не успяхме в това и това, смятахме така, обаче истината се оказа друга“, както е в САЩ и в Западна Европа. Там не ги е срам да си признаят, че не са успели да докажат нечие престъпление.

И. Б.: В българското общество нагласите са тоталитарни. Смята се, че е достатъчно да посочиш някого, да кажеш, че е бандит, и той моментално да бъде прибран. Хората са недоволни и се връзват на тази кукичка, дето я пуска Бойко Борисов – „ние ги хващаме, те ги пускат“. Те ги пускат, защото няма доказателства. В САЩ знаят къде живее шефът на мафията, ФБР дава годишно по няколко милиона долара да го подслушва и следи. Той е на свобода и го дебнат една, две, три години, докато дойде моментът да го хванат за нещо и да го вкарат в затвора. Така, джаста-праста като при Сталин, не може. Принцип от римското право е: по-добре десет виновни на свобода, отколкото един невинен в затвора. У нас нагласите са обратни. По-добре десет невинни в затвора, отколкото един виновен на свобода.

И. Р.: Не, по-добре десет някакви си в предварителния арест, а после кой откъде е.

С Иван Рачев и Иван Бакалов разговаря Димитрина Чернева

Източник

Иван Бакалов е български журналист, издател и редактор на електронното издание e-vestnik.bg.

Коментари (7)

- 21-02-2010|Златко - Ледът се пука, господа съдебни заседатели!

Признавам, че чета този текст както напълно сериозно, така и с усмивка, особено при репликите на Иван Рачев. Удивително, до каква степен „е да, ама не!“ вече е напълно несъзнателна реакция, рефлекс на Павлов, у повечето от нас. Преди около година никой дори не би могъл да си представи, че някой като Алексей Петров – един от реалните, от най-големите хищници в българската джунгла, би могъл да бъде докоснат с пръст. Сега, когато това е факт, се изразходват нови количества енергия, за да се убедим, че това не е кой знае колко голяма работа. Един след друг се изреждат факти, имена, афери, демонстрира се сериозно познаване на подземния свят и неговите машинации – само и само за да се покаже, че „е да, ама не!“ И хората четат, учат се от знаещите – а след това повтарят наученото. Смешна работа, наистина.

Е да, ама не! За човек като мен стои извън всякакво съмнение, че това, което се случва от известно време насам, променя радикално правилата на играта. И нашенското „абе, ти ли ще ми кажеш?“ няма особено влияние над възприятията ми – поне не съзнателно. Ледът се пука, господа съдебни заседатели!

- 21-02-2010|Kman

Златко, склонен съм да се съглася с вас. Тук повечето реакции бяха в този дух, на извечното български "всички са маскари", т.е. пак нищо няма да излезе, пак ще го покрият, едни мутри бият други мутри и т.н. Една част от тези реакции бяха от хора очевидно платени от кръга на Алексей Петров: Явор Дачков, Стефан Гамизов, Татяна Дончева, Яне Янев и т.н. Други идват от по-широката публика, изморена от скандални разкрития които никога не водят до нищо, привикнала на несправедливост, изпълнена с цинизъм и апатия. Има обаче и много гласове, за които този скандал не е като другите. И според мен наистина не е. Интересното сега е, че Ал. Петров не е арестуван за нещо, което е направил миналата седмица или наскоро, а в продължение на последните 10-15 години. Разследването се връща към отдавна заровени неща, като убийството на Н. Колев, източването на Кремиковци, отнемане на бизнеси чрез рекет и т.н. Много хора са обезверени от систематичната липса на справедливост и от това, че като че ли няма добри и лоши, всички са в кюпа. Създаден ни е рефлекс да се смятаме за обречени, да мислим, че в България по дефиниция справедливост не може да има.

Но има и доста други мнения, че нещата този път стигат прекалено далеч и дълбоко, за да има връщане назад. Дори и на този ранен етап от разследването вече излязоха факти, които ми се струва че трудно ще бъдат покрити (още повече че са отдавна известни). Дори и продажният български съд да реши, че за едно или друго обвинение доказателства няма, лавината от факти расте с всеки изминал ден. В един момент се натрупва критична маса. Да се надяваме, че след 20 години кретащ преход обществото ни е готово за катарзис.

- 28-02-2010|e-ink - все пак истината печели

За мен това, което се случва в момента с "наглите", "октопод" и т. н. е нещо ново, трудно, опасно и абсолютно неизпробвано досега, защото става дума за престъпления, прикривани от много правителства.

Аргументът "това ли е сега най-големият престъпник" няма никаква стойност, защото никоя държава досега не си е разпуснала затворите, само защото има някой и друг престъпник на свобода. За когото каквото се докаже, да си отговаря, пък на останалите да се надяваме, че също ще им дойде редът.

И още нещо. Съдът иска доказателства и е прав да иска, но прави впечатление, че понякога много бързо ги намира, а друг път - какъвто е случаят с разни ВИП обвиняеми - все търси и все не може да ги открие.

Така че да подкрепяме това, което считаме за правилно, и да не забравяме кое е добро и кое зло.

- 28-02-2010|Паранойко

Всичко разбрах! Всички са маскари, мафията е непреборима, изборите са безсмислени и единственото, което ни остава е да се гръмнем колективно... Благодаря, ама без мене!

- 28-02-2010|Дончо Аврамов - Съмнително

Двамата журналисти очевидно знаят извънредно много.Но баналността на заключенията е смущаваща - според тях всичко е както е било и нищо няма да се промени! Има нарцистичност в тази демонстрация на познания, но твърде лекомислен е отказа да се направят изводи от нов тип. Защото на този свят всичко мърда, нище не стои на едно място, в това число и този вид престъпност за който става дума, както и мерките срещу нея. В аргументацията има също нещо смушаващо, всъщност тя е доста лекомислена, меко казано хипотетична. Може ли сериозен журналист да иска от мене да си извадя заключение за личността на министър Цветанов, от това, че баща му бил шофьор на някогашния Григор Шопов? Един по-внимателен анализ на аргументите ще покажа доста повърхностни заключения, постоени върху предположения.На нас, гражданите на тази страна е позволено да бъдем скептици, но това не е подходящо поведение на журналисти, от тях се иска по-сериозен опит за проникване в близкото и далечно бъдеще.

- 01-03-2010|Някой - Без

Иван Рачев - едно врме бе "детето на татко", минаваше за млада художествена интелигенция, иначе просто си беше...Средна работа. Иван Бакалов - не блести с особена интелигентност ...Безспорно некомпетентен - колкото и Цеце. Идеална двойка за безмислен разговор. Като че ли съжаляват, че не са се наредили на хорото и те - какво пък: престъпници ни водят, мамо...

Май на билденбергите България им се видя лесен залък, но май нямад а е.

- 16-03-2010|от другата страна - „Октоподите“ и България

Траян Лялев никога не е бил ректор на Югозападния университет!!!!!!!!!!!!!За какво и кого още лъжете? Жалко - обработвнето на читателите и насочването им в "правилната посока" са умения, прилагани в дългогодишния опит на службите за сигурност. Нима имате нещо общо с тях? Доверие - никому, това също е вероятно една от целите на същите служби. На къде сме тръгнали и с кого? 1941 година в Скопие се установява, че много от главните редактори на софийските вестници са получавали пари от сръбските служби за сигурност. Защо ли? Може би има отгово във факта, че 1934 година печатните издания се захласват по сръбския крал, който гостува в София и забравят, че той е и коляча на българите от Македония, както и многобройните посрещачи в българската столица. Може би това е отговора?

Болестта като път – Част 2

Автор: Златко Енев

Втора и заключителна част от телевизионното интервю, представящо някои – може би не съвсем обичайни – възгледи за болестта като път към познанието ...

https://www.youtube.com/watch?v=RZ9JdBmI0iM

https://www.youtube.com/watch?v=wfM-smoSfF4

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Господарят на болките

Автор: Вернер Херцог

Die ZEIT: Вернер Херцог, преди няколко години вие дадохте в Лос Анжелис телевизионно интервю, по време на което по вас стреляха. При гледането на тази сцена човек придобива усещането, че нищо не може да ви разтърси.

Вернер Херцог: Аз бях обаче доста изненадан. По време на интервюто чух експлозия и помислих, че камерата е експлодирала, защото усещането беше такова, сякаш някъде под кръста ме улучи горящо, килограми тежко парче желязо. Камерата обаче беше напълно невредима. Някъде назад видях тогава един човек с пушка, който се криеше зад една веранда. Беше стрелял по мен с въздушна пушка, за удоволствие.

Тогава продължихте интервюто след кратко прекъсване.

Ами това не беше тежко нараняване. Хората от BBC обаче бяха напълнили гащите. Доста смешно беше.

С удоволствие ли живеете тук в Лос Анжелис?

Да. За мен Лос Анжелис е американският град с най-голяма субстанция. Имам пред вид разбира се не просто повърхността, блясъкът и славата на Холивуд. Но най-важните тенденции на миналия век идват от Калифорния: колективните мечти в киното по цял свят. Фактът, че хомосексуалните биват приети като неразделна част от обществото. Компютърната технология. Големите нововъведения на Интернет. А между другото и глупостите като хипи и Ню Ейдж[81]. Има само две изключения. Зеленото движение идва от Скандинавия. Също и ислямският фундаментализъм идва не от Калифорния.

По-рано казвахте, че светът се открива само за пешеходеца. Това май е отминало тук.

Лос Анжелис е град, в който не може да се ходи пеша. С това ставате подозрителен. Полицията кара бавно до вас и пита какво правите. Само ако водите куче или бягате, не се набивате на око. Но всъщност аз ходя пеша само когато имам екзистенциални причини за това.

През 1974 изминахте 700 километра от Мюнхен до Париж пеша. От грандомания, симпатия, или и двете, вие искахте да предотвратите смъртта на тежко болната кино-историчка Лоте Айснер.

Не приемах като правилно това, че тя лежеше на смъртно легло, та ние все още се нуждаехме от нея. Защото срещу немското кино цареше голяма резервираност, по нас още лепнеше репутацията на нацисткото варварство. Лоте Айснер беше написала книги за Мурнау и Фриц Ланг, тя беше еврейска емигрантка и шефка на архивния отдел на парижката филмотека. Тя притежаваше авторитета да ни легитимира. И с ангажимента си за новото немско кино през 60-те и 70-те години тя беше направила нещо много решаващо. За мен тя беше един вид менторка. Беше пратила например копие от първия ми филм Признаци на живот на Фриц Ланг, който беше казал, че от Германия никога повече няма да дойде някакъв филм.

Чрез вашата пешеходна жертва тогава тя оцеля.

Това не беше жертва, а отказ за разрешение. На Айснерката беше отнето чрез физически натиск разрешението да умре.

Когато през 1970, по време на снимките за вашия филм „Джуджетата също за започнали на дребно“, отново и отново се случваха нещастни случаи с участници в снимките, вие се заклехте да скочите в кактус, ако всички преживеят края на снимачните работи невредими. Имате ли склонност към самоналожени изпитания?

Това беше за развлечение на народа, така да се каже, защото актьорите преживяха тези нещастни случаи без големи последствия. Най-дребният от лилипутите например веднъж стоеше в пламъци, а ние го гледахме като коледно дърво, докато най-после го угасих. И тогава си помислих, че и аз трябва да подаря на актьорите нещо за семейния албум: едно добро дело. Така както хлапетата скачат със сноубордовете си, а след това правят във въздуха красива поза.

Но страдахте половин година от нараняванията.

Не беше чак толкова тежко. Просто не бях преценил кактусите правилно.

В дневника си, озаглавен „Завладяването на безполезното“, възникнал по време на работите над „Фитцкаралдо“, вие пишете, че задачата ви е станала идентична с онази на главния герой. Да се пренесе кораб през една планина, това жертва в името на изкуството ли е, в края на краищата?

Също и това там е едно добро дело, да се пренесе кораб през планината. В това също се крие жертва. Но със сигурност и нещо, което обяснява изкуството, макар че самият аз нямам определено понятие за изкуство. Това е тази културна изненада. Нали днес всеки писател идва запъхтян, с раница, пълна с културни позовавания.

С или без понятие за изкуството: защо правите филми?

Нямам представа.

Какво ви свързваше с другите режисьори от Новото немско кино. С Фасбиндер, Клуге, Вендерс?

Нямаше нито съдържателни паралели, нито пък някакво общо стилистично направление, по-скоро една прагматична солидарност. Ние искахме да изградим собствен производствен апарат, да поставим на крака един закон за подпомагане на киното, основахме собствени кинофестивали. Имахме усещането, че трябва да направим наново онова, което не беше правилно в немската култура.

Вие бяхте първото режисьорско поколение след войната, което не беше замесено в нацисткото време. Имаше ли някакво чувство за общност?

Всъщност не. В края на шестдесетте години киното се разбираше единствено като инструмент на световната революция. Тогава просто се бърбореше, че ние трябвало сега да се бием на страната на пролетариата. А аз си мислех: кой от вас е всъщност пролетарий? Аз обаче бях работил в една фабрика като точков заварчик, за да печеля пари за първите си филми. Имах значи понятие от това какво значи да се върши фабрична работа.

Чувствахте ли се и чрез далечните си снимачни места като аутсайдер вътре в немското кино? Режисьорския си дебют „Признаци на живот“ заснехте на 25 години в Гърция. Филмите с Кински, „Агире, гневът Божи“ и „Фитцкаралдо“ възникнаха в джунглите на латинска Америка.

Аз и преди тези филми имах един съвсем различен житейски опит, защото много отрано бях започнал да пътешествам, например в Африка. Чрез този опит се получи едно доста силно отчуждение от другите.

Вашата филмография е поредица от снимачни места, екстремни работни условия, физически ексцеси. Дали правите кино, за да предизвиквате самия себе си?

Не, със сигурност не. Разбира се, имаше проекти, при които си мислех: „това вече е наистина трудно, как може да се доведе до край тази история?“ Както например, когато по време на снимачните работи по Фитцкаралдовнезапно настана продължителен дъжд, който превърна рампата, с която теглехме кораба, в планина от кал. Или при Фата Моргана, който снемахме в южна Сахара. Това беше може би най-трудният от всички филми.

По време на снимките през 1969 вие и вашият екип бяхте хвърлени в затвора, защото ви смятаха за военни наемници.

Не се отнесоха особено меко към нас, но добре, такова нещо може да се случи. Нали виждате, аз се опитвам да избягвам въпроса за предизвикателството, защото не искам да се мисли, че правя нещата, за да опозная външните си граници. Не съм по пътя на тези Райнхолд-Меснер-фигури.

Но може би сте търсили психологически или психически граници. Например в съвместната работа с Клаус Кински.

С психология изобщо не искам да се занимавам.

Защо не?

Защото по принцип смятам, че самоанализът е ужасна грешка на сегашната наша цивилизация. Защото всяко тъмно ъгълче на нашата душа трябва непременно да бъде осветено. Но едно жилище, което е осветено до последния ъгъл, става необитаемо. А хората, които са изследвани до последното ъгълче чрез психоанализа, стават необитаеми хора. Не мога да общувам повече с тях, не искам да общувам повече с тях. По мащаба си катастрофата на психоанализата е сравнима с онази на испанската инквизиция. Инквизицията е искала обяснения за верските съдържания, осветени до последното ъгълче. Също и мюсюлманските елементи, които все още са бръмчали наоколо в Испания, тях също са искали да оплевят. Психоанализата е също такова зло.

Не исках да кажа, че е трябвало да се опъне Клаус Кински на някоя аналитическа кушетка.

При това вероятно не би се появило нищо кой знае колко интересно. Той също носеше много баналност в себе си. И преди всичко страшно много естествена глупост, чак до ръба. Смешно, но от 20 години насам към мен се обръщат жени, които са имали връзки с него, и ми разказват ужасни неща за Кински. Странно, но сега все по-често. Без да знаят една за друга, жените търсят при мен място, където могат да трупат отвратителни неща за него. Неизказуеми неща. Изчакайте само докато някой ден дъщерите нарушат мълчанието си.

Когато Кински иска да напусне снимачните работи по „Фитцкаралдо“, вие го заплашвате, че ще го застреляте. Щяхте ли да го направите?

Нека да кажем така: Кински притежаваше достатъчно инстинкт, за да знае, че това не беше шега. По принцип неговата грандомания се основаваше на една тотална егомания. Той винаги беше дълбоко убеден, че е много по-добър режисьор от това говедо Херцог.

Но не се ли нуждае всеки човек на изкуството от известна порция грандомания? Вие заснехте например филм за един скачач на ски, „Великият екстаз на дърворезбаря Щайнер“. Мечтата да се надвие силата на притеглянето, не е ли това и една художествена мечта: да се надминат всички и всичко?

Като съвсем млад хлапак наистина имах мечтата да стана световен шампион по ски скокове. Това беше разбира се абсурдно. И тогава се отказах от спорта чак когато един приятел получи тежка контузия. Но е хубаво, разбира се, че човек има подобни мечти, че се лети и че винаги може да се лети, по-далеч от другите.

Да се надвие силата на притеглянето, във вашето кино това означава и да се обезсмислят границите между факти и фикция. По този повод вие често използвате понятието „екстатична истина“.

На първо място това е просто едно голо понятие. Но в игралното и документално кино са възможни моменти, при които се извършва отдръпване от чисто фактичното. Защото фактичното само по себе си не конституира истина. По правило фактите не съдържат и нищо само по себе си просветляващо. Аз казвам винаги, че истината – една определена, по-дълбока степен на истината – може да се достигне единствено чрез инсценировка и изобретателност.

Екстатичната истина религиозно понятие ли е в края на краищата?

Да, там има и такова нещо, например при късно-средновековните мистици. Аз обаче искам да избягам от религиозното, от мистичното, защото тогава човек много бързо попада в мътната вода на Ню Ейдж, което е върхът на отвратителността, която човек може да си представи в сферата на духовното. Между другото това се открива и във филма Аватар.

Това просто е кино-приказка в стил Ню Ейдж.

Онова, което ме смущава в него е романтизирането или идолизирането на природата, към което филмът подтиква. Това, което се възпява там, е едно ново езичничество, при което стомахът ми се свива на възли, само като си помисля за него.

Но 3-D-ефектите са впечатляващи.

Аз съм голям привърженик на дигитални ефекти, защото внезапно може да се осъществи всичко, което човек може да си представи. В Аватар има ефекти, които са много хубави. Тези малки летящи и светещи медузи, които се спускат по раменете. Тогава си помислих: „Боже, това е наистина добре направено, ние изобщо нямаме нужда от тия огромни боздугани, които ни пердашат с ефекти.“

За разлика от колегите си Роланд Емерих и Волфганг Петерсен, вие не дойдохте в Холивуд, за да правите блокбастъри.

Не, никога не съм желал това. Това си е тяхна мечта, още от детство. Двамата винаги искаха да правят филми вътре в дефиницията на американския студиофилм. Но пък е ясно, че заради това те трябваше да напуснат културата си. Човек не може да стои в Холивуд само с единия крак. Той трябва да е или напълно вътре, или изобщо не принадлежи към него. Двамата осъществиха мечтата си. Правят го наистина добре.

А вашите филми? Това филми на един космополитен баварец ли са?

Те са просто баварски филми. Това се вижда във всичко, чак до един от последните ми филми, Bad Lieutenant – ченге без съвест. Тази история за един полицай-наркоман, нея не може никога да я направи един прусашки режисьор, така разбъркано и с такова пресищане от живота.

Във филма халюцинативният ландшафт на полицая, който се играе от Никълъс Кейдж, се размива с катастрофалния ландшафт на Ню Орлийнс. Какво ви заинтересува в това?

Първоначално сценарият беше написан за Ню Йорк. След това по различни причини много бързо беше избран Ню Орлийнс. Веднага ми стана ясно, че трябва да се снима възможно най-скоро след урагана Катрина. Исках да покажа един град, който е разрушен не само отвън, но и отвътре. И, разбира се, ме интересуваше паралелът между вътрешен и външен ландшафт.

Беше ли предизвикателство да се снима след наводнението?

От логистична гледна точка не беше чак толкова катастрофално. Имахме много подкрепа и от тамошната полиция. Полицаите казаха, че просто се радват когато там се снимат филми, когато особеният дух на Ню Орлийнс се преживява отново чрез такива филми.

„Bad Lieutenant – ченге без съвест“ е по-голяма студийна продукция. Вашите документални филми се показват успешно по телевизията в САЩ, имат успех и като DVD; американски независими режисьори като Хармъни Корайн ви поставят като актьор. Може ли да се каже, че сте направили втора кариера в САЩ?

Тук винаги са ме ценели. През последните дванадесет години заснех 15 филма, които всички се показваха в САЩ и други страни, но не и в Германия. Мнозина в Германия даже не знаят, че аз все още правя филми. М-да, може би това ще се промени сега, когато развявам знамето като председател на журито на Берлинския фестивал.

В Америка вие нещо като поп-стар ли сте?

Всъщност не. Тук в Лос Анжелис никога не съм видим, за десет години бях на две партита и два пъти на червения килим. Но пък има много млади режисьори, които виждат в мен един вид надежда. Затова и открих сега „Бандитското киноучилище“ – The Rogue film school.

На уебсайта са посочени между другото и следните учебни съдържания: изкуството на събиране на дърва, удоволствието да са стреляли по теб неуспешно, пътешествия пеша, атлетичната страна на киноизкуството, партизански тактики.

Това е написано за провокация. Става дума не за техническата страна на кинопроизводството, която се учи в едно нормално филмово училище. В известен смисъл става дума и за една форма на живот. За принципно поведение. Как изглежда един живот, в който човек иска да прави филми или да пише?

И що за форма на живот е това?

Това не може да се опише отвън. Да се правят филми, и то така, както го правя аз, ми се струва най-естественото нещо на света. Пък и аз нямам ни най-малък избор. Защото, едва съм завършил един проект, а там вече напират нови проекти, като разбойници през нощта. И аз трябва да се боря и бия с тях, да гледам как да ги прогоня от къщата. Или като филмови проекти на екрана.

Бихте ли бил щастлив, ако някой ден не биха идвали повече демони или разбойници?

Въпросът изобщо не се задава. В себе си имам достатъчно истински добри истории поне за следващите 104 години. При това тук не преувеличавам. Впрочем, може би. Но всъщност не съвсем.

Интервюто води Катя Никодемус.

Източник

Вернер Херцог (род. 1942) е немски филмов режисьор, продуцент, сценарист и актьор.

Истанбул. Следдипломно обучение

Автор: Антон Терзиев

За десетте часа път неудобните автобусни седалки са превърнали Ян и колегите му от списанието в смешни дървени зомбита, които се пробуждат от време на време в причудлива, неестествена поза, само за да дръпнат обратно тръгналата по брадичката слюнка, да затворят ченето и да потънат обратно в сюреалистичния си сън.

В Истанбул влизат заедно с първите слънчеви лъчи. Величествената гледка запаметяват от паркинг, застлал микроскопично парченце от европейската част. В небето над тях сребристи балони с хелий свеждат погледа им към модерните остъклени физиономии на комплекс от офис сгради. Напрягат за последно уморените си пикочни мехури и потеглят към финалната права. В следващите минути слънцето програмира градския пулс. Магистралите набъбват, кварталните мантинели събират подстригани и обръснати сънени мъже. Клечат, пушат, чакат. Без чанти, без нетърпение, в костюми и червени (предимно) вратовръзки, тялото на бачкаторската класа безропотно и методично тъпче кутийките на изнемогващия транспорт. Отсега нататък Ян ще си спомня видяното от Фатих Акин, прочетеното от Орхан Памук и нищо чуто, защото не е слушал Баба Зула.

Хотелът им е до Бодрум джамия – т.е., на майната си в Стария град. Под него в посока Босфора е разположено едно от многобройните им „Илиенци“ – Мека на шушляка, джапанката и кувертюрата. Рай за куците оферти. Тук са комплектованите с дете-касичка дебели циганки, нервните кльощави южноафриканци с ослепителни като зъбите им менте-часовници, пръснати във ветрило на вестник, леко приведени, с поглед над тълпата, готови да се чупят веднага, щом мернат фуражки. Тук са и чорбаджиите с подстриган мустак и лъснати обувки, с кожени колани от бик за десет лири в едната ръка и кана чай в другата.

Ян хвърля багажа, взима само чантата с камератa, статива и 2-3 тела за канона. Трамвайната линия го отвежда до Султанахмет. Джамиите му приличат на военни установки, които всеки момент ще изстрелят ракета, а други пък, заради разширената си основа – на доменни пещи. В облачното небе кръжат хеликоптери с туристи. Колкото по-мрачно става, толкова по-ярко блестят златните полумесеци и златните букви в отомански стил на медальоните в Агия София. Ян минава по Галата мост и стига Каракьой, а после и Таксим. Оттам по Ищиклал намира офиса на международното биенале за съвременно изкуство. Снабден с акредитация за единайсетото му издание, слиза за чай до крайбрежната. В желанието си за екстремна автентичност избира таксиметрова пиаца с две маси отпред. Сяда на ниско като зар за табла столче и оставя поръчката в ръцете на изцапано с грес момче, което енергично разклаща боливудска прическа, докато жестикулира. До Ян, пухкав лъскав морж със запретнати ръкави чете безплатен вестник и току му хвърля поглед между редовете.

„Трето поколение анадолски селянин, едноличен собственик на рамкиран портрет на Ататюрк, рамкиран късмет и рамкиран тезгях на пристанището“, предполага Ян и побутва роговите си Ray Ban в основата на носа.

Под присвоеното от Брехт мото „Какво поддържа човечеството живо?“, истанбулското биенале представя изкуството не само като независимо ехо на световната политика, но и като инструмент с потенциал да резонира и въздейства на свой глас. Избраните автори демонстрират добра селекция от наболели социални проблеми и познания върху гурме кухнята зад кулисите на глобалната политическа карта. Утопичното послание на пръв поглед е: да се извика спешна преконфигурация в оста власт-гражданско общество. „Много хубаво, ама айде малко по-сериозно.“ Разочарованието на Ян се подклажда и от неприятния факт, че списанието, за което снима, не му даде командировъчни. Това не пречи да изчете детайлно всички брошури, да изгледа всички отегчителни видеа и да издържи всички скучни пърформанси. Накрая си купува книжката Postgraduate Еducation на Сибиса Лабрович, участничка в биеналето. В нея са приложени подробни инструкции как да станеш първокласен рекетьор, крадец, сводник, изобщо как да хакнеш системата; необходимата предпоставка за успех е първо да оправиш съвестта си.

Подобно на местните, които го възприемат като разплащателна функция, а не като индивид, така и неговият интерес към биеналето приключва с изчитане на списъка с главните спонсори. Купува си шепа сини жетони и поема към трамвая. Наблюдава готовността, с която турците отстъпват място на жените, и неудобството им, ако на жените не им се седи. Зяпа през прозореца промоутърите от заведенията, които атакуват минувачите с чар, скоропоговорки и специални умения. Работата вършат с ентусиазъм, неизчерпаема енергия и 2-3 думи на английски. Слиза няколко спирки преди хотела. По пътя щраква поредната котка – свещеното животно на Истанбул. Котките са по колите, по наровете и портокалите на количките, в саксиите, по первазите, по плюшените барокови канапета в антикварните магазини, пред стъпалата на султанските тюрбета – навсякъде. Царуват, обезпокоявани единствено от скуката, присъща на монарсите. „Не ги видях единствено в ръце на човек и в кофи за боклук.“ В Истанбул няма кофи, откакто кюрдите гъмнаха посолството през 2003. Найлоновите торбички с боклук се тъпчат в сезалени денкове, които се извозват и складират от специални коли (и гърбове) незнайно къде. В подобни гигантски торби, омотани в километри кафяво тиксо, се транспортира и стока. След полунощ по улиците остават стотици ролки от тиксо.

Освен кофите, в пейзажа на Ян липсват и двойките, хванати за ръка, пушенето в заведенията, пиенето на бира по пейките, заглеждането на мъжете след жените. Когато минава жена, тя или е опакована в пъстър шал като бонбон в целофан, или е ученичка с униформа, опънати до под коляното черни чорапи и кецове. Младите жени, забулени в хиджаб от петнайсегодишни, също носят кецове. Законът на дирекцията по вероизповеданията ги хваща до глезена. Но спрямо шестте милиона туркини (според официалните статистики), които изобщо не мърдат от вкъщи, те са щастливки.

Вечерта Ян има среща със Заро – приятел, който често отстъпва дрехи за фотосесии на списанието и два пъти месечно зарежда софийския си аутлет от тук. Заро е най-нетипичният търговец, който Ян познава. Например, Заро изчислява ръста на търговията единствено като сравнява касовите бележки от чейндж-бюрата между две пътувания. Това, плюс ревностните чувства към Истанбул и изкованата през годините easy going философия, го правят идеалния гид за нощния живот в града. Заро сам признава, че на подсъзнателно ниво е направил магазина, за да оправдае обиколките си из локалите, бистрата, дискотеките и баровете след лова на марков памук в Таксим.

Турът им започва с обиколка из сокаците с антични мраморни мивки, златни огледала и полилеи на първите етажи, барове и дипломатически апартаменти на горните. Топло е и леко задушно – перфектно за октомври. От време на време върху раменете им пада срамежлив дъждец, колкото да проблеснат очите на продавачите на чадърчета. Поръчват бира в заведение на име „Бонема“, което те упорито наричат „Бохема“. Пазарният монопол в страната държи да пият ефес и те пият ефес. С третата бира спечелват симпатиите на сервитьора, купичка с шам-фъстък и току-що освободила се маса с изглед към рибния пазар на Таксим. Въздухът вече е наситен с гълчава, светлини и миризми. Започнала е манифестацията на тълпите, които са щастливи от присъствието си тук. Ян ги разглежда през зума на камерата и вижда представители на всички обединени и необединени нации – с дюнер, захаросана ябълка, фотоапарат, с жена, или с всичко това под ръка. Париж и Лондон още са били мизерни селища (твърди Inside Pocket Guide), докато от Бизант нататък, с всяко следващо име и владетел, Истанбул е разширявал границите, културното наследство и влиянието си. И те го знаят – пърпорещите с корабчета по пътя на Язон и аргонавтите, хората с дигитална памет, джобен пътеводител и разговорник, дъвчещи кестени от хартиена кесия или печена на дървени въглища сладка царевица. В интерес на истината, с границите растяла и кухнята. Всеки ще потвърди, че в Световния град се яде като за световно. Не случайно имат Институт по кулинария. И неслучайно той е до луксозния музей за съвременно изкуство Pera. „Разгледайте си снимките – на 99% от тях ще сте с пълна уста.“

Баровете, около които гравитират Ян и Заро, са с четирибуквени имена (Otto, Kiki, Neon, Exit), с меню (рядко срещана вещ) и качествена музика. Едни са с нюйоркски минималистичен дизайн, други с еклектичен интериор и овладян кич. Еклектичен интериор и овладян кич ще рече сгъваема соц масичка за къмпинг с грубо заварени крака, олющен плот от шпертплат и алуминиев кант пред разкошен рококо диван тип Людовик XIV, а зад тях на стената да виси плакат на „Розовата пантера” с Питър Селърс. Шик! Шик е и рамо до рамо с други туристи да се надигаш на пръсти в пикня, докато снимаш морето от светлини от обществена тераса-тоалетна-паркинг.

„Натам по-добре не слизай”, сочи Заро на север от Таксим. „Няма да ти кажат нищо, разбира се, но няма и да те разберат. След хаус парти в Babylon веднъж се озовах в една кръчма там. Хашишът ми беше отворил дупка в корема. Поръчах си леща, адана, кебап, салата и някакви сладка. Подадоха ми и един половинметров пластмасов панер с нарязана франзела. Когато седнах, разгледах компанията си. Арабин с вълнен губер и черно дипломатическо куфарче и петима уморени от свирки травестити. Гледаха ме и мълчаливо гребяха чорба.”

В един и половина вечерта, докато наоколо всичко тепърва оживява, Ян грохнал се прибира пеша. По нищо не личи, че напращелият от свежа продукция зеленчуков магазин отсреща ще затвори скоро, нито пък книжарницата с плакати от стари турски филми в лабиринтите под Ищиклал. Нито коафьорите, фамилния супермаркет за туршии на Каракьой или пък рибарите на двуетажния мост на Галата. Последните са повече и от дневната смяна. Тези с костюмите са дошли веднага след работа, други са взели от вкъщи светлотразителни дъждобрани и ботуши. Писукащите касетофончета от отворените врати на такситата, пликовете с храна по ниските столчета, стъклените чашки за чай и разнообразните рибарски такъми – всичко това поддържа комуникационен канал, кодиран (и платен) за Ян и жизнено необходим за тях.

След като се качи на Кулата и обиколи съседните й барове, все на последни етажи, Ян е събрал достатъчно снимков материал. Няколко пъти припознава Сибел Кекили в някоя красавица в тълпата. Преди да вземе ключа си от рецепцията, Ян вижда един от контрибуторите на списанието, за което снима, да пуши нервно до зачеркнатата цигара, лепната до ескалатора. Обрали го. После пък някакъв непознат му дал пари, за да се прибере в хотела. Ръка на рамото, нож в гърба; един те краде, друг те черпи. „Има далавера“, мисли си Ян, преди да заспи.

На следващия ден вали дъжд, ама сериозно. Ян решава преди заминаване да остави левчетата си в баровете на Таксим. Снимките му днес се получават кофти, в трамвая зяпа жени, на които никой не отстъпва място, в градинките влюбени под прозрачни чадърчета безсрамно си пускат език, на Галата рибарите се оригват на бира, докато теглят шут на някой котарак и подсвиркват на русокоси германки. Когато Ян сяда в бар Ninja Sushi Tempura, му носят пепелник, поднасят запалка, а мегафонът на имама отсреща мълчи.

Картината е крещяща и контрастна. Смисълът се топи като сладко на конци в устата. Остава само вкусът. И желанието за още.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

Коментари (5)

- 28-02-2010|Valentina

Приятна статия-разходих се из Истанбул :)

- 01-03-2010|Стефани - Преднамерено

Явно авторът или Ян се е плъзнал по повърхността с предварителната предубеденост, че Истанбул е олицетворението на ориенталщината в оня смисъл, в който са промити мозъците на народите, живяли под османския политически гнет. Да беше прочел един от продаваните във всяка европейска страна гидове - пък с книжката в ръка да се поразходи из онези места, където всеки камък и всяко кътче носят повеите и материалните свидетелства на цивилизациите преди османците - последните, въпреки безспорни варварски разрушения все пак са съхранили не малко и сега ги представят пред онази част от света, която непредубедено и със жажада за познание обхожда същите места, но с други очи.

- 21-03-2010|Антон Терзиев - преднамерено2

Авторът, уверявам ви, "обходи" града с една от въпросните книжки в ръка "жаден за познание", усети "повеите на всяко кътче и видя свидетелствата на цивилизациите" със своите , слава богу, очи, а не с тези на гида, доказателство за което е и горния "варварски" материал.

- 28-05-2012|Kiril Iliev - Истиклял, а не ИЩиклял

улшцата е Истиклял, а не ИЩиклял

- 28-05-2012|Гост

Kak pık nishto svetlo ne e vidyal- cheteyki statiyata pluvah v mıgla i do kraya ne mojah da izlyaza ot neya.Deystvitelnostta e sıvsem druga tam.A kakvo i kak bi pisal avtorıt za Sofiya ili za koyto i da e drug grad v Bılgariya sega?Znaete li s kakvi chuvstva se vrıshtat posetilite Bılgariya?

Електронната революция – Част 1

Автор: Уилям Бъроуз

ОБРАТНА ВРЪЗКА ОТ УОТЪРГЕЙТ ДО РАЙСКАТА ГРАДИНА

В началото беше словото и словото беше бог и оттогава то е останало като едно от тайнствата. Словото беше Бог и словото бе живот, ни казват. В началото на какво по-точно е било това първоначално слово? В началото на ПИСАНАТА история. Всеприето е, че устното слово се е появило преди писменото слово. Аз предполагам, че устното слово като такова, каквото го познаваме, се е появило след писменото слово. В началото беше словото и словото беше Бог и словото беше живот… човешкия живот… В началото на ПИСАНЕТО. Животните говорят и предават информация, но не пишат. Те не могат да направят информацията достъпна за бъдещите поколения или за животни извън обхвата на собствената си комуникационна система. Това е решаващата разлика между хората и останалите животни. ПИСАНЕТО. Коржибски, който разработи концепцията за Основите на Семантиката, за значението на значението, е изтъкнал тази човешка отличителна черта и е описал човека като „време-свързващото животно“. Той може да предава информация до други хора през протежение на времето чрез писането. Животните говорят. Те не пишат. Например, един мъдър стар плъх може да знае много за капаните и отровите, но не може да напише ръководство по СМЪРТОНОСНИ КАПАНИ ВЪВ ВАШИЯ СКЛАД за Списанието С Разнородни Четива с тактически съвети за съюзяването в шайки срещу къртиците и поровете-преследвачи и за предпазването от умниците, които тикат стоманени примамки в дупките ни. Съмнително е дали въобще устното слово би еволюирало някога отвъд животинския етап без писменото слово. Писменото слово е нещо, което се подразбира в ЧОВЕШКАТА реч. На нашия мъдър стар плъх няма да му дойде наум да събере младите плъхове и да им предаде знанията си чрез слухово прехвърляне, ЗАЩОТО ЦЯЛОСТНАТА КОНЦЕПЦИЯ ЗА СВЪРЗВАНЕ НА ВРЕМЕТО НЕ БИ МОГЛА ДА СЕ ПРОЯВИ БЕЗ ПИСМЕНОТО СЛОВО. Писменото слово, разбира се, е символ на нещо и, що се касае до писмеността в йероглифните езици като египетския, то може да бъде символ, който сам по себе си е рисунка на онова, което представя. Това не е вярно за един азбучен език като английския. Думата крак няма образна прилика с един крак. Тя насочва към ГОВОРИМАТА дума крак. Ето защо ние можем да забравим, че написаната дума Е ЕДНО ИЗОБРАЖЕНИЕ и че писаното слово е последователна редица от изображения, които са, така да се каже, нещо като ДВИЖЕЩА СЕ КИНОЛЕНТА. Следователно, която и да е последователна редица от йероглифи веднага ни предава едно непосредствено функциониращо състояние на яснота по отношение на говоримите думи. Говоримите думи са словесни единици, които обясняват тази последователна редица от изображения. И тогава какво е писменото слово? Моята изходна теория е, че писменото слово всъщност е било буквално един вирус, който е направил възможно съществуването на говоримото слово. Думата не е била разпозната като вирус, защото е постигнала едно състояние на стабилна симбиоза с гостоприемника… (Това симбиозно взаимоотношение сега се разпада поради причини, които ще спомена по-късно.)

Цитирам от „МЕХАНИЗМИ НА ВИРУСНАТА ИНФЕКЦИЯ“, редактирана от Г-н Уилсън Смит, един учен, който наистина мисли за своя обект на проучване, вместо само да съпоставя данните. И така, той разсъждава върху основните и крайни като цел намерения на вирусния организъм. В една статия, озаглавена „АДАПТИВНОСТ НА ВИРУСА И ПРОТИВОДЕЙСТВИЕ НА ГОСТОПРИЕМНИКА“ от Г. Белявин, размишленията и предположенията за биологичната цел на видовете вируси се разширяват и впускат в подробности… „Вирусите задължително са клетъчни паразити и по силата на това са изцяло зависими от интегритета на клетъчните системи, върху които паразитират за оцеляването си в състояние на активност. Това е нещо като парадокс, че основната и крайна цел на много вируси е да унищожат клетките, в които живеят…“

А аз бих добавил – и околната среда, необходима за която и да е клетъчна структура, върху която те биха могли да паразитират, за да оцелеят. Тогава вирусът просто някаква бомба с часовников механизъм ли е, оставена на тази планета, за да бъде активирана с дистанционно управление? Всъщност някаква програма за унищожение? Ще оцелее ли въобще някое човешко същество по неговия път от пълна вирулентност до основната му крайна цел за симбиоза? Бялата раса, която сякаш е по-податлива на вирусен контрол от черната, жълтата и кафявата раси, показва ли някакви признаци на годни за изпълнение симбиози?

„Ако възприемем гледната точка на вируса, идеалната ситуация би била тази, в която вирусът се размножава в клетките без по какъвто и да е начин да нарушава техния нормален метаболизъм.“

„Това се предполага, че е идеалната биологична ситуация, към която всички вируси бавно еволюират.“

Ще упражните ли насилие към един добронамерен вирус по бавния му път към симбиоза?

Няма никакво значение, че ако един вирус възнамерява да постигне състояние на изцяло добронамерено равновесие с клетката на своя гостоприемник, е малко вероятно присъствието му да бъде лесно разкрито, НИТО ПЪК ЧЕ ТОЙ НЕПРЕМЕННО БИ БИЛ РАЗПОЗНАТ КАТО ВИРУС. Аз предполагам, че словото е точно такъв вирус. Доктор Курт Унрух фон Щайнплац предлага една интересна теория за произхода и историята на този вирус на словото. Той постулира, че словото е било вирус на нещо, което той нарича БИОЛОГИЧНА МУТАЦИЯ, влияещ върху биологичното изменение на своя гостоприемник, който вирус впоследствие е бил предаван генетично. Причината човекоподобните маймуни да не могат да говорят е, защото структурата на техните гръкляни просто не е конструирана така, че да образуват думи. Той постулира, че измененията на структурата на гръкляна са били причинени от вирусно заболяване… А не случайно… Възможно е също така това заболяване да е имало висок процент смъртност, но няколко женски човекоподобни маймуни би трябвало да са оцелели, за да родят своите вундеркинди. Вероятно болестта е придобивала по-злокачествена форма у мъжкия индивид, заради неговата по-силно развита мускулна структура, причинявайки смърт чрез задушаване и фрактура на прешлените. Понеже вирусът предизвиквал внезапно състояние на сексуална лудост едновременно у мъжкия и у женската чрез дразнението на сексуалните центрове в мозъка, мъжките оплодили женските в предсмъртните си спазми и изменената структура на гръкляна била предадена генетично. И след като е причинил изменения в структурата на гостоприемника, от които са произлезли нови видове, изрично предназначени да приютят и съжителстват с вируса, вирусът вече може да се размножава без да нарушава метаболизма им и без да бъде разпознаван като вирус. Вече се е установило едно симбиозно взаимоотношение и вирусът вече е вграден в гостоприемника, който пък го възприема като някаква полезна част от себе си. Този преуспял вирус вече може да се подиграва саркастично на гангстерски вируси като дребната шарка и да ги предава на Института Пастьор. Ахх, младежи, гледайте каква сцена имаме тук… маймуните се скубят, козината им хвърчи, оплешивяват, женските скимтят и хленчат лигаво над умиращите мъжки като болни от афтоза крави и така нататък, носи се някакво зловоние, мускусно-сладката воня на разяден метал от забранения плод в Райската Градина…

Сътворението на Адам, Райската Градина, заклинанието за краткотрайна загуба на съзнание от Адам, по времето на която Бог сътворил Ева от тялото му, забраненият плод, който разбира се бил познанието за цялата мръсна зловонна работа и би могло да бъде определено като първия Уотъргейт скандал, всички подходящи следи прилежно изложени в теорията на Д-р Щайнплац. И това е било бял мит. Това води до предположението, че вирусът на словото е придобил особено злокачествена и смъртоносна форма у бялата раса. Какво тогава причинява и обяснява тази особена злокачественост на вируса на словото у белите? Най-вероятно мутация на вируса, причинена от радиоактивност. Всички досега проведени експерименти с животни и насекоми сочат, че мутациите в резултат на радиация са неблагоприятни, което ще рече, че не са добър проводник на оцеляването. Тези експерименти се отнасят за ефектите от радиация върху самостоятелни същества. А относно ефектите от радиация върху вируси? Няма ли случайно някакви подобни класифицирани и тайни експерименти, скрити зад националната сигурност? Вирусните мутации, причинени от радиация, могат да бъдат доста благоприятни за вируса. И един такъв вирус също така би могъл да наруши равновесието с клетката на гостоприемника. Така че сега със звукозаписващите устройства от Уотъргейт и изоставянето на ядрените опити вирусът шава неспокойно във всички ваши бели гръкляни. Някога е бил вирус-убиец. Би могъл отново да се превърне във вирус-убиец и да се развилнее из градовете по света като превъзходен горски пожар.

„Това е началото на края.“ Такава била реакцията на един учен-аташе в едно от големите посолства на Уошингтън към съобщенията, че лабораторно е била произведена синтетична генна частица… „Сега вече всяка малка държава може да създаде вирус, за който няма лечение. За това би била необходима само една малка лаборатория. Която и да е малка държава с добри биохимици би могла да го направи.“

А както може да се предположи, която и да е голяма държава би могла да го направи по-бързо и по-добре.

В „Електронната революция“ аз застъпвам теорията, че един определен вирус Е една много мъничка единица от слово и образ. Предположих, че понастоящем такива единици могат да бъдат биологично активирани да действат като заразни съобщителни вирусни щамове. Нека започнем с три звукозаписни устройства в Райската Градина. Звукозаписно устройство 1 е Адам. Звукозаписно устройство 2 е Ева. Звукозаписно устройство 3 е Бог, който след Хирошима се изродил в Противния Зъл Американец. Или да се върнем към нашата първобитна зла сцена: Звукозаписно устройство 1 е мъжката човекоподобна маймуна, която е в безпомощно състояние на сексуална лудост, тъй като вирусът я задушава. Звукозаписно устройство 2 е женската човекоподобна маймуна, която е яхнала мъжкия с разтворени крака и му гука. Звукозаписно устройство 3 е СМЪРТТА.

Щайнплац постулира, че вирусът на биологична мутация, който той нарича Вирус Б-23, се съдържа в словото. Освобождаването на този вирус от словото би могло да бъде по-смъртоносно от освобождаването на енергийната мощ на атома. Защото всичката омраза, всичката болка, всичкият страх и всичката похот се съдържат в словото. Може би тук в тези три звукозаписни устройства ние имаме вируса на биологична мутация, който някога ни е дал словото и оттогава се е прикрил зад него. И може би три звукозаписни устройства и няколко добри биохимици могат да освободят тази сила. Разгледайте сега тези три звукозаписни устройства и разсъждавайте от гледна точка на вирусната частица. Звукозаписно устройство 1 е перспективният гостоприемник за за един грипен вирус. Звукозаписно устройство 2 е средството, чрез което вирусът се сдобива с достъп до гостоприемника, в случая на грипния вирус – чрез разтварянето на отвор в клетките от дихателния тракт на гостоприемника. Номер 2, след като се е сдобил с достъп до клетките, ни отвежда до номер 3. Номер 3 е ефектът, причинен от вируса в гостоприемника: кашлица, треска, възпаление. НОМЕР 3 Е ОБЕКТИВНАТА РЕАЛНОСТ, ПРИЧИНЕНА ОТ ВИРУСА ВЪТРЕ В ГОСТОПРИЕМНИКА. Вирусите се самореализират. По някакъв си техен начин. Ето, ние имаме три звукозаписни устройства. Така че ще създадем един прост вирус на словото. Да предположим, че мишената ни е някой конкурентен политик. На звукозаписно устройство 1 ще запишем речи и разговори, внимателно редактирайки ги със заекване, грешки на езика, нелепи неуместни фрази… най-лошото, което може да се монтира на номер 1. На звукозаписно устройство 2 ще направим един любовен запис като инсталираме скрит микрофон и подслушваме спалнята му. Можем да придадем повече сила на този запис като го смесим и свържем с някакъв сексуален обект, който е недопустим или непристъпен, или и двете едновременно – да кажем – непълнолетната дъщеря на сенатора. На звукозаписно устройство 3 ще запишем неодобрителни ненавистни гласове и ще смесим и съединим на много кратки интервали трите записа в един и ще го пуснем на сенатора и неговите избиратели. Това редактиране и възпроизвеждане може да бъде много сложно и заплетено, включително при употребата на честотни вариатори за промяна на гласа и енергийно захранване за звукозаписните устройства, но ОСНОВНИЯТ ПРИНЦИП Е СМЕСВАНЕТО И СЪЕДИНЯВАНЕТО В ЕДНО НА СЕКСУАЛЕН ЗАПИС И ЗАПИСИ НА НЕОДОБРЕНИЕ. След като първоначално бъдат създадени и утвърдени асоциативните линии и връзки, те се задействат всеки път, когато се активират центровете на речта у сенатора, което става постоянно и господ да му е на помощ на горкото копеле, каквото и да стане с неговия самохвален плямпалник. И така, неговата непълнолетна дъщеря го налазва, триейки се навсякъде върху него, докато тексаски рейнджъри и благочестиви религиозни жени извисяват гласове от звукозаписно устройство 3, крещящи и пищящи „КАКВО ПРАВИТЕ ПРЕД ОЧИТЕ НА БЛАГОПРИЛИЧНИТЕ ХОРА“.

Непълнолетната дъщеря е просто едно усъвършенстване. По същество всичко, от което имате нужда, са сексуални записи на номер 2 и враждебни записи на номер 3. С тази проста формула всеки кучи син от ЦРУ може да стане Бог, който е записът на звукозаписно устройство 3. Отбележете изтъкването на сексуалния материал при незаконните нахлувания с взлом и монтирането на подслушвателни устройства по уотъргейтската помийна яма… Подслушването на спалнята на Мартин Лутър Кинг… Мляс-мляс-фрас-фрас… Смъртоносна техника за политическо убийство. Или най-малкото, със сигурност лишаваща от самоконтрол и поставяща опонентите в неудобно положение. Така че истинският Уотъргейт скандал, който все още не се разразил, не е в това, че са били подслушвани спални и претърсвани и обирани офиси на психиатри, а в ТОЧНО ОПРЕДЕЛЕНИЯ СМИСЪЛ, ЗА КОЙТО Е БИЛ ИЗПОЛЗВАН И СЕ ИЗПОЛЗВА ТОЗИ СЕКСУАЛЕН МАТЕРИАЛ. Тази формула действа най-добре в един ограничен кръг, предназначен само за определени хора. Ако сексуалните звукозаписи и записите от скрити камери бъдат широкоразпространени, достъпни и общоизвестни, звукозаписно устройство 3 губи своето божествено могъщество. Което може би обяснява защо администрацията на Никсън е наизлязла да преустановява употребата на камери за наблюдение и да възстанови цензурата върху всички филми и книги – за да задържи звукозаписно устройство 3 в ограничения кръг, предназначен и достъпен само за малцина определени хора.

И това ни довежда до темата за СЕКСА. По думите на покойния Джон О’Хара , „Радвам се, че дойдохте при мен, а не при ония шарлатани на горния етаж…“. Психиатри, свещеници или както и да се наричат сами, всички те искат да влияят върху копчето за включване и изключване и да задържат звукозаписно устройство 3 в бизнеса. Нека го включим. Всички вие суингъри използвате видеокамери и касетофони, за да записвате и заснемате сбирките си. Сега прегледайте някоя сбирка и подберете най-сексуалните части в момента на действителното им СЛУЧВАНЕ. Райх построил машина с прикрепващи се към пениса електроди, за да измерва заряда на оргазма. Тук имаме един незадоволителен оргазъм, увиснал злокобно, когато звукозаписно устройство 3 се намесва. Той току-що го вдигна. И ето един приятен оргазъм далеч нагоре по графиката. И така, вземете най-доброто от сбирките си и поканете съседите си да го гледат. Това е едно онези неща, които добрите съседи вършат. Пробвайте да ги монтирате и редактирате, показвайки ги с 24 кадъра в секунда. Пробвайте да забавяте и увеличавате скоростта.

Конструирайте си и експериментирайте с оргонни акумулатори. Най-просто казано, това е кутия с каквато и да е форма или размер, облицована с желязо. Когато вашият неустрашим докладчик беше на 37, постигна спонтанен оргазъм без да се пипа с ръце чрез един оргонен акумулатор, построен в една портокалова горичка във Фар, Тексас. Онова, което свърши работата, беше един малък акумулатор за директно прилагане. Това е нещото, което всяко енергично момче и момиче трябва да правят в своите работилници в мазето. Оргонният акумулатор може да бъде значително усилен като се използва НАМАГНЕТИЗИРАНО ЖЕЛЯЗО, което изпраща през тялото силно магнитно поле. И малки като бластери акумулатори.

Двуцевна Магия експлодира в панталоните му. Пистолетът пада от ръката му. Бързо като него, той не беше достатъчно бърз.

За един малък акумулатор за директно прилагане се снабдете с шест мощни магнита. Подредете намагнетизираните квадрати така, че да образуват кутия. На едната страна на кутията пробийте дупка и поставете в нея желязна тръба. После покрийте кутията и тръбата с какъвто и да е органичен материал… гума, кожа, плат. После се упражнявайте с тръбата по интимните си части и по интимните части на вашите приятели и съседи. Това е добре за младите и старите хора и за зверовете също, и е познато като СЕКС. Също така е известно, че то има пряка връзка с онова, което е известно като ЖИВОТ. Нека разкараме Св. Павел от гърбовете си и свалим библейския колан. И да кажем на звукозаписно устройство 3 да покрие собствената си мръсна работа. Тя смърди от Райската Градина до Уотъргейт.

Казах, че истинският Уотъргейт скандал е онова, за което се използват записите. И за какво се използват? След като вече са направили записите, както описах, какво правят те с тях после?

ОТГОВОР: ВЪЗПРОИЗВЕЖДАТ ГИ НА МЯСТО.

Те пускат тези записи на мишената, а мишената, сама по себе си, е някое индивидуално лице, от преминаващи коли и агенти, които вървят до него по улицата. Те пускат тези записи в неговия квартал. Накрая те ги пускат в метрото, по ресторанти, летища и други публични места.

ВЪЗПРОИЗВЕЖДАНЕТО е най-важната и съществена съставка.

Правил съм доста експерименти с улични записи и възпроизвеждане в продължение на години и изумителният факт, който се появява е, че НЯМА НУЖДА ОТ СЕКСУАЛНИ ЗАПИСИ ИЛИ ДОРИ ПОДПРАВЕНИ ПО НЯКАКЪВ НАЧИН ЗАПИСИ, ЗА ДА СЕ ПРИЧИНИ ЕФЕКТ ЧРЕЗ ВЪЗПРОИЗВЕЖДАНЕТО ИМ. КАКВИТО И ДА Е ЗАПИСИ, ВЪЗПРОИЗВЕДЕНИ НА МЯСТОТО, КЪДЕТО СА НАПРАВЕНИ, ПО НАЧИНА, КОЙТО СЕГА ЩЕ ОПИША, МОГАТ ДА ПРИЧИНЯТ ЕФЕКТИ. Няма съмнение, че сексуалните или подправените по някакъв начин записи биха били по-силни. Но някаква част от силата на словото се освобождава чрез простото му възпроизвеждане, както всеки може да се увери ако експериментира известно време… Цитирам от някои мои бележки върху тези експерименти с възпроизвеждането.

Петък, 28.07.1972… Преглед на План 28… Първо, някои бележки относно звукозаписните експерименти, започнати от Йън Самървил през 1960-те. Те включвали не само записването на звуци от улици, кръчми, партита и метрото, но и тяхното ВЪЗПРОИЗВЕЖДАНЕ на място. Когато се завърнах в Лондон от Щатите през 1966, той вече беше натрупал значително количество данни и оформил някаква технология. Той беше открил, че възпроизвеждането на място може да причини определени ефекти. Възпроизвеждането на записи от катастрофа може да причини друга катастрофа. През 1966 бях отседнал в хотел „Ръшмор“, „Трибоувир Роуд“11, Ърлс Корт, и ние проведохме няколко от тези манипулации: улични записи, смесване с друг материал, възпроизвеждане по улиците... (Спомням си, че бях монтирал запис на пожарни коли и докато възпроизвеждах този запис на улицата, преминаха пожарни коли.) Тези експерименти бяха обобщени в статията „НЕВИДИМОТО ПОКОЛЕНИЕ“... (Чудя се дали някои друг освен агентите на ЦРУ е прочел тази статия или си е помислил да приведе тези техники в конкретно реално действие.) Всеки, който провежда подобни експерименти в продължение на определено време, неочаквано ще открие повече „съвпадения“, отколкото законът за вероятностите допуска. Техниката може да бъде разширена като се снима с фотоапарат или камера докато се възпроизвежда записа. Често съм се придържал към следния процес: направете звукозаписи и снимки на някакво място, на което искате да причините неприятности или да унищожите, после възпроизведете записите на съответното място и направете още снимки – и това ще причини инциденти, пожари, премествания. Особено последното – Мишената се премества. Проведохме тази операция с Центъра по Сциентология на улица „Фитцрой“ 37. Няколко месеца по-късно те се преместиха на „Тотнъм Корт Роуд“ 68, където също извършихме подобна манипулация...

Ето една образцова операция, проведена срещу „Мока Бар“ на „Фрит Стрийт“ 29, Лондон, започната на 03.07.1972... Обратният Четвъртък... Причините за операцията бяха непровокирано скандално лошо обслужване и отровена питка с кашкавал...

Да притисна и затворя „Мока Бар“. Записвам. Правя снимки. Стърча наоколо навън. Нека ме видят. Те направо кипят отвсякъде там вътре. Ужасният дърт собственик, ситно накъдрената му съпруга и синът им с малоумно увиснала челюст, ръмжащият озъбен продавач. Държа ги в ръцете си и те го знаят.

„Вие момчета имате репутация на предизвикващи неприятности. Ами излезте тогава навън и го направете. Счупете ми фотоапарата и ще извикам полицай. Имам право да правя каквото ми харесва на обществената улица.“

Ако се стигнеше до това, щях да обясня на полицая, че съм правил улични записи и правя документален филм за Сохо. В края на краищата, това беше Първият Еспресо Бар в Лондон, нали така? Правех им услуга. Те не биха могли да кажат онова, което и те и аз знаехме, без да станат за смях...

„Той не прави никакъв документален филм. Той се опитва да взриви кафе-машината, да запали пожар в кухнята, да предизвика побои, да ни издейства призовка от Съвета по Здравеопазването.“

Да, аз ги държах в ръцете си и те го знаеха. Погледнах навътре към дъртия собственик и се усмихнах, като че ли на него би му харесало това, което правех. Възпроизвеждането щеше да стане по-късно, заедно с още снимки. Отделих малко време и се разходих до пазара на „Брюър Стрийт“, където записах една игра на „тука има, тука няма“ с три карти. Сега го виждаш, а сега – не.

Възпроизвеждането беше извършено на няколко пъти, придружено от още снимки. Бизнесът им западна. Работното им време намаляваше и намаляваше. На 30.10.1972 „Мока Бар“ затвори. Мястото беше завзето от „Куийнс Снек Бар“.

Сега нека приложим аналогията с трите звукозаписни устройства към тази проста операция. Звукозаписно устройство 1 е самият „Мока Бар“ в своето първоначално състояние. Звукозаписно устройство 2 са МОИТЕ ЗАПИСИ на „Мока Бар“ и околността му. Тези записи представляват ДОСТЪП. Звукозаписно устройство 2 в Райската Градина беше Ева, направена от Адам. Така че направеният запис от „Мока Бар“ е част от „Мока Бар“. Веднъж направен, записът като част от цялото става независим от него и извън техния контрол. Звукозаписно устройство 3 е ВЪЗПРОИЗВЕЖДАНЕТО. Адам изпитва срам, когато ПОЗОРНОТО МУ ПОВЕДЕНИЕ МУ БИВА ВЪЗПРОИЗВЕДЕНО чрез звукозаписно устройство 3, което е Бог. Възпроизвеждайки моите записи срещу „Мока Бар“, когато си поискам и с каквито промени в записите пожелая да направя, аз се превръщам в Бог за това място. Аз им влияя. Те не могат да ми влияят. И каква роля играят снимките в тази операция? Припомнете си какво казах по-рано за писменото и говоримото слово. ПИСМЕНОТО СЛОВО Е ИЗОБРАЖЕНИЕ И ВЪПЛЪЩЕНИЕ. Говоримото слово може да бъде определено като които и да било части от речта, които съответстват на тези изображения и всъщност могат да бъдат разширени до КОИТО И ДА БИЛО ЗВУКОВИ ЕДИНИЦИ, КОИТО СЪОТВЕТСТВАТ на изображенията... Записите и снимките са звукозаписно устройство 2, което представлява достъп. Звукозаписно устройство 3 е възпроизвеждането и „реалността“. Например, представете си, че банята и спалнята ви са наблъскани с подслушвателни устройства и скрити инфрачервени камери. Тези снимки и звукозаписи дават достъп. Може и да не изпитвате срам в момента на дефекацията и половото сношение, но може да изпитате доста срам, когато тези записи бъдат възпроизведени пред враждебно настроена аудитория.

Сега нека разгледаме политическата арена и приложенията на подслушването в тази област. Разбира се, има много записи, които са пряко и лесно достъпни, тъй като политиците изнасят речи по телевизията. Тези записи обаче не дават достъп. Човекът, който изнася реч, всъщност не е там. Следователно, има нужда от по-интимни или поне по-лични записи, което е и причината конспираторите от Уотъргейт да прибегнат до незаконно проникване с взлом. Един кандидат-президент не е насадена квачка като „Мока Бар“. Той може да направи колкото си поиска записи на своите противници. Така че играта е сложна и състезателна, със записи, направени и от двете страни. Това води до по-изтънчени и усъвършенствани техники, подробностите за които тепърва предстои да бъдат изяснени.

Основната операция по правене на звукозаписи и снимки, още снимки и възпроизвеждане, може да бъде проведена от всеки със звукозаписно устройство и фотоапарат. Няма значение броят на участниците. Няколко милиона души биха могли да неутрализират системата за контрол, която онези, които стоят зад Уотъргейт и Никсън, се опитват да наложат. Подобно на всички системи за контрол, тя зависи от поддържането на монополна позиция. Ако всеки може да бъде звукозаписно устройство 3, тогава звукозаписно устройство 3 губи силата си. Бог трябва да бъде БОГЪТ.

ЕЛЕКТРОННАТА РЕВОЛЮЦИЯ

В статията „НЕВИДИМОТО ПОКОЛЕНИЕ“, първоначално публикувана в списание „АйТи“ и Лосанджелиската Свободна Преса през 1966 и повторно отпечатана в списание „Работата“, разглеждам потенциала на хиляди хора със звукозаписни устройства, преносими и стационарни, предавани като сигнални барабани съобщения, пародия на речта на президента нагоре-надолу по балконите, навътре и навън през отворени прозорци, през стени, над дворове, подемани от лаещи кучета, негодуващо мърморещи скитници, музика, трафик по ветровити улици, през паркове и футболни игрища. Илюзията е революционно оръжие:

ДА СЕ РАЗПРОСТРАНЯВАТ СЛУХОВЕ

Разположете навън в час пик десет оператора с внимателно подготвени записи и се убедете колко бързо се разпространяват думите. Хората не знаят къде са ги чули, но са ги чули.

ДА СЕ ДИСКРЕДИТИРАТ ПРОТИВНИЦИТЕ

Вземете запис на някоя реч на Хенри Уолъс, смесете я със заекване, кашляне, кихане, хълцане, ръмжене, болка, крясъци, писъци, страх, хленчене, скимтене, апоплектично ломотене, лигавене, дрънкане на глупости, идиотски звуци, сексуални и животински звукови ефекти и я възпроизвеждайте по улици, метростанции, паркове, политически събрания.

КАТО ФРОНТОВО ОРЪЖИЕ ДА СЕ ПРЕДИЗВИКВАТ И ЕСКАЛИРАТ РАЗМИРИЦИ

Няма нищо мистично в тази операция. Звуковите ефекти от размирици могат да предизвикат истински размирици в размирна ситуация. ЗАПИСИТЕ НА ПОЛИЦЕЙСКИ СВИРКИ ЩЕ ПРИВЛЕКАТ ЧЕНГЕТА. ЗАПИСИ НА ОРЪЖЕЙНИ ИЗСТРЕЛИ – И ТЕ ВАДЯТ ПИСТОЛЕТИТЕ СИ.

„БОЖЕ МОЙ, ТЕ НИ ИЗБИВАТ.“

Един охранител по-късно каза: „Чух и видях другаря ми да пада, лицето му – покрито с кръв (оказало се, че е бил ударен с камък от прашка) – и си помислих – ами, това е то.“ КЪРВАВАТА СРЯДА. ЗАШЕМЕТЕНАТА АМЕРИКА ПРЕБРОИ 23 МЪРТВИ И 32 РАНЕНИ, 6 ОТ ТЯХ С ОПАСНОСТ ЗА ЖИВОТА.

Ето планът на мелето, предразмирна ситуация. Протестиращите са били принудени да демонстрират мирно, полицаите и охранителите – да ги обуздават и ограничават. Десет звукозаписни устройства, прикрепени под саката им, възпроизвеждане, а записът се контролира от закрепени на ревера бутони. Те са записали предварително звуци от размирици в Чикаго, Париж, Мексико сити, Кент (Охайо). Ако те нагласят нивото на звука на записите към шумовите нива на заобикалящата среда, няма да бъдат разкрити. Полицаите се боричкат с демонстраторите. Операторите се съсредоточават. Включват записа от Чикаго, възпроизвеждат го, придвижват се към следващата схватка, възпроизвеждат записа, продължават да се движат. Положението се разгорещява, един полицай е съборен на земята и стене. Писклив хор от записано свинско квичене и пародийно дюдюкане.

Бихте ли могли да успокоите размирици като използвате запис на най-хладнокръвното ченге и най-благоразумния демонстратор? Вероятно! При всички положения е далеч по-лесно да създадеш неприятности, отколкото да ги прекратиш. Просто насочвам вниманието ви върху факта, че монтажите върху звукозаписното устройство могат да бъдат използвани като оръжие. Ще забележите, че операторите създават неприятности по пътя си. Те правят монтаж на случаен принцип от настоящите звукови ефекти и онези от Чикаго, Париж, Мексико сити, Кент (Охайо) и това са неприятностите.

КАТО ДАЛЕКОБОЙНО ОРЪЖИЕ ЗА ОБЪРКВАНЕТО И НЕУТРАЛИЗИРАНЕТО НА АСОЦИАТИВНИТЕ ЛИНИИ, НАЛОЖЕНИ ОТ МАСМЕДИИТЕ

Контролът на масмедиите зависи от налагането на асоциативни линии или линии за общностно свързване. Когато „жиците са прерязани“, асоциативните връзки се прекъсват.

Вчера президентът Джонсън нахлу в един луксозен апартамент, държа три момичета под прицел, 26 мили северно от Сайгон.

Можете да отрежете линията на негодуванието на масмедиите и да изкарате по улиците променената линия на негодувание с едно звукозаписно устройство. Разгледайте линията на негодувание на ежедневната преса. Тя се създава чрез сутрешните вестници, милиони хора четат едни и същи слова. По различни начини, разбира се. Един жест, възхваляващ действията на Г-н Калахън по забраняването на Южноафриканското Крикет Турне, разваля закуската на полковника. Всички реагират по един или друг начин на света на вестниците или на събития, които не са наблюдавали, които стават неделима част от тяхната реалност. Ще забележите, че този процес непрекъснато е подчинен на случайно противопоставяне. Кой точно знак видяхте на спирката Грийн Парк, когато хвърлихте един поглед над ТЪЛПАТА? Кой точно ви се обади, докато четяхте писмото си във вестник „ТАЙМС“? Какво четяхте, когато жена ви счупи чиния в кухнята? Един нереален вестникарски свят и в същото време напълно действителен, защото той наистина се случва. Линията на негодувание на ВЕЧЕРНИТЕ НОВИНИ ПО ТЕЛЕВИЗИЯТА. Насочете вниманието си към милионите хора, които всички гледат едновременно Джеси Джеймс или „Вирджинецът“. Международната линия на негодувание на списанието за седмичните новини винаги се е отнасяла за периода от една седмица напред във времето. Забелязали ли сте, че да бъдеш на корицата на списание „ТАЙМ“ е като целувката на смъртта? Мадам Нху беше там, когато съпругът й бе убит и правителството й падна. Фервьорд беше на корицата на „ТАЙМ“, когато един вселил се в тения демон даде заповедта за смъртта му чрез един парламентарен куриер и раздавач на смърт. Набожен, затворен в себе си, без лоши навици, разбирате за кой тип става въпрос. Стар довереник, знаещ всичко.

И така, забъркайте нови истории, телевизионни постановки, цитати от фондовата борса, реклами и изкарайте по улиците променената линия на негодувание. Ъндърграунд пресата служи като единствената ефективна спирачка за увеличаващата се мощ и усложняващите се техники, използвани от масмедиите на господстващата върхушка за фалшифициране, невярно представяне, неточно цитиране, предотвратяване на достъпа до нещо като априори абсурдно или просто за игнориране и заличаване на съществуването на информация, книги, открития, които те считат за вредни или им се струват в ущърб на установения господстващ интерес.

Предполагам, че ъндърграунд пресата би могла да изпълнява тази функция далеч по-ефективно чрез употребата на техниките на монтажите. Например, направете монтажи на най-отвратителните и плашещи реакционистки изявления, които успеете да откриете и ги заобиколете с най-противните и грозни снимки. После ги обработете, смесвайки ги с глупости, лигавене и животински звуци и ги изкарайте на линията на негодувание със звукозаписно устройство. Правете разбъркани монтажи на всяка емисия транскрибиран на хартия монтиран звукозапис на новини, радио- и телевизионни предавания. Изкарайте звукозаписите на линията на негодувание преди вестникът да бъде метнат на сергията. Човек получава едно особено чувство, когато види някое заглавие, което отдавна се е въртяло в главата му. Ъндърграунд пресата би могла да прибави определена линия на негодувание към своите реклами и да предлага една уникална рекламна услуга. Да смесва продукта с популярни мелодийки, да смесва продукта с рекламни слогани и джингли на други продукти и да изсмуче продажбите. Всеки, който се съмнява, че тези техники действат, трябва само да ги изпробва. Описаните тук техники се използват от ЦРУ и чуждестранните агенти… Преди десет години те методично правеха улични записи във всеки район в Париж. Спомням си човека от „Гласът на Америка“ в Танжер в една стая, пълна със звукозаписни устройства, и човек можеше да чуе някои странни звуци през стената. Затворен в себе си, поздравява в коридора. Никой никога не беше допускан вътре в тази стая, нито дори някоя дъщеря на пророка. Разбира се, съществуват достатъчно много технически разработки, като например далеко обхватните насочваеми микрофони. Когато смесвате призива за молитва с шопарско грухтене, не си струва да се разхождате наоколо из пазара с преносимо звукозаписно устройство.

Една статия в списание „НЮ САЙЪНТИСТ“ от 04.06.1970, страница 470, озаглавена „Електронни изкуства на не-комуникация“, насочва към някои по-прецизни технически инструкции.

През 1968, с помощта на Йън Самървил и Антъни Балч, взех един кратък пасаж от звукозапис на гласа ми на филмова лента и го нарязах на интервали от по една двадесет и четвърт от секундата (филмовата лента е по-широка и по-лесна за снаждане) – и пренаредих последователността на тези интервали от една двадесет и четвърт от секундата на гласовия запис. Първоначалните думи са доста неразбираеми, но наяве се появяват нови думи. Гласът все още си съществува и веднага може да се разпознае говорителят. А също и тонът на гласа си остава. В случай, че тонът е приятелски, враждебен, сексуален, поетичен, саркастичен, безжизнен, отчайващ, това ще си личи в изменената последователност.

По онова време не осъзнавах, че използвах техника, за която е известно, че съществува от 1881 г…. Цитирам от статията на Г-н Френч… „проектите на устройства за кодиране на речта датират от 1881 г. и оттогава ни съпътства желанието да направим радио- и телефонните комуникации неразбираеми за трети страни“… Съобщението се кодира при предаването му, а после се декодира от другата страна. Има много такива кодиращи речта устройства, които работят на различни принципи… „друго устройство, което е било използвано по време на войната, е време-разделящото кодиращо устройство. Сигналът е бил нарязван на елементи с дължина 0,005 см. Тези елементи са били вземани на групи или поотделно и са били пренареждани в нова последователност. Представете си, че речта е записана на магнитна лента, която е нарязана на части с дължина 0,02 см и частите са пренаредени в нова последователност. Това действително може да бъде направено и дава добра представа как звучи речта, когато е кодирана по този начин.“

Това направих аз през 1968. И това е едно продължение на метода на изрезките. Най-просто, това е нарязване на една страница вертикално през средата и хоризонтално през средата на четири отрязъка. После отрязък 1 се съединява с отрязък 4 и отрязък 3 с отрязък 2 в една нова последователност. Ако продължим така, можем да нарежем страницата на все по-малки и по-малки части с променена последователност.

Първоначалната цел на кодиращите устройства е била да направят съобщението неразбираемо без да се променя честотата на кода. Друг от възможните начини на употреба на кодиращите речта устройства би могло да бъде използването им за налагането на контрол над мисълта в масов мащаб. Представете си човешкото тяло и нервна система като декодиращи устройства. Един масов вирус като простия херпес би могъл да изостри чувствителността на субекта към дешифрирането на съобщения. Наркотиците като LSD или дименхидринатът също биха могли да служат като декодиращи устройства. Още повече, че масмедиите биха могли да изострят чувствителността на милиони хора да възприемат шифрирани версии на един и същ комплект информация. Запомнете, че когато човешката нервна система декодира едно кодирано съобщение, то ще се струва на субекта като негови собствени идеи, които току-що са му хрумнали, което наистина е така.

Изберете си карта, която и да е карта. В повечето случаи той няма да заподозре нейният външен произход. Така протича процесът при четеца на вестникарската преса, който получава закодираното съобщение без да прави възражения и приема, че то отразява собствените му независими убеждения, когато пристигне. От друга страна, субектът може да разпознае или заподозре външния произход на гласове, които буквално се излюпват в главата му. В такъв случай имаме класически синдром на параноидна психоза. Субектът чува гласове. Всеки може да бъде накаран да чува гласове чрез методите на кодирането. Не е трудно да го изложим на въздействието на действителното закодирано съобщение, която и да е част от което може да бъде направена неразбираема. Това може да бъде направено посредством звукозаписни устройства на улицата, в колата, чрез фалшифицирани радио- и телевизионни постановки. Ако е възможно – в собствения му апартамент, а ако не е – в някой бар или ресторант, който той посещава често. Ако той не си говори сам, скоро ще започне. Поставяте подслушвателни устройства в апартамента му. Сега той наистина е на ръба на лудостта, чувайки собствения си глас по радио- и телевизионни емисии, както и разговори на непознати минувачи. Разбирате ли колко е лесно? Запомнете, че кодираното съобщение е отчасти неразбираемо, но той схваща смисъла му при всички положения. Враждебни гласове на бели, декодирани от някой негър, също ще активират по асоциация всеки случай, в който той е бил заплашван или унижаван и тормозен от бели. За допълнителна тежест, можете да използвате записи на гласове, които са му познати. Можете да го настроите срещу приятелите му чрез закодирани враждебни съобщения със съответния приятелски глас. Това ще активира неговите спорове и разногласия с този приятел. Можете да го накарате да харесва враговете си чрез закодирани приятелски съобщения с гласовете на враговете му.

От друга страна, гласовете могат да бъдат приятелски и успокоителни. Сега той работи за ЦРУ, ГПУ, все тая, и това са неговите заповеди. Сега те имат един агент, който няма информация, която може да предаде, и на когото няма нужда да му се плаща. И той изцяло е под контрол. Ако той не се подчинява на заповедите, те могат да го подложат на лечението с враждебния глас. Не, „Те“ не са Бог или някакви свръхтехници от космоса. Просто техници, които работят с добре познато оборудване и използват техники, които могат да бъдат точно възпроизведени от всеки друг, който може да си купи и да работи с това оборудване.

За да разберете как техниката на кодирането би работила в масов мащаб, представете си, че някое новинарско списание като „ТАЙМ“ е разпространило един цял брой една седмица преди публикуването му, запълнен с новини, базирани на предсказания, следващи определена линия, без обаче да се отива към невъзможното, даващ на хората определен „тласък“ във всяка една история, който лансира и подкрепя „нашите момчета“, а на Комунистите приписва колкото е възможно повече загуби и жертви – цял нов брой на „ТАЙМ“, основан на тенденциозно представени на читателите предсказания на бъдещите новини. А сега си представете това, раздухано чрез масмедиите.

С минимално оборудване можете да постигнете същото нещо в по-малък мащаб. Нуждаете се от кодиращо устройство, телевизор, радио, две видеокамери, любителска радиостанция и обикновено фотостудио с малко реквизити и действащи лица. Като за начало, направете един хаотичен кодиран монтаж на новините и ги разпространете чрез любителската радиостанция и преносими звукозаписни устройства по улиците. Направете фалшиви емисии на новини с видеокамерата. Що се отнася до снимките, можете да използвате предимно стари материали. Мексико Сити ще свърши работата за размирици в Сайгон, а за Чили бихте могли да използвате снимките от Лондондери. Никой не прави разликата. Можете да размените местата на пожари, земетресения, самолетни катастрофи. Например, имаме самолетна катастрофа в Торонто, 108 загинали. Така че подменете снимките на самолетната катастрофа в Барселона с тази в Торонто и обратно. А после закодирайте фалшивите си новини като ги размесите с действителни емисии новини.

Имате едно предимство, което вашият играч-съперник няма. Той трябва да прикрива манипулациите си. Вие не сте подчинени на подобна необходимост. Всъщност вие можете да рекламирате факта, че пишете новините предварително и се опитвате да ги накарате да се случат чрез техники, които всеки може да използва. А това прави от вас НОВИНА. А също и телевизионна знаменитост, ако го изиграете добре. Вие искате възможно най-широкото разпространение на вашите монтирани видеозаписи. Техниките на монтажа биха могли да удавят масмедиите в абсолютна илюзия.

Измислени ежедневници анулираха с обратно действие земетресението в Сан Франциско и експлозията в Халифакс, обявявайки ги за журналистически измислици, а съмнението, породено от закона на фалшификациите, ненаситен и разтягащ се, погълна всички исторически факти.

Г-н Френч завършва своята статия така… „Употребата на модерни вградени сложни микро-електрически вериги би могла да понижи цената на кодиращите речта устройства дотолкова, че да ги видим в употреба от обикновените граждани. Кодовете и шифрите винаги са привличали повечето хора и аз мисля, че същото ще важи и за кодиращите речта устройства…“

Обикновено се приема за даденост, че речта трябва да бъде съзнателно разбрана, за да породи определен ефект. Ранните експерименти с подсъзнателни образи обаче са показали, че това не е вярно. Значителен брой изследователски проекти биха могли да бъдат базирани върху кодиращите речта устройства. Всички знаем за експеримента, в който някой чува собствения си глас на запис с няколко секунди закъснение. Скоро човекът не може да продължи да говори. Дали накъсаната и разбъркана реч би имала същия ефект? До каква степен даден език ще изпълнява функцията на декодер в конфликтни ситуации от типа „или/или“? До каква степен тонът на гласа на говорещия натрапва определена декодираща последователност на слушащия?

Много от монтираните записи биха били забавни и всъщност забавлението е най-обещаващото поле за изява на техниките на монтажа. Представете си един поп-фестивал като Фън Сити, обявен за 24, 25 и 26 юли, 1970-та година в Екълсден Комън, Пачинг, близо до Уъртинг, Съсекс. Фестивалната зона се състоеше от паркинг и място за къмпинг, рок-сцена, селце с будки и кино, обширна залесена площ. Известен брой звукозаписни устройства са поставени в горичката и селцето. Колкото е възможно повече, така че върху целия фестивал да може да се наложи звукова мрежа. Звукозаписните устройства са снабдени с предварително записан материал, музика, новини, предавания, записи от други фестивали и т.н. По всяко време някои от устройствата възпроизвеждат, а други записват. Устройствата, записващи тълпата и другите, възпроизвеждащи записи, се сменят по места. Това влияе на тълпата, която ще чува възпроизведени собствените си гласове. Възпроизвеждането, пренавиването и записът биха могли да бъдат контролирани по електронен път на променливи интервали. А биха могли и да бъдат извършвани ръчно, като операторът преценява какви интервали на възпроизвеждане, запис и навиване да използва. Ефектът се увеличава значително ако има голям брой посетители с преносими звукозаписни устройства, които възпроизвеждат и записват, докато обикалят насам-натам. Можем да отидем и още по-далеч – с проекционни екрани и видеокамери. Някои от материалите са предварително подготвени, секс-филми, филми от други фестивали – и тези материали се смесват и монтират с телевизионни предавания на живо и кадри с тълпата. Естествено, рок-фестивалът ще се смесва на екраните, хиляди фенове с преносими звукозаписни устройства записват и възпроизвеждат, певецът би могъл направо да свири/пее и записва. Определете някаква зона за странстващи артисти, жонгльори, номера с животни, змиеукротители, певци, музиканти – и направете монтаж с тези неща. Видео- и звукозаписи от фестивала с най-добрите монтирани материали биха могли да бъдат използвани впоследствие за други фестивали.

Изисква се доста техника и оборудване, за да се направи. Със сигурност качеството на фестивала би се повишило, ако колкото е възможно повече посетители имат преносими звукозаписни устройства и възпроизвеждат на място.

Всяко послание, музика, разговор, които искате да разпространите, донесете предварително записани, така че всеки да си занесе вкъщи част от вашия запис.

Изследователски проект: да се открие до каква степен се декодират кодираните съобщения чрез внимателно изучаване на експерименталните субекти. Най-простите експерименти се състоят във възпроизвеждането на кодирано съобщение върху даден субект. Съобщението може да съдържа прости команди. Има ли кодираното съобщение някаква властническа стойност, подобна на пост-хипнотичното внушение? Получава ли се истинското съдържание на съобщението? Кои наркотици, ако има такива, повишават способността за декодиране на съобщения? Има ли големи разлики между субектите по отношение на тази способност? Кодираните съобщения със собствения глас на субекта по-ефективни ли са от съобщенията с други гласове? Кодираните съобщения с определен тон на гласа по-лесно ли се декодират от определени субекти? По-ефикасно ли е съобщението, ако едновременно съдържа кодирани слова и изображения на видеолента? Нека използваме, например, съобщение на видеолента с унифицирано емоционално съдържание. Да кажем, че съобщението е „страх“. За тази цел вземаме от миналото всички изображения на страх на субекта, до които успеем да се доберем или да пресъздадем. Смесваме ги със страшни слова и изображения, заплахи и т.н. Всичко това е отреагирано и би било във всеки случай разтревожващо. Нека сега го изпробваме кодирано и да видим дали ще успеем да получим още по-силен ефект. Кръвното налягане, сърдечният ритъм и мозъчните вълни на субекта се записват, докато му възпроизвеждаме кодирания запис.

Лицето му се фотографира и му се показва постоянно на видеоекран. Действителното монтиране на лентата може да бъде извършено по два начина. Може да бъде съвсем случайна операция като изтеглянето от шапка на отделни части и ако бъде направено така, няколко следващи един след друг елемента може да се навържат заедно, давайки едно установяемо въплъщение на смислено слово. Разбира се, и двата метода могат да бъдат използвани на променливи интервали. Записите на кръвното налягане, сърдечния ритъм и мозъчните вълни ще покажат на оператора кой материал поражда най-силната реакция и, разбира се, той ще наблегне на тях. И помнете, че субектът може по всяко време да види лицето си и то се фотографира. Както е казал Воайорът, най-плашещото нещо е страхът, изписан на собственото ти лице. Ако субектът стане прекалено неспокоен, имаме подготвени записи на сигурност и покой.

Да вземем един сексуален видеозапис: той съдържа сексуална сцена между идеалния сексуален обект за субекта и неговия собствен идеален образ. Ако бъде показана така, както си е, това би могло да бъде доста възбуждащо, а сега – нека я монтираме. Възприемането на монтираните записи отнема няколко секунди, а после? Могат ли монтираните сексуални видеозаписи, акцентиращи върху реакциите и мозъчните вълни на субекта да породят спонтанен оргазъм? Може ли това да бъде разширено и приложено над други телесни функции? Един микрофон, скрит в тоалетната, всичките му лайна и пръдни записани и смесени с гласовете на строги бавачки, които му заповядват да ака – и младият либерал се насира в гащите си на трибуната точно под Националния Флаг. Могат ли записите на смях, кихане, хълцане, кашляне да породят смях, кихане, хълцане, кашляне?

До каква степен дадено телесно заболяване може да бъде причинено от монтирани записи? Да вземем например звукови записи и кадри с цветни изображения на даден субект с настинка. По-късно, когато субектът е напълно възстановен, заснемаме кадри с цветни изображения и правим звукозапис на здравия субект. После смесваме кадрите с цветни изображения и звуковия запис на настинката с настоящите изображения. Също така, прожектираме изображенията на настинката върху сегашните изображения. После се опитваме да използваме някои от фразите на реагиращото съзнание на г-н Хъбард, за които се предполага, че сами по себе си предизвикват заболяване. Да бъда себе си, да бъда теб, да стоя тук, да стоя там, да бъда тяло, да бъда тела, да бъда тук и сега, да бъда в миналото. После смесваме и монтираме всичко това заедно и го показваме на субекта. Би ли могло гледането и слушането на този запис на звуци и образи, монтиран от много кратки откъси, да доведе до пристъп на вирусна настинка? Ако подобен запис на настинка действително предизвика пристъп на вирусна настинка, вероятно просто сме активирали някакъв латентен вирус. Както знаете, много вируси присъстват в тялото в латентно състояние и могат да бъдат активирани. Можем да опитаме същото нещо с херпес, с хепатит, като винаги помним, че може би активираме латентен вирус и в никакъв смисъл не създаваме лабораторен вирус. При всички положения обаче, ние може би сме в състояние да направим това. Има ли вероятност вирусът да е просто много малки частички от звук и образ? Помнете, че единственият образ, който вирусът притежава, е записът на звуци и изображения, които може да ви наложи. Жълтите очи на жълтеницата, пъпките на едрата шарка и т.н., наложени ви против волята ви. Същото със сигурност е вярно по отношение на кодираните слова и изображения, които той може да ви накара да декодирате. Изберете си карта, която и да е карта. Това не означава, че той действително е вирус. Вероятно за да създадем един лабораторен вирус, бихме имали нужда едновременно от екип кинооператори и звукоозвучители, а също и от биохимик. Цитирам от парижкото издание на „ИНТЕРНЕШЪНЪЛ ХЕРЪЛД ТРИБЮН“ една статия за изкуствения ген: „Д-р Хар Гобинд Кхорана създаде ген по изкуствен начин.“

„Това е началото на края.“, такава била непосредствената реакцията на един учен-аташе в едно от големите посолства на Уошингтън. „Ако можеш да създадеш гени, в края на краищата можеш да създадеш и нови вируси, за които няма лечение. Която и да е малка държава с добри биохимици би могла да създаде такива биологични оръжия. За това би била необходима само една малка лаборатория. Ако това може да бъде направено, някой ще го направи.“ Например, може да бъде създаден някакъв смъртоносен вирус, който пренася кодирано съобщение за смърт. Запис „СМЪРТ“, всъщност. Без съмнение, техническите подробности са сложни и вероятно екип от кинооператори и звукоозвучители, работещи заедно с биохимици, биха могли да ни дадат отговора.

И сега по въпроса дали техниките на монтаж и кодиране биха могли да бъдат използвани за разпространението на полезни и приятни послания. Вероятно. От друга страна, монтираните слова и изображения действат като вирус в това, че те налагат принудително нещо на субекта против волята му. В допълнение по тази тема, би могло да се открие как старите изследователски модели биха могли да бъдат изменени по такъв начин, че субектът да оформи свободно свой собствен спонтанен модел на изследване.

Списание „НЮ САЙЪНТИСТ“, 02.07.1970… Настоящата теория за паметта приема като факт съществуването на краткотрайно седем-секундно „буферно хранилище“, предхождащо основното: силен удар по главата изчиства спомена за този предшестващ момент от време, тъй като изтрива съдържанието на буфера. Дедал отбелязва, че усещането за настояще също покрива точно този период и така предполага, че входящата информация от сетивата ни се записва на една безкрайна времева примка, която осигурява забавяне от около седем секунди за сканиране преди изтриване. През това време мозъкът редактира, осмисля и избира ключови особености за съхранение. Странното дежавю усещане, че „сега“ вече се е случило преди, очевидно се дължи на краткотрайна грешка в изтриването, при която попадаме на вече съхранени в паметта данни, които възприемаме отново. Забавянето или ускоряването на времето трябва да се отрази и на скоростта на записа. Един прост експеримент ще покаже в действие този процес на изтриване. При изготвянето на улични записи и възпроизвеждането им ще чуете неща, които не помните, понякога изговорени с висок ясен глас, които би трябвало да са били в значителна близост до вас, а и не винаги ги запомняте непременно, когато чуете записа. Звукът е бил изтрит, тъй като е свързан с един шаблон за сканиране, който е автоматичен. Това означава, че онова, което забелязвате и съхранявате като спомен докато се разхождате по улицата, се сканира и извлича от един много по-голям набор информация, който впоследствие се изтрива от паметта. По отношение на разхождащия се, знаците, които е подминал, хората, с които се е разминал, биват изтрити от съзнанието му и спират да съществуват за него. А за да направите този процес на сканиране съзнателен и контролируем, опитайте това:

Разходете се с камера из града в продължение на една пресечка и снимайте каквото забелязвате, като въртите камерата насам-натам възможно най-близо така, че да следва посоката на очите ви. Целта е да превърнете камерата във вашите очи и да заснемете онова, което вашите очи сканират и извличат от картината като цяло. Същевременно снимайте улицата от един по-широк панорамен ъгъл в серия от неподвижни гледни точки. Улицата за оператора е, разбира се, такава, каквато бива виждана от оператора. Тя е различна от улицата, която бива гледана от един панорамен ъгъл. По-голямата част от нея в действителност липсва. После можете да създадете произволни шаблони на сканиране – например, първо заснемете едната страна от улицата, а после – другата, като следвате някакъв предварително установен план. По този начин разрушавате автоматичните шаблони на сканиране. По същия начин можете да създадете шаблони на сканиране по цветове – например – сканирайте с камерата си зеленото, синьото, червеното и т.н., дотолкова, доколкото е възможно. Това ще рече, че вие използвате един произволен, но и същевременно предварително установен шаблон на сканиране, за да разрушите автоматичните шаблони на сканиране. Направете това с няколко оператора, а после смесете и монтирайте заедно техните кадри, като добавите и панорамни кадри. Това би могло да приучи субекта да вижда от един по-широкообхватен ъгъл, а също и да игнорира и изтрива по собствено желание.

Всичко това вече е предмет на експериментално доказване чрез контролни субекти. И няма нужда оборудването да бъде изцяло обслужвано от контролните субекти. И няма нужда оборудването да бъде чак толкова сложно. Демонстрирал съм как това може да стане чрез обратна връзка между мозъчните вълни и интуитивния отговор и видеокадри на субекта, заснети когато той вижда и чува филма, само за да покажа максималната ефективност.

Можете да започнете с две звукозаписни устройства. Най-простото кодиращо устройство се състои от ножица и нещо за снаждане. Можете да започнете с монтаж на думи, да направите каквито и да било звукозаписи, да ги кодирате чрез монтаж и да наблюдавате ефектите върху приятели или върху себе си. Следващата стъпка е видеокамерата. Разбира се, резултатите от индивидуалните експерименти биха могли да доведат до масови експерименти, всеобщи записи на страх, на агресия и т.н. Тук възможностите за изследвания и експерименти са практически неограничени и аз просто направих няколко лесно приложими предложения.

„Един вирус се характеризира и ограничава в задължителния клетъчен паразитизъм. Всички вируси по необходимост трябва да паразитират в живи клетки за своето възпроизвеждане. При всички вируси цикълът на заразяване се състои от следното: проникване в гостоприемника, междуклетъчно възпроизвеждане и бягство от тялото на гостоприемника за започването на нов цикъл в нов гостоприемник.“ Тук цитирам „МЕХАНИЗМИ НА ВИРУСНАТА ИНФЕКЦИЯ“, редактирана от Д-р Уилсън Смит. В своето естествено свободно състояние вирусът не се е доказал като особено адаптивен организъм. Някои вируси са се самоизтребили, тъй като са били 100% смъртоносни и са изчерпали запасите си от гостоприемници. Всеки от видовете вируси е строго програмиран да атакува по определен начин определени тъкани. Ако атаката не успее, вирусът не се сдобива с нов гостоприемник. Съществуват, разбира се, вирусните мутации – и грипният вирус се е доказал като особено гъвкав и променлив в този смисъл. Обобщено, това е простото повторение на един и същ метод на проникване и ако този метод бъде блокиран от което и да е тяло или посредством някакъв друг фактор, играещ ролята на интерферент, атаката не успява. Най-общо казано, нашият вирус е един глупав организъм. Нека сега поразмишляваме и от страната на вируса и да измислим няколко алтернативни метода за проникване. Например, гостоприемникът бива атакуван по едно и също време от някакъв вирус-съюзник, който му казва, че всичко е наред, и от вирус на болка и страх. Това значи, че сега вирусът използва един стар метод за проникване, а именно – доброто ченге и лошото ченге.

Вече обмислихме възможността, че един вирус може да бъде активиран или дори създаден от много малки части от звуци и изображения. Така заченат, вирусът може да бъде създаден в лабораторията. Но за да бъде ефективен, трябва да имаме и истинския вирус, а какво е истинският вирус? От време на време се образуват нови вируси, но как по-точно става това? Нека видим как можем да накараме един вирус да се образува. Значи, измисляме симптомите на нашия вирус и правим един кодиран запис. Податливите субекти – това са онези, които възпроизведат някои от желаните симптоми – впоследствие ще бъдат закодирани чрез монтаж на още и още записи – и така – докато накараме нашия вирус да оживее. Това зараждане на даден вирус настъпва, когато нашият вирус вече е станал способен да се възпроизведе в даден гостоприемник и да се прехвърли в друг гостоприемник. Може би също така – ако бъде поставен под лабораторен контрол – той може да бъде култивиран и за някакви полезни цели. Представете си например един секс-вирус. Който така възбужда сексуалните центрове в задната част на мозъка, че гостоприемникът е докаран до сексуална лудост и всички останали поведенчески фактори са блокирани. Паркове, пълни с голи, обезумели хора, които серат, пикаят, еякулират и крещят. Така вирусът може да бъде зловреден, блокирайки всички регулиращи телесни функции, и накрая да води до изтощение, конвулсии и смърт.

Сега нека пробваме същото нещо със записи. Организираме фестивал на сексуалните записи. 100 000 души носят своите кодирани сексуални видео- и звукозаписи, за да ги монтират в едно. Прожектирани на огромни екрани, боботещи над тълпата, от време на време записът се забавя, така че да могат да бъдат схванати няколко секунди от него, после отново се кодира, отново се забавя, отново се кодира. Скоро записът ще дезориентира и съблече голи всички. Полицаите и Националната Гвардия правят стриптийз. „`АЙДЕ СЕ`А ДА СИ НАМЕРИМ НЯК`ВИ ГРАЖДАНЯ!“ Подобно нещо може да бъде мръснишко и побъркващо, но онези, които го преживеят и оцелеят, ще се възстановят от лудостта. Или, да кажем, една малка подбрана група от хора с еднакви интереси се събират със своите сексуални записи – и ето, че процесът вече е под контрол. А фактът, че всеки може да го направи, е сам по себе си ограничаващ фактор.

Ето го например Г-н Елен Рогачев, който иска да зарази всички със своя собствен образ и да ги превърне в себе си, като за целта се закодира и се разпръсква навсякъде в търсене на подходящи съдини. Ако никой друг не знае за техниките на кодиране, той би могъл да се установи в значително количество копия. Но всеки може да го направи. Така че, давайте, кодирайте сексуалните си слова и открийте подходящи партньори.

Ако искате, кодирайте се и се разпръснете навсякъде, всяка спарена банална шега, пръдня, предъвкана мисъл, кихавица и стомашно къркорене. Ако няма да го правите, по-добре бягайте. Всеки го прави, те всички се кодират и смесват и населението на земята придобива един приятен равномерен кафяв цвят. Смесването е демократичният начин, начинът за пълноценно клетъчно представителство. Смесването е Американският начин.

Аз предположих, че даден вирус може да бъде създаден лабораторно от много малки части от звуци и изображения. Този начин на приготовление сам по себе си не е биологично активен, но би могъл да активира или дори да създаде вирус у податливите субекти. Един внимателно изготвен запис на жълтеница би могъл да активира или да създаде вируса на жълтеницата в чернодробните клетки, особено в случаите, когато черният дроб е вече увреден. Операторът всъщност ръководи една вирусна революция на клетките. Откакто ДАНЪЧНИТЕ изглежда започнаха да атакуват онези, които са най-уязвими и слаби, освобождаването на подобна сила би могло да се уподоби на вирусна атака. Фразите на реагиращото съзнание биха могли да служат за същата цел – да карат субектите да стават по-податливи към вирусната атака.

Ще стане ясно, че кодираната реч вече притежава много от характеристиките на вирус. Когато речта се възприема и декодира, това се случва принудително и против волята на субекта. Един вирус трябва да ви напомня за присъствието си. Независимо дали става въпрос за атака на херпес или за мъчителните спазми на бяса, вирусът ви напомня за нежеланото си присъствие. „ЕТО МЕ, ТУК СЪМ.“

Така стоят нещата и с кодираните слова и изображения. Частиците се декодират принудително, представяйки на субекта определени слова и изображения, и това повтарящо се продължително представяне дразни определени телесни и нервни зони. Дразнени по този начин, след известно време клетките могат да произведат биологичните вирусни единици. Следователно, вече имаме един нов вирус, с който може да се установи комуникативна връзка, и субектът действително може с отчаяние да се опитва да комуникира с това нещо, което буйства вътре в него. Това му тежи и го натоварва. Би ли могъл този товар да бъде добър и красив? Възможно ли е да бъде създаден вирус, който да заразява със спокойно и приятно благоразположение? За да оцелее, един вирус трябва да паразитира върху гостоприемника си. Той използва клетъчния материал на гостоприемника, за да произвежда свои копия. В повечето случаи това уврежда гостоприемника. Вирусът прониква чрез имама и поддържа състоянието си чрез принуда. Един нежелан гост, при вида на който ти се повдига, никога не е добър или красив. Още повече, че това е един гост, който винаги повтаря себе си, дума по дума, кадър по кадър.

Нека си припомним цикъла на живот на един вирус... проникване в клетка или активиране вътре в нея, размножаване в клетката, бягство от клетката с цел завладяване на други клетки, бягство от гостоприемника с цел заразяване на нов такъв. Тази зараза може да се осъществи по много начини и онези, които открият, че са заразени с нов вирус, обикновено използват мерки с широк обсег и несигурен ефект, за да осигурят колкото може по-голям брой пътища на инфекцията... кашляйте, кихайте, плюйте и пърдете при всяка възможност, пръскайте лайна, пикня, сополи, струпеи, потни дрехи и всякакви телесни секрети на обезводняването. Комбинацията от тези боклуци може да бъде незабележимо разнасяна на талази с крясъците на хлебарките в метрото, да бъде изхвърляна в торби през прозорците или разпръсквана със самолет за пръскане на посевите с инсектициди/фунгициди... По всяко време носете със себе си набор от разпространители на заразата... въшки, бълхи, дървеници и малки кафезчета с комари и конски мухи, насмукани с кръвта ви... Не виждам красотата в това.

Има само един случай на благоприятно вирусно въздействие, облагодетелстващо един малко известен вид австралийски мишки. От друга страна, ако един вирус не предизвиква увреждащи симптоми, нямаме начин за установяване на неговото присъствие и това става при латентните вирусни инфекции. Изказвани са предположения, че жълтите раси са се появили в резултат на някакъв подобен на жълтеница вирус, който причинил постоянна и не непременно увреждаща мутация, която била предавана по генетичен път. Същото може да бъде вярно и за словото. Словото само по себе си може да бъде вирус, който е постигнал едно състояние на постоянност у гостоприемника. Все пак, никой познат съществуващ понастоящем вирус действа по този начин, така че въпросът за облагодетелстващия вирус остава отворен. Изглежда е уместно да се концентрираме върху общата защита срещу всички вируси.

Рон Хабърд, основателят на Сциентологията, казва, че определени думи и комбинации от думи могат да предизвикат сериозни заболявания и умствени разстройства. Аз мога да претендирам за някакви умения в драскаческия занаят, но не мога да гарантирам написването на пасаж, който ще разболее някого физически. Ако твърдението на господин Хъбард се докаже, то това несъмнено става предмет на по-нататъшни проучвания, а ние лесно можем да открием експериментално дали твърдението му е доказано, или не. Господин Хъбард базира силата, която приписва на думите, върху своята теория за енграмите. Енграмата се определя като дума, звук, изображение, записани от субекта в момент на болка и безсъзнание. Част от съдържанието й може да бъде вдъхващо увереност: „Мисля, че той ще се оправи.“. Успокояващото съдържание е съюзническа енграма. Съюзническите енграми, според г-н Хъбард, са също толкова лоши и враждебни, колкото болезнените енграми. Която и да е част от този запис, възпроизведена на субекта по-късно, ще реактивира болката от операцията и той може действително да получи главоболие и да се почувства потиснат, неспокоен или напрегнат. Е, теорията за енграмите на г-н Хъбард може много лесно да бъде проверена експериментално. Вземете 10 субекта-доброволци, подложете ги на болезнено влияние, придружено с определени думи, звуци и изображения. Можете да разигравате малки пародийни сценки.

„Бързо, сестра, преди да изгубя моето малко негърче.“, мучи хирургът-южняк, а после една тежка бяла ръка пада върху крехкото черно рамо. „Да, той ще се оправи. Ще прескочи трапа.“

„Ако можех да правя каквото си искам, щях да оставям тези животни да мрат на операционната маса.“

„Не можеш да правиш каквото си искаш, ти имаш своето задължение като доктор, ние трябва да правим всичко по силите си за спасяването на човешките животи.“

И така нататък.

Това е лошото ченге и доброто ченге. Съюзническата енграма е неефективна без болезнената енграма, също както ръката на доброто ченге върху рамото ти, мекият му убеждаващ глас в ухото ти, в действителност са едно мило нищо без палката на лошото ченге. Но до каква степен могат думите, записани по време на безсъзнание в болницата, да бъдат припомнени по време на хипноза или чрез сциентоложки похвати? До каква степен възпроизвеждането на този материал въздейства неприятно на субекта? Засилва ли се ефектът при кодиране на болезнения и съюзническия материал на много кратки интервали? Би изглеждало така, сякаш кодирана снимка на енграма може почти да изтърси операционна сцена в скута на субекта. Г-н Хъбард е картографирал своята версия на онова, което той нарича реактивно съзнание. То е горе-долу подобно на ID-то на Фройд, един вид вграден механизъм за защита. Както е формулирано от г-н Хъбард, то се състои от няколко доста обикновени фрази. Той твърди, че четенето на тези фрази или чуването им изговорени може да предизвика болест – и посочва това като своя причина да не публикува този материал. Дали той не казва, че това са магически думи? Заклинания, всъщност? Ако е така, те биха могли да бъдат силно оръжие, закодирани и монтирани с подхранващи въображението изображения и саундтрак. Ето например магията, която превръща хората в свине. Да бъдеш животно: самò прасе грухти, сере, квичи и лигави боклука. Да бъдем животни: хор от хиляда прасета. Монтирайте това на видеолента с изображения на полицаи, възпроизведете го обратно върху тях и вижте дали това така наречено реактивно съзнание ще реагира.

Ето друга. Да бъдеш тяло, разбира се, привлекателно тяло, ако трябва да включим отличителните белези. И една приятна телесна симфония към него, ритмичен пулс, доволно куркане на черва. Да бъдем тела: записи и изображения на противни, остарели, болни тела, които пърдят, пикаят, серат, пъшкат, умират. Да направиш каквото и да било: човек в мръсен апартамент, заобиколен от неплатени сметки, неотговорени писма, скача и започва да мие чинии и да пише писма. Да не правиш нищо: човекът се стоварва на един стол, скача на крака, стоварва се на стола, скача. Накрая се стоварва на стола, а лигите му текат с някаква идиотска безпомощност, докато човекът се вглежда в безпорядъка, накамарен около него. Командите на реактивното съзнание също така могат да бъдат използвани за подпомагане на разболяващите записи. Докато в лицето на субекта се прожектира запис на отминал херпес и му се възпроизвежда запис на негова преминала болест, можете да казвате: да бъда себе си, да бъда теб, да бъда тук, да бъда там, да бъда тяло, да бъда тела, да бъда вътре, да бъда вън, да присъствам, да отсъствам. До каква степен тези фрази на реактивното съзнание , когато са закодирани, са ефективни в пораждането на неприятни симптоми у контролните субекти-доброволци? Що се отнася до твърдението на г-н Хъбард за реактивното съзнание, само изследванията могат да ни дадат отговорите.

Тогава реактивното съзнание е артефакт, създаден да ограничава и разстройва в масов мащаб. За да получим този ефект, то трябва да бъде широко внедрено. Това лесно може да бъде направено с модерно електронно оборудване и техниките, описани в този трактат. Реактивното съзнание се състои от команди, които изглеждат безвредни и действително неизбежни... „да бъда тяло“... но които имат най-ужасните последствия.

Ето няколко примерни проекционни ефекти на реактивното съзнание...

Докато театърът бива затъмнен, една ярка светлина се появява в лявата част на екрана. Екранът светва.

Да бъда никой... На екрана – сянка на стълба и войник, опожарен от взрива в Хирошима

Да бъда който и да е... Улични тълпи, бунтове, паника

Да бъда себе си... красиво момиче и хубав младеж си обръщат внимание

Да бъда теб... те насочват вниманието си към публиката

Грозни вещици и старци, прокажени, лигавещи се идиоти си обръщат внимание един на друг и на публиката, напявайки

Да бъда себе си

Да бъда теб

Команда № 5... Да бъда себе си

Команда № 6... Да бъда другите

На екрана служител на отдела за борба с наркотиците се обръща към ученици, пред него са разпръснати спринцовки, лули за киф, мостри от хероин, хашиш, LSD.

Служител: „Пет пътешествия с някой наркотик могат да бъдат приятно и вълнуващо изживяване...“

На екрана млади пътешественици... „За първи път съм наистина себе си.“ и т.н. Щастливи пътешествия... Да бъда себе си... № 5...

Служител: „ШЕСТОТО ВЕРОЯТНО ЩЕ ВИ ИЗДУХА ГЛАВИТЕ“

Кадърът показва човек, който е лапнал пушка и си взривява главата...

Служител: „Както едно 15-годишно момче, което доскоро познавах, също така бихте могли да свършите в собствената си повърня...“ Да бъда другите № 6...

Да бъда животно... Само Вълче-Бойскаут...

Да бъдем животни: То се присъединява към други Вълчета-Бойскаути, които играят, смеят се, крещят

Да бъда животно... Отвратително и гнусно човешко поведение... кавги, сцени на отвращение, хранене, секс

Да бъдем животни... Крави, овце и прасета, подкарани към кланицата

Да бъда тяло

Да бъдем тела

Красиво тяло... съвкупяваща се двойка... Превъртете назад и напред и пуснете на седем секунден буфер в продължение на няколко минути... кодирайте го на различни скорости... Публиката трябва да бъде накарана да осъзнае, че да бъдеш тяло е да бъдеш тела...

...Едно тяло съществува, само за да бъде други тела.

Да бъда тяло... Смъртни сцени и записи... монтаж от последни думи

Да бъдем тела... Изглед с гробища...

Да го направим сега... Двойка се прегръща все по-възбуждащо

Да го направим сега... Килия на осъден... Осъденият мъж е същият актьор, който играе любовника... Охраната го отвежда нанякъде, пищящ и боричкащ се. Превъртете назад и напред между секс-сцената и отвеждания за екзекуция човек. Двойката от секс-сцената получава оргазъм, докато осъденият бива обесен, екзекутиран на електрическия стол, убит с газ, задушен с гарота, застрелян с пистолет в главата

Да го направим по-късно... Двойката се разделя... Единият иска да излезе навън да хапне и да отиде на някакво шоу... Те слагат шапките си

Да го направим по-късно... Надзирателят пристига в килията на осъдения, за да му каже, че екзекуцията му се отлага

Да го направим сега... Ухилени лица в Пентагона... Стратегията е на път... Ами ТОВА Е ТО... Смесете тази последователност със сексуалните сцени и отвеждания за екзекуция човек, който свършва по време на екзекуцията, оргазъм, ядрена експлозия... Осъденият любовник е един ужасно обгорен оцелял

Да го направим по-късно... Сцени от стачката от 1920 към „Слънчевата страна на улицата“... Един разочарован генерал се извръща от телефона, за да съобщи, че президентът е започнал разговори на най-високо ниво по горещите телефони с Русия и Китай... Осъденият получава още едно отлагане на екзекуцията

Да бъда животно... Един леминг яде лишей с усърдие...

Да бъдем животни... Орди от леминги се тълпят едни върху други в ескалираща истерия... Купчина удавени леминги пред нечия малка спретната къщурка на брега на финландско езеро, където той методично упражнява секс-пози със своята приятелка. Те се събуждат сред воня на мъртви леминги

Да бъда животно... Малко момче на цукало

Да бъдем животни... Мъжът току-що е бил обесен. Докторът пристъпва напред със стетоскопа

Да се сниша... Изнасят навън тялото с въжето около врата... Голи трупове на масата за аутопсии... Варосан труп.

Да се надигна... Еректирал фалос

Да се сниша... Бял мъж обгаря с факла гениталиите на Негър... Театърът притъмнява, фокусиран върху факлата в лявата част на екрана

Да присъствам

Да отсъствам

Да присъствам... Момче мастурбира пред актови снимки... Стоп-кадър върху лицето на бял мъж, който обгаря с факла черни гениталии

Да отсъствам... Сексуалните фантазии на момчето... Черният се свлича мъртъв с овъглени гениталии и изскочили черва

Да присъствам... Момчето наблюдава стриптийз, съсредоточено, запленено... Мъжът стои върху трапа в очакване да бъде обесен

Да присъствам... Сексуалните фантазии на момчето... „Произнасям този човек мъртъв.“

Да присъствам... Момчето подсвирква на улично момиче... Тялото на мъж се гърчи на електрическия стол, космите по краката му пукат в син огън

Да отсъствам... Момчето си представя, че е в леглото с момичето... Мъжът се свлича мъртъв на стола, изпод качулката се вие пушек, от устата му капе слюнка...

Театърът просветлява. В небето – самолет над Хирошима... Момчето се измъква незабелязано

Да присъствам... Самолетът, пилотът, американското знаме...

Да отсъствам... Театърът притъмнява в ядрен взрив на екрана

Виждаме обикновени мъже и жени, занимаващи се със своите обикновени всекидневни работи и развлечения... метра, улици, автобуси, влакове, летища, гари, чакални, къщи, апартаменти, ресторанти, офиси, фабрики... работещи, ядящи, играещи, дефекиращи, правещи любов.

Хор от гласове се врязва с фрази на Реактивното Съзнание

Да се надигна

Да се сниша

Елеватори, летища, стъпала, стълбища

Да бъда вътре

Да бъда вън

Улични знаци, табели на врати, хора, оглавяващи опашки на входовете на ресторанти и театри

Да бъда себе си

Да бъда другите

Митнически служители проверяват паспорти, мъж се идентифицира в банка, за да осребри чек

Да присъствам

Да отсъствам

Хора, гледащи филми, четящи, зяпащи ТЕЛЕВИЗИЯ...

Сложна комбинация от този запис на звуци и изображения е пуснат на повтаряща се и неизменяща се седемсекундна примка в продължение на няколко минути.

Сега вмъкваме снимките на ужас

Да се надигна

Да се сниша

Елеватори, въздушни ями, стъпала, стълбища, обесвания, кастрации

Да бъда вътре

Да бъда вън

Табели на врати, операционни сцени... доктор хвърля в кофата кървави сливици, аденоиди, апендикси

Да присъствам

Да отсъствам

Хора, гледащи филм... етерна маска, етерно замайване... триъгълници, сфери, правоъгълници, пирамиди, призми, спирали се отдалечават и приближават в постоянна последователност... спирала се приближава, две спирали се приближават, три спирали се приближават... спирала се отдалечава, две спирали се отдалечават, четири се отдалечават...

Една спирала се отдалечава право напред, две спирали се отдалечават отляво и отдясно, три спирали се отдалечават вляво, вдясно и в центъра, четири спирали се отдалечават вляво, вдясно и в центъра

Една спирала се приближава, две спирали се приближават, три спирали се приближават, четири спирали се приближават... спирали от светлина... се въртят все по-бързо, наядено от плъхове бебе, обесвания, електроекзекуции, кастрации...

Реагиращото съзнание може да бъде смесено с най-обикновените сцени, покривайки планетата в смог от страх...

Реагиращото съзнание е вградена електронна полицейска част, въоръжена с отвратителни заплахи. Не искаш да бъдеш малко сладко вълче? Добре, добитък на път за кланицата, месо, провисено на кука.

Ето една носталгична възстановка на старомодните методи на маите... Неправилният вид работници с грешни мисли са измъчвани до смърт в помещения под пирамидата... На един млад работник е бил даден силен халюциноген и сексуален стимулант... Съблечен е чисто гол и е одран жив... Боговете на болката се появяват от вековната мръсотия на времето... Кутсузлията стои там, крещи, изтичащ през обезумелите си тъжни очи... Другите са ракообразни от кръста нагоре, щракащи щипките си в екстаз, танцуват около одрания и го имитират. Писарите са заети да пишат историите си... После той е завързан върху сегментите на медна стоножка и внимателно поставен върху ложе от жива жарава... Скоро жреците ще изстържат крехкото месце от скарата с позлатените си нокти... Някъде там друг младеж е заровен в един мравуняк с намазани с мед очи и гениталии... Други – с привързани тежести на гърбовете – са влачени бавно по дървени нощви, покрити с остри обсидианови чирепи... И така, жреците са повелителите на болката и страха и смъртта... Да постъпиш правилно... да се подчиниш на жреците... Да постъпиш неправилно? Самото съществувание на жреците и няколко банални думи...

Жреците са постулирали и основали една херметически затворена вселена, в която те са били очевидните контрольори... С това те са се превърнали в Богове, контролиращи познатия на работниците свят. Те са се превърнали в Страха и Болката, в Смъртта и Времето... Като са направили противопоставянето привидно невъзможно, не са успели да се запасят с достатъчно противопоставяне въобще. Съществуват доказателства, че тази система на контрол вече се е била разпаднала на някои места още преди пристигането на Белия Бог. Открити са обезобразени и прекатурени стели, неми свидетелства за революция на работниците. Как се е случило това? Историята на революционните движения показва, че те обикновено биват повеждани от издънки на управляващата класа. Испанското господство в Южна Америка е било отхвърлено от испански революционери. Французите са били изтикани от Алжир от алжирци, обучени във Франция. Вероятно някой от жреците-богове се е повредил и е организирал работническа революция...

Жреците-богове са в храма. Движат се много бавно, лицата им – обезобразени от старост и болест. Плътта им гъмжи от паразитни червеи. Те правят изчисления за свещените книги.

„Преди 400 000 000 години на този ден се случи едно печално нещо...“

Варовикови черепи валят през портиците. Младият Бог На Царевицата води работниците, докато те щурмуват храма и извличат жреците навън. Стъкмяват огромна клада, хвърлят жреците вътре в нея, а след тях – и свещените книги. Времето се изкривява и криволичи. Старите Богове, изплуващи от вековните дълбини на времето, избухват в небето... Г-н Елен Рогачев стои там, взрян в разбитите стели... „Как се е случило това?“

Неговата система за контрол трябва да бъде абсолютна и всеобхватна. Защото система за контрол като тази е още по-уязвима за атакуване отвън, отколкото за вътрешна революция... Ето Епископ Луанда, който гори свещени книги. За да ви дам идея какво се случва, представете си, че нашата цивилизация е нападната от извънземни хулигани...

„Докарайте малко булдозери тук. Разчистете всичкия този боклук...“ Образците на всички естествени науки, книги, картини и всичко останало, насметени на една огромна камара и изгорени. И готово. Никой никога не ги е чувал.

Три кодекса са оцелели от вандализма на Епископ Луанда, а и те са обгорени по краищата.

Няма начин да знаем дали в тях ги има сонетите, „Мона Лиза“-та, или останките от каталог на Сиърс Рьобък след опожаряването на стария дворен клозет. Цяла една цивилизация се е изпарила...

Когато испанците пристигнали, те заварили аристокрацията на маите да се излежава в хамаците си. Е, време е да им покажем кой кой е. Пет заловени работници, съблечени и завързани, биват кастрирани на един пън. Кървящите, ридаещи, крещящи тела се хвърлят на камара...

„А сега проумейте следното с малките си жълти мозъчета. Ние искаме да видим една голяма купчина злато и искаме да я видим пронто. Белият Бог каза.“

А сега приемете човешкия глас като оръжие. До каква степен човешкият глас може сам по себе си да наподоби ефектите, които могат да бъдат постигнати със звукозаписно устройство? Да се научиш да говориш със затворена уста, обезсилвайки по този начин речта си, е доста лесно. Можеш също така да се научиш да говориш на обратно, което е доста трудно. Виждал съм хора, които могат да повтарят след теб онова, което казваш, и да завършват фразата едновременно с теб. Това е доста смущаващ номер, особено когато се практикува в масов мащаб на политическо събрание. Възможно ли е действително да закодираме речта си? От един нов език може да бъде изковано едно биологическо оръжие с голямо влияние. Всъщност, такъв език вече съществува. Съществува като „китайски“ – един завършен език, който е по-близо до многоизмерната структура на преживяването, с писмени знаци, произхождащи от йероглифи, които са в много по-близка връзка с описваните обекти и явления. Самообладанието на китайците без съмнение води началото си от техния език, структуриран за едно по-обхватно осъзнаване. Отбелязвам, че китайците, където и да са, запазват своя писмен и говорим език, докато другите имигрантски народи ще загубят езика си след две поколения. Целта на този проект е да се създаде език, в който определени фалшификации, унаследени във всички западни езици, да станат невъзможни за формулиране. После-фалшификациите – да бъдат премахнати от предложения език.

„Е“-ТО НА ИДЕНТИЧНОСТТА. Ти си едно животно. Ти си едно тяло. Но каквото и да си, ти не си „животно“, ти не си „тяло“, защото това са вербални етикети. „Е“-то на идентичността винаги носи със себе си приписването на едно постоянно състояние. Да останеш такъв. Всяко назоваване предполага „Е“-то на идентичността. Тази концепция е излишна в един йероглифен език като староегипетския и в действителност често бива изпускана. Няма нужда да се каже „слънцето Е в небето“, „слънцето в небето“ стига. Глаголът ДА БЪДЕШ може лесно да бъде премахнат във всички езици и последователите на Граф Коржибски го направиха, елиминирайки глагола ДА БЪДЕШ в английския. При все това, обаче, трудно е английският език да бъде поразчистен и подреден чрез принудително изключване на концепции, които си остават в сила дотогава, докогато непроменен остава говоримия език.

ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН. ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН съдържа импликацията за едно-единствено нещо: богЪТ, вселенаТА, пътЯТ, правилноТО, погрешноТО. Ако съществува и друго, тогава ТАЗИ вселена и ТОЗИ път вече не са вселенаТА и пътЯТ. ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН ще бъде заличен, а НЕОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН ще го замести.

ЦЯЛОСТНАТА КОНЦЕПЦИЯ ЗА И/ИЛИ. Правилно или погрешно, физическо или духовно, истинско или фалшиво, цялостната концепция за ИЛИ ще бъде заличена от езика и при съпоставяне ще бъде заменена с И. Това е така до известна степен във всеки пиктографски език, когато две концепции стоят буквално една до друга. Тези фалшификации, присъщи в английския и други западни буквени езици, подават команди на реактивното съзнание за своята доминираща сила в тези езици. Разгледайте „Е“-ТО на идентичността. Когато казвам да бъда аз, да бъда ти, да бъда себе си, да бъда другите – както и да бъда назован или каквото и да кажа, че съм – аз не съм езиковия етикет „себе си“. Думата СЪМ в английския език съдържа по начина, по който го съдържа и един вирус, своето предварително закодирано послание за увреждане, категоричният императив на постоянното състояние. Да бъда тяло, да бъда животно. Ако разбирате връзката на един пилот с кораба му, разбирате осакатяващата сила на командата на реактивното съзнание да бъдеш тяло. Казвайки на пилота да бъде самолета, кой тогава ще пилотира самолета?

„Е“-ТО на идентичността, задаващо едно устойчиво и постоянно състояние, беше значително подсилено и затвърдено от митническия и паспортния контрол, появил се след Първата Световна Война. Каквото и да сте, вие не сте езиковите етикети в паспортите си в по-голяма степен, отколкото сте думата „себе си“. Така че вие трябва да сте подготвени по всяко време да докажете, че сте това, каквото не сте. Много от фалшифицирането се съдържа в категоричността на ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯ ЧЛЕН. НастоящеТО, миналоТО, времеТО, пространствоТО, енергияТА, материяТА, вселенаТА. ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН съдържа изводите за липса на друго. ВселенаТА ви заключва в ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯ ЧЛЕН и отрича възможността за съществуването на друга. Ако други вселени са възможно съществуващи, тогава вселената вече не е ЕДИНСТВЕНАТА, а става ЕДНА ОТ. ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯТ ЧЛЕН бива заличен и заменен от НЕОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯ. Много от командите на реактивното съзнание са противоречиви команди, а една противоречива команда черпи силата си от аристотеловата концепция за и/или. Да правиш всичко, да не правиш нищо, да имаш всичко, да нямаш нищо, да свършиш докрай, да не започваш въобще, да станеш, да легнеш, да си вътре, да си вън, да присъстваш, да отсъстваш. Това всъщност са твърдения и/или. Да правиш всичко ИЛИ нищо, да имаш всичко ИЛИ нищо, да присъстваш ИЛИ да отсъстваш. И/или е по-трудно за формулиране в един писмен език, в който двете алтернативи са представени чрез изображение, и могат да бъдат напълно заличени в говоримия език. Реактивното съзнание като цяло всъщност може да бъде смалено до три прости думички – да бъдеш „ОПРЕДЕЛЕНИЕТО“. Това е да бъдеш каквото не си, езикови формулировки.

Често съм говорил за словото и изображението като за вируси или като за действащи като вируси и това не е алегорично сравнение. Ще стане ясно, че фалшификациите на сричковите западни езици всъщност са действителни вирусни механизми. „Е“-ТО на идентичността, целта на един вирус е да ОЦЕЛЕЕ. Да оцелее, каквото и да коства на завладяния гостоприемник. Да бъдеш животно, да бъдеш тяло. Да бъдеш животинско тяло, което вирусът може да завладее. Да бъдем животни, да бъдем тела. Да бъдем още животински тела, така че вирусът да може да се мести от едно тяло в друго. Да присъстваме като животинско тяло, да отсъстваме като антитяло или съпротива срещу телесната инвазия.

Категоричността на ОПРЕДЕЛИТЕЛНИЯ ЧЛЕН също е вирусен механизъм, заключващ ви във вселенаТА на вируса. И/ИЛИ е друга вирусна формула. Винаги е вие ИЛИ вирусът. И/ИЛИ. Това всъщност е конфликтната формула, която е известна като архетипен вирусен механизъм. Предлаганият език ще заличи тези вирусни механизми и ще ги направи невъзможни за формулиране в езика. Този език ще бъде един тонален език като китайския, той също така ще има йероглифна азбука, пиктографска до възможно най-голяма степен, но без да бъде същевременно твърде обременяваща или трудна за записване. Този език ще предоставя една възможност за мълчание. При неговорене, потребителят на този език ще може да се възползва от безшумните изображения на писмените пиктографски и символни езици.

Тук описах някои оръжия и тактики във военната игра. Оръжията, които променят съзнанието, могат да я поставят под въпрос. Всички игри са вражески. По същество има само една игра оттук до безкрая. Г-н Хъбард казва, че Сциентологията е една игра, в която всички печелят. Няма игри, в които всички печелят. Това е същността на игрите, печеленето и губенето... Версайският Договор... Хитлер танцува Жигата на Окупацията... Военни престъпници се шляят из Нюрнберг... Това е едно от правилата на тази игра, че не може да има окончателна победа, тъй като това би означавало край на военната игра. И, въпреки това, всеки играч трябва да вярва в окончателната победа и да се бори за нея с всичките си сили. Лице в лице с кошмара на окончателната загуба, той няма друга алтернатива. И така, всички технологии произвеждат с постоянно нарастващ КПД все повече и повече тотални оръжия до момента, в който имаме атомната бомба, която би могла да сложи край на играта, унищожавайки всички играчи. А сега да се присмеем на чудото. Тези толкова глупави играчи решават да запазят играта. Те сядат около една голяма маса и съставят план за незабавното деактивиране и евентуалното унищожаване на всички ядрени оръжия. Защо да спираме там? Конвенционалните бомби ненужно разрушителни ли са ако никой няма такива? Нека върнем военния часовник обратно в 1917:

Да поддържаме отечествения огън да гори в копнеещите сърца...

Дълъг, дълъг път се вие...

Обратно към Американската Гражданска Война...

„Той е освободил смъртоносна мълния в тази ужасно бърза сабя.“ Неговата смъртоносна мълния не е струвала толкова много в онези дни. Така че нека спестим много от бюджета на отбраната, обратно към кремъклийките, мускетите, сабите, броните, пиките, лъковете и стрелите, копията, каменните брадви и тоягите. Защо да спираме там? Защо не си отгледаме зъби и нокти, отровни зъби, жила, шипове, бодли, клюнове и смукала, и вонящи жлези и да се бием в калта?

Това е, за каквото е тази революция. Край на играта. Нови игри? Няма нови игри оттук до безкрая.

КРАЙ НА ИГРАТА НА ВОЙНА.

Превод: slackerbitch

Източник

Уилям Бъроуз (1914–1997) е американски романист, есеист, социален критик и художник.

Март 2010

Заклета девственица

Автор: Кинга Кали

В Тузла сме, казва някакъв мъжки глас, от който се събуждам, някой дръпва брезента, с който съм покрита. Не е мъжът с когото потеглих, на този гласът му е като стъргало, излиза дрезгаво, на синкопи, и не си показва лицето. Не може да съм спала толкова дълго, изключено е да сме стигнали в Тузла, изпод брезента виждам само небето, стоманено, връхлита ни внезапен здрач, както в планината, няма как да сме в Тузла. Вярно е, че двудневната криеница сред канарите прекарах без сън, страхувах се не само от въоръжените мъже по петите ми, чиито крясъци ехото повтаряше, от което те ставаха още по-страшни, а и от планинските животни, особено от скалните плъхове, защото ако заспиш, ти изсмукват кръвта, а също и от нощните зверове, които никога не съм виждала с очи, но съм чувала за тях от селяните в детството си, че отвличат самотно скитащите момичетата и ги опозоряват, грабват душите им и тогава момичето вече не е момиче, а се превръща в животно и няма повече място сред нормалните хора. Денем пък се страхувах от змиите, които дебнат подмолно от скалните пукнатини, дори старите планинари не знаят противоотрова за тях, стряскаха ме и безвредните саламандри, ако не ги разпознаех веднага. Трепвах при най-слабия шум, даже и в пещерата, в която се криех, бях си я харесала още отпреди, ходех там да чета, когато исках да се скрия от човешките очи, а всъщност трябваше да събирам билки, овчарска торбичка и дяволска коприва, майка ми правеше от тях чай против женски болки за себе си и за другите жени от махалата, а също и за момичетата, които бяха пораснали достатъчно за такива неприятности, а също мана и млечна паламида, които бяха лакомство за децата от планините. Това пещерно скривалище ми дойде добре дошло, когато бягах, не го знаеха много-много, защото инак щяха да ме намерят на бърза ръка – вятърът някак беше издълбал дупка зад една голяма канара, точно място, в което да се скрие момиче като мен.

Няма как да сме в Тузла, знаех я само от книги, беше единственият град, за който имах някакво познание, ала той се намира в Босна, на стотици километри оттук, по който и път да тръгнеш, така пише в книгата. С мъка отхвърлям от себе си тежкия, мокър брезент, с който е покрит камионът отзад, мирише на урина и нещо от сорта, разяждаща, запомняща се миризма, макар че с тоя камион превозват само картофи. А сега само мене; сигурно вече са разтоварили картофите някъде из планинските села, където не растат такива неща, останали са само няколко, които се търкалят насам-натам из каросерията, където съм и аз – те издават какъв е бил товарът. Захапах единия още като тръгнахме, не усетих друго, освен вкус на кал, но и така го изгълтах – гладът е страшен господар, а щом потънах в дълбок сън, вече не ми пречеха, не усещах ударите им, макар че тук има много завои, пътят се вие по гънките на планината и щом нещо не е закрепено, то се мята на воля из каросерията на бавно пъплещия по склона камион.

Когато стигнах голите чукари, раздърпана, оплескана с кръв, защото ръцете и краката, че и лицето ми бяха изподрани, често се плъзгах по гръб надолу по улеите, издълбани от дъжда, понеже не намирах пътека, там, в подножието на скалистите върхове, сред дребните, остри камъчета, които нито вятър, нито дъжд е успял да оглади в течение на столетия – когато все някак излязох на каменливия път, който се увива около планината като лента, от едната страна скала, от другата пропаст – този камион за зеленчуци беше единственото превозно средство, което се появи на хоризонта за половин ден, стоях под палещото слънце от сутринта, жадна, изоставена на милостта на планините. Ала тук горе, под скалистите върхове, и това е нещо, понякога дни наред не се чува шум на мотор.

Дадох на шофьора рубина, който майка ми скрила когато съм се родила, така поне разправяше тя, надявайки се да му направи златен обков, като успее да спести малко свои парици, за да го нося като накит на врата си, след като се омъжа или по-скоро когато родя мъжка рожба: защото у нас само жените, родили момчета, са на почит. Майка ми не могла да роди момче; тя имаше три дъщери и колкото и да се молела тайно, защото още тогава молитвата била нещо, забранено по нашите земи, утробата й не заченала повече, макар да носеше рубина зашит в забрадката си. А аз дадох на шофьора този магически рубин за мъжка рожба, откраднах го от забрадката на майка си в нощта на бягството; отскубнах го заедно с муселина, както бях отскубнала и тях, моето семейство, от себе си: захвърлих спомените си, а с тях си отиде и малко нежност.

Тоя рубин нямаше кой знае какво въздействие, но шофьорът нямаше как да го знае, прие го и в замяна се нае да ме вземе под брезента на камиона си и да ме отведе от мястото, където съм родена. Знаеше с какво се наема, защото всеки знае Кануна[82], даже и ония, които са чужди по тоя край, знаеше, че се намира в Прокълнатата планина, където мъжете ходят с пушка на рамо дори когато пасат овце, и ако ни хванат заедно по пътя, ще убият и него по закона за кръвната мъст, няма пощада, а може да навлече беля не само на себе си, не само на семейството си, а и на целия си род, тъй като ми е помогнал да избягам. Обикна камъка, веднага му пролича, както и че ме съжали, както си бях с късо подстригана коса, с парцаливи панталони, мъжка риза и кадифена жилетка, която някога е била тъмночервена, но все пак прикрива гърдите ми, които са започнали да напъпват, от джобчето на жилетката ми виси верижка на часовник, също както по дрехите на мъжете по тези места, където към верижката никога не е прикачен часовник, тя е просто за украшение, защото тук горе, на север, по билото на Прокълнатата планина, където небето е само на една ръка разстояние, времето е спряло и измерването му е безсмислено деяние. А моят народ не обича излишните дела, затова и аз не се заех да обяснявам, просто помолих мъжа да ме вземе срещу рубина и той кимна в знак на съгласие. Трябва да беше дошъл от юг, нито мускул не трепна по лицето му от учудване. Каза ми само „полека“ и отметна вмирисания брезент на камиона, сложи ми да седна на някакво протрито палто, на което трябва да е спало кучето му, понеже цялото беше в бели косми; въпреки мъжките ми дрехи, беше видял, че съм момиче, макар че по нашия край момичетата ходят със забрадки и косите им не се подават много-много от тях, за да не им хвърли око чужд мъж. Отивам в Тузла, му казах, а той отвърна, че тъкмо натам е тръгнал. Това беше, заспах още преди да потеглим.

Слизам от камиона и се вглеждам внимателно в мъжа с дрезгавия глас, виждам го само отзад, едър, леко изгърбен исполин, тъкмо яде нещо, седнал на скалата; когато го заговарям – избърсва устни с дланта си, но не се обръща. Не е моят шофьор, онзи с когото се бях разбрала, виждам и така, няма какво да се обръща, моят беше кльощав с почтена стойка, у хората с гърбици винаги има нещо коварно. Надушвам опасност, изобщо не сме в Тузла, едва сме напуснали планините, все още виждам заснежените върхове, едва са започнали да се укротяват гънките на дивия планински релеф, от които на човек му се завива свят, ако не е роден в планината, пейзажът е по-полегат, скалите по-малки, има и трева, прилича на пасище, виждам овце, но не и овчар, овцете мързеливо пият от потока, леко помръдващи бели петна в пейзажа. Малко по-нататък, като добавка към релефа на алпийския пейзаж, се издигат бетонните бункери на Енвер Ходжа, днес, когато новата мода на режима позволява, планинарите рисуват цветя, всевъзможни лиани и въображаеми животни, за да прикрият реалността им; но те си остават бункери даже и с цветята, издуват се застрашително над земята, както гърба на мъжа, блесва в съзнанието ми, ужасяваща скулптура; ала далече, някъде много далече на хоризонта различавам сребрист дим, комини в сивия мрак. Стоим прикрити в сянката на борове и чукари, изобщо не сме близо до Тузла, това си е още моят край, стряскам се и не разбирам какво е станало с другия шофьор, викам на мъжа с дрезгавия глас, не му знам дори името, не че съм знаела името на другия, но в очите му виждах, че е загрижен, че е добър човек, а този седи с гръб към мен, не се обръща, а и нямам какво да му дам, онзи рубин беше единственото, което имах. Бягай, мисля си, и мускулите ми на часа реагират на командата, но щом клонките пропукват под краката ми, някакъв камък се изтъркаля, а гърбавият се хвърля подире ми като звяр, сграбчва ме за глезена с всичка сила и пейзажът внезапно се преобръща с главата надолу, докато падам в рядката трева, а той се стоварва върху ми като чувал с картофи, диша гадно във врата ми, лигите му текат навсякъде по мен, удрям си главата, болката сякаш прелиства за миг целия ми живот, блясват картина след картина, не е връщане към началото, просто под напора на страха спомените са се завъртели, а скалите отекват с насмешливо вайкане на стенанията ми.

Скалите подмятат стоновете ми насам-натам, играят си с тях докато разпарцаляват гласа ми и го погълнат завинаги. Нямам си съзаклятник, мъхестите дънери на боровете заглушават шума, а и по тези места без това няма жива душа; само овцете блеят равнодушно, без да се интересуват от мен. Пак хленчи, би казал баща ми и би ме зашлевил, поне да имам защо да рева. Защото човек не реве без причина. Трябвало е да се родя момче, баща ми така е искал, струва ми се, и сякаш ми беше сърдит, че не съм. По-големите ми сестри ги бяха омъжили още като деца; всъщност Луле, която беше най-голяма, е била сгодена още в утробата на майка ми – при положение, разбира се, че се окаже момиче, както и не преди да навърши шестнадесет; но баща ми все се надявал на син, и всеки път пребивал майка ми, когато се окажело, че утробата й пак е изплюла момиче, както той казваше, момиче, само да множи броя на слугините, и заради което имотът на семейството ще бъде поделен от рода, ще отнесат даже и оградата, камък по камък. Защото родът се нуждае от мъжка челяд. Според законите на моя народ момичето не наследява, няма право на имот: ако в семейството няма мъжка рожба, рано или късно имотът се разделя между останалите семейства в рода – земята, добитъкът, жените – според Кануна, семейство без мъж е осъдено на смърт. И все пак има един изход, родът може да избере момиче за глава на семейството и от този момент нататък то трябва да живее като мъж; да носи мъжки дрехи, да се подстриже късо като мъж и да промени стойката си, която трябва да е напълно различна от примирената походка на другите девойки; за любовта не бива дори да чува, нито като жена, нито като мъж. В замяна на това може да играе зарове и табла с мъжете в кръчмата, да пие заедно с тях: но мъжете никога няма да поискат нейното мнение, тъй като все пак е жена, макар и през рамото й да е препасана пушка – жена, отървала се наистина от слугинството, но и от опиянението на плътската любов. Защото такива избраници полагат клетва за девственост и никога не бива да познаят докосването на мъж. Освен ако не приемем кръвната мъст като вид докосване: защото заклетите девственици, или вирджиниеши, както на езика на моя народ наричат жените, превърнати в мъже, трябва не само да управляват рода след остаряването на бащата, не само да вземат решения и да въртят имота, те трябва да въздават и отмъщение, също като мъжете, нали са глава на семейството. А кръвното отмъщение или гякмаре, както го наричаме ние, всъщност е нещо всекидневно по местата, където съм се родила: заплетените закони на Кануна определят точно какво трябва да правиш и какво не. Ако на някое семейство бъде нанесена обида, Канунът предписва на главата на семейството или мъжа, избран да извърши кръвното отмъщение, не само начина на екзекуцията, а и как точно да постави фаталното оръжие до убития, та семейството му веднага да разбере, че е жертва на кръвната мъст, а не на случайност, и веднага да се подготвят за контраотмъщението; задължително е да се иде на погребението на убития, както и оплакването на мъртвия, разбира се, всичко с най-големи подробности – бдението, разкъсаните дрехи, изподраните лица, количеството пепел, с което да се посипе главата; всичко е описано до последната капка кръв – и после всичко започва от начало, убийствата нямат край, ужасно е за една жена дори само да слуша тези неща.

Баща ми ме беше обрекъл тайно да бъда вирджиниеша, въпреки че майка ми не беше съгласна, ала гласът на жената не се чува в рода, така че тя никога не посмя да си каже какво й е на сърцето – баща ми ме облече с момчешки дрехи още от дете и все ми говореше за заклетите девственици, каква благодат е, ще избегна слугинската съдба, няма да ставам собственост на някой мъж и на семейството му и макар и жена, сама ще определям съдбата си. Казвам тайно, защото по онова време режимът забраняваше заклетата девственост и Кануна изобщо, както и всичко, което произтичаше от него, кръвното отмъщение, клетвите и, необяснимо защо, дори и народните бродерии, които ни бяха останали от нашите прапрабаби и придаваха пъстрота на живота, защото били остатъци от миналото, от вражеския режим и не укрепвали равенството, а властта на човек над човека. Но баща ми беше голям непокорник, нищо друго не бе правил в живота си, освен кръвно отмъщение и игра на табла и на зарове, при това работеше яко, разбира се, ругаеше режима, а от време на време се молеше, макар че и това беше забранено; комунистите бяха прогонили Бога далеч от моя роден край, но Той все пак ни намираше понякога тук нависокото, сред скалите. Молитвите обаче не пречеха на баща ми да бие понякога семейството, четирите жени, с които съдбата го беше наказала, както се оплакваше с пиянска мъка.

Мисля за тях в минало време, защото съм ги изтръгнала от себе си, баща ми, чиито плесници никога няма да забравя, бидейки човек на крайностите, той или пребиваше семейството си, или страдайки от угризения на съвестта, се опитваше да умилостиви Бога, предлагайки му жертви, за да получат опрощение ужасните му грехове, за тези жертвоприношения той отнемаше залъка на семейството си, без пощада към никого; майка ми, която беше тиха, дребничка, с очи на кошута и заслужаваше робската си съдба; по-големите ми сестри, които никога не опознах добре, защото бях късно дете и когато почнах да разбирам нещата, те отдавна бяха омъжени, но и те не успяха да родят мъжки рожби. Хората в селото започнаха да шушукат, че родът на Ларикала е прокълнат и е въпрос на време кога ще бъде изтрит от лицето на земята – на времето, за което моят народ никога не издребняваше. Луле и Пашке бяха слугини в къщите на родителите на мъжете си, блъскаха се, миеха краката на мъжете, които им ходеха на гости; виждахме ги рядко, по празници, когато се събираше целият род, или на погребението на някоя от жертвите на кръвните отмъщения, където беше задължително да се ходи, както и да се оплаче мъртвия, който почти винаги беше мъж в разцвета на силите си и чиято смърт оповестяваше началото на нова кръвна вражда, затова и наричаха околността Прокълнатата планина, а мъжката част от населението полека-лека се затриваше.

Така на майка ми й оставаше повече време за мен, когато бях малка; тя ме научи тайно на древните шевици, на сложните, криволичещи бодове, които беше усвоила от баба си и с чиято помощ се правеха истински чудесии върху чистото платно – коприна, муселин, бродирахме дори на кашмир вечерно време и припявахме приспивни песни за мъжки рожби, докато баща ми си беше по неговите мъжки дела в селската кръчма и забиваше ядно нож върху масата. Постепенно се научих да бродирам и да шия. Криехме се на светлината на малката лампа, да не ни види някой, ако надникне през прозореца, защото щяха да ни приберат и да ни разпитват да не би да не вярваме в комунизма. Човек не бива да спори с Енвер Ходжа, но може да го надхитри, казваше баща ми, а ти, сине, ще станеш вирджиниеша, защото няма да позволя рода да раздели имота на баща ми, това е единственият ни шанс.

В началото не знаех какво е да си заклета девственица, разбрах го постепенно, чак когато вече от доста време ходех в мъжки дрехи и всички в селото знаеха, че никога няма да бъда жена. Говореха ми като на мъж и когато бяха заклета, промениха името ми от Дардана на Дардан; дори майка ми не биваше да ме нарича Дана, само тайно, когато бяхме сами. Вкъщи трябваше упражнявам новата си стойка, да държа главата си така сякаш вратът ми е надебелял от единия на другия ден, сякаш всеки момент ще вляза в единоборство с някакъв ужасен див бик, още първия ден получих пакет цигари, заедно с ракията, която трябваше да гаврътна на един дъх, това беше първата ракия в живота ми, момичетата не пият ракия, и щом обърнах чашата нещо преряза вътрешностите ми, сякаш бях нагълтала огън; дъх не можах да си поема минути наред или поне така ми се стори, мъжете в кръчмата се превиваха от смях, а аз изскочих навън до оградата и дишах тежко със сълзи на очи и се опитвах да повърна, но и това не успях.

По-късно свикнах с цигарите, но с ракията и с тежестта на пушката никога, както и с много други неща, които вървяха заедно с тази девственост, защото постепенно ме нагърбиха с мъжка работа, чистех с кирка камъните от малкото орна земя, която имаше семейството ми, и ги влачех до къщата за ограда, подреждайки ги в стегнати, правилни купчини, сякаш строях крепостна стена, защото моят народ бе придобил навика да очаква всевъзможни бедствия, освен това орях земята с магаре, ронех царевица и събирах суха трева за храна на животните през зимата. Въпреки това отказът от женската съдба означаваше известна свобода, макар че тази свобода ми я бяха натрапили, баща ми беше решил вместо мене. От друга страна, бързо свикнах с нещата, които ми харесваха, защото беше хубаво, че в неделя можех да чета на открито, стига да исках, пред очите на всички, даже в делничните вечери, когато се стъмнеше и не можех да работя повече, по всяко време, дори когато жените трябваше да се приберат във вътрешната стая; впрочем мястото на жените е в кухнята или около децата, жената няма какво да се прави на учена с книга в ръка, достатъчно е да се понаучи на четмо в селското училище. Имах една книга за Тузла, бях я намерила в някаква пукнатина на стената в плевнята, трябва някой да я е запушил с нея преди доста време, да не се овлажнява сеното, книгата беше стара, миришеше на прах, беше се мокрила много пъти, беше хванала и мухъл, но я четях с голямо удоволствие, на нея се научих всъщност да чета гладко, както и многото географски изрази и имена, така Тузла стана единственият град, който опознах, тъй като ние никога не пътувахме, защото там, където съм родена, не можеше да се да пътува, освен ако не се брои за пътуване онзи случай, когато баща ми беше в добро настроение и взе със себе си семейството за байрама в Коплик[83]; нямаше какво да правим там, защото по нашия край всички са католици, но имаше панаир и пазарът беше пълен с прекрасни неща, а едно момиченце се чувства добре сред тях, колкото и да бях малка и да не бях виждала много свят. Но аз четях ненаситно и други неща, които баща ми държеше вкъщи, вестниците, например, които бяха на голяма почит, понеже рядко стигаха до нас тук, в планината. Библията можеше да се чете само тайно, заради шпионите на Енвер Ходжа – по-малко молитви знаех отколкото клетви.

Вечерно време понякога четях, понякога бродирахме с майка ми – тайно, защото вече не ми подхождаше да се занимавам с женски работи; всъщност беше ми забранено, а понякога, когато излезеше наяве, двете укротявахме вълните на бащиния ми гняв, поемайки превърнатите в удари пристъпи на яростта му. Боядисвахме със сок от червена смрадлика малкото копринена прежда, останала от бабата на майка ми, тоест онова което не бяха съсипали червеите, а също и с тинтява. Получаваха се прекрасни цветове, които само природата може да надмине, и в такива моменти аз отново ставах за малко Дана, макар и само за майка ми и за себе си. А веднъж в най-голяма тайна си уших чифт женско бельо, избродирах му цветове на тинтява и момина сълза с красиво боядисаните копринени конци; чифт женски гащи, които бях видяла в едно списание, което един Бог знае как е попаднало тук, в планините, където хората ни най-малко не са изискани и където жените не носят бельо. Беше ми се приискало да имам нещо истински женско, заклета девица или не; щеше ми се да чувствам как коприната докосва кожата ми, успокояваше ме самата мисъл, че под мъжките дрехи ще нося чифт бродирани копринени гащи също както изисканите момичета в големите градове или в Тузла и на всичко отгоре, украсени с бродерия, която е забранена в цялата страна. Почти бях привършила бродирането на тинтявите в долната част, тази, която се докосва до бедрата, когато ми хрумна да ги пробвам; нямаше никой, майка ми отдавна си беше легнала, баща ми по всяка вероятност играеше табла в кръчмата и бистреше политиката. Коприната беше хладна и гладка, повече отколкото си бях представяла. През нея леко прозираха черните косми на женската ми тайна, защото, макар и да бях малка, момичетата съзряват бързо в нашия край, гащите ми прилягаха красиво, не бяха нито тесни, нито широки, бяха ми точно по мярка и се събираха в крачола на мъжките ми панталони без да личи въздушния материал. Единственото ни огледало висеше на вратата на големия гардероб; трябваше да отида в гостната стая, трябваше да се видя как бих изглеждала като жена. Бях се захласнала в собствения си образ, мина ми през ума колко ли щастлив би бил някой мъж, който и да е, ако би могъл да ме види сега, когато внезапно, в сумрака на стаята изникна фигурата на баща ми. Част от секундата се гледахме, очите му мятаха светкавици, след това отклоних поглед и го сведох, като човек, извършил отвратителен грях и започнах да се моля мълчаливо с молитвата, на която ме беше научила майка ми като дете, когато се страхувах от тъмнината. Баща ми се спусна към мен и задърпа копринените гащи, колкото и да се опитвах да го спра; с бързо движение ги съдра от едната страна, другата, с тинтявите, бе опъната на лявото ми бедро, а черното между краката ми се беше открило; сложих двете си ръце, за да го скрия, но нямах време дори да се засрамя, когато пияните пръсти на баща ми взеха да ме опипват, сякаш не може да устои на чудото и иска да го докосне, ако ще след това да се превърне в солен стълб. Опитвах се да го отблъсна, но той ме удари, не и веднъж, след това ме повали на пода, на чергата, по която не ни беше позволено да ходим с обувки, даже и като деца, и запъхтя отгоре ми, дъхът му смърдеше, и зашептя, но сякаш викаше, ще ти покажа онова, което никога не бива да правиш, никога, защото никога няма да бъдеш жена, но сега по изключение ще ти покажа каква е съдбата на другите жени, защото съм добър баща. Не виках, защото бях уплашена, знаех, че ако вдигам шум, ще ме бие, и със стиснати зъби бях вперила поглед в паяжината в ъгъла, доколкото я виждах, легнала на пода, търпях болката, съпровождаща деянието на този човек, всъщност моя баща. Паякът продължаваше да плете паяжината си в ъгъла, сякаш нищо не беше се случило, а и баща ми сигурно е вдигал шум, но нищо не достигаше до мен, само болката се обаждаше някъде отдалече, времето спря и докато той се друсаше върху мен тежко и прохърквайки, но ритмично, вратата на гардероба с огледалото се полюляваше насам-натам и в него видях майка си по нощница, без забрадка, с разрошена коса; ту се появяваше, ту изчезваше, ту се появяваше, ту изчезваше, хем беше тук, хем я нямаше, хем виждаше, хем не виждаше онова, на което ме учеше баща ми – тогава престанах да гледам паяка, гледах лицето на майка си, то се променяше с най-малкото движение на огледалото, учудено, отчаяно, безпомощно, гневно, ревниво, мразещо, после вече не я виждах, беше си легнала пак в леглото, без да изрече нито дума, всъщност, повече не я видях никога, защото още същата нощ избягах.

Стоновете му ме накараха да се съвзема, даже и те бяха дрезгави, едрият като чувал с картофи мъж се е отпуснал върху мен с цялата си тежест, някаква лепка се клати пред очите ми, леко докосва драскотините по бузата ми, докато оня се старае над мене, не виждам лицето му добре изотдолу, само това, че брадата му е сива и мръсна, очите му са тъмни дупки, като на животните; вече и не искам да го виждам, знам, че не е моят шофьор, онзи, на когото дадох рубина, макар че вече е все едно; вони на чесън и остра мъжка пот, с една ръка мачка късата ми коса, с другата се опитва да разтвори бедрата ми и да влезе насилствено в мен, в без това разраненото място – наоколо голи скали, редки борове, овчарските кучета лаят надалече, но може и изобщо да не е имало овце, а само белите петна на скалите да светлеят над тъмното пасище, свидетел ми е само грохотът на големите планини, който внезапно става оглушителен. Напразно се надвиквам със самите Прокълнати планини, наоколо няма никой, нощта пада, а мъжът е затиснал устата ми с груба ръка, зъбите ми разкъсват устните ми отвътре и преставам да се моля, защото никоя молитва не може да го спре, Бог е твърде далеч, пътят на молитвата е твърде дълъг, докато стигне до Него, напразно сме в планината, близо до Неговите небеса, ръся проклятия с очи, с всичките си вътрешности, с всяка пора, за да отблъсна гърбавия. И гърбавият исполин изведнъж ме пуска, не ме пуска, а направо ме блъска, скача от измъченото ми тяло, като пронизан от гръм, ръцете и краката му се вцепеняват, отмята глава назад и странно я разклаща, никога не съм виждала такова нещо при човешко същество, очите му се изцъклят, езикът му се оплита, от устата му изскача гъста пяна – изплашвам се повече отпреди, защото силата на клетвите изглежда много по-голяма от молитвите, и хуквам да бягам, грабвайки дрехите си. След няколко крачки спирам, бързо се оглеждам наоколо за някакъв клон и се връщам при него, гледам замаяна епилептичния танц, след това надмогвам себе си и пъхам клона между устните му, да не си глътне езика и за да направя място за молитвите си в тоя свят. Картофеният чувал бавно се отпуска, но гърбавият не се е съвзел още, изведнъж ми заприличва на баща ми, пиянски заспал върху скъпата черга в гостната стая онази нощ, с тъпа и хитрашка усмивка изпод мустака, без да осъзнае какво е направил. На баща ми, чието полуголо тяло изписах с черно мастило в нощта, преди да хвана планината, само три дни оттогава, написах всички албански клетви, които съществуват, обвих спящото тяло на баща си с лианите на омразата си, да засъхне завинаги по него; изписах отчаяния си устрем, с който исках да залича в себе си дори спомена за двуглавия черен орел, изписах непреклонната си решимост, която ще ме отведе в Тузла, където ще стана Дана Ларикала, хубава и свободна жена и никога повече заклета девственица.

Превод от унгарски език: Светла Кьосева

Източник

Кинга Кали (род. 1971), е унгарско-арменска писателка и антроположка. Тя е родена в Трансилвания, Румъния, завършила е филология и антропология в университетите Babes-Bolyai (Клуж, Румъния) и Eötvös Loránd (Будапеща). Живее в Будапеща от 1996 г. насам. Публикува антропологически изследвания в различни европейски списания и сборници (най-вече в Унгария и Румъния). Специализира се в областта на трансивланско-арменската идентичност в наши дни. Пише на унгарски език.

Коментари (1)

- 05-03-2010|Аглика

И нещо за филма Sworn Virgins ето тук:http://www.citypaper.com/film/story.asp?id=14641

Хора на границата

Автор: Тони Джуд

„Идентичност“ е опасна дума. Днес тя не притежава достойни за уважение употреби. Във Великобритания, мандарините на Ню Лейбър – незадоволени от факта, че са инсталирали повече камери за електронно наблюдение отколкото в която и да е друга демокрация – се опитват (засега неуспешно) да използват „войната срещу терора“ като повод за въвеждане на задължителни документи за идентичност. Във Франция и Холандия, изкуствено стимулираните „национални дебати“ по идентичността са крехко прикритие за политическа експлоатация на антиимигрантските настроения – и безочлива маневра, целяща да се отклони икономическия страх по посока на определени цели сред малцинствата. В Италия, през декември 2009 политиката на идентичността беше сведена до домашни обиски в областта Брешия, издирващи нежелани тъмни лица, докато градската община безсрамно обещаваше „бяла Коледа“.

В академичния живот думата има сравнително зловредни употреби. Днешните студенти могат да избират сред една бъркотия от изследвания на идентичността: „изследвания на пола“ (gender studies), „изследвания на проблемите на жените“ (women’s studies), „азиатско-тихоокеанско-американски изследвания“ (Asian-Pacific-American studies) и десетки други. Недостатъкът на всички тези пара-академични програми е не в това, че те се съсредоточават върху дадено етническо или географско малцинство; той е в това, че те насърчават членовете на това малцинство да изучават самите себе си – като с това отхвърлят целите на либералното образование и насърчават сектантски и гето-манталитети, които инак претендират да подкопават. Твърде често такива програми са просто схеми за създаване на работа за техните официози, а интересът отвън бива активно обезкуражаван. Чернокожите изследват чернокожи, гейовете изследват гейове, и така нататък.

Както често се случва, академичният вкус следва модата. Тези програми са вторични продукти от един общностен солипсизъм: днес всички ние се изписваме с тирета – ирландско-американци, изконни американци, афро-американци и прочие. Повечето хора вече не говорят езика на предтечите си, нито пък знаят особено много за страната, от която произхождат, особено ако семействата им идват от Европа. Но, следвайки едно поколение на самохвална жервеност, те носят малкото, което знаят, като някакъв горделив белег за идентичност: ти си онова, което са изстрадали прадедите ти[84]. В тази надпревара евреите са особено напред. Мнозина американски евреи са тъжно неуки по отношение на религията, културата, традиционните езици или историята си. Но те знаят за Аушвиц – и това е достатъчно.

Тази топличка баня на идентичността винаги ме е била чужда. Аз израснах в Англия и английският е езикът, на който мисля и пиша. Лондон – родното ми място – си остава близко за мен въпреки многобройните промени, които е претърпял в течение на десетилетията. Познавам страната добре; дори споделям някои от нейните предразсъдъци и пристрастия. Но когато мисля или говоря за англичаните, аз инстинктивно употребявам трето лице: аз не се идентифицирам с тях.

Може би това се дължи отчасти на факта, че съм евреин: когато израствах, евреите бяха единственото значително малцинство в християнска Великобритания и обект на меки, но безпогрешно различими културни предразсъдъци. От друга страна, родителите ми се държаха доста настрана от организираната еврейска общност. Ние не празнувахме еврейските празници (винаги съм имал коледно дърво и великденски яйца), не следвахме равински предписания и се идентифицирахме с юдеизма единствено по време на петъчните вечери заедно с дядо и баба. Благодарение на английското училище аз познавам по-добре англиканската литургия, отколкото които и да е ритуали и практики на юдеизма. Така че, ако съм израсъл като евреин, то това е бил един решително не-еврейски евреин.

Дали това допирателно отношение към английскостта идва от родното място на баща ми (Антверпен)? Възможно е, но той също не притежаваше една конвенционална „идентичност“: той не беше белгийски гражданин, а дете на имигранти без поданство, които са дошли в Антверпен от царистката империя. Днес бихме казали, че родителите му са били родени в онова, което тогава все още не е било Полша и Литва. Но никоя от тези новооформени страни не би обърнала внимание – а още по-малко да даде гражданство – на една двойка белгийски евреи. И макар че майка ми (също като мен) е родена в лондонския Ийст Енд, а значи беше истинска кокни[85], родителите й идеха от Русия и Румъния: страни, за които тя не знаеше нищо и чиито езици не можеше да говори. Като стотици хиляди еврейски имигранти, те разговаряха на идиш – един език, който не беше от особена полза за децата им.

Аз не бях нито англичанин, нито евреин. И все пак изпитвам силното чувство, че съм – по различни начини и по различни времена – и двете. Може би такива генетични идентификации са по-малко важни, отколкото ние предполагаме? Какво да кажем за избирателните сродства, които придобих в течение на годините: дали съм френски историк? Със сигурност изучавах историята на Франция и говоря езика добре; но за разлика от повечето ми англосаксонски колеги, изучаващи Франция, аз никога не се влюбих в Париж и винаги съм изпитвал към него противоречиви чувства. Обвинявали са ме, че мисля и дори пиша като френски интелектуалец – един бодлив комплимент. Но френските интелектуалци, с изтъкнати изключения, ме оставят хладен: те са членове на клуб, от който аз бих бил щастливо изключен.

Какво да кажем за политическата идентичност? Като дете на самообразовали се евреи, възпитани в сянката на Руската революция, аз придобих от ранно детство повърхностни познания по марксистки текстове и социалистическа история – достатъчно, за да бъда ваксиниран срещу по-дивите видове Ново Левичарство от 1960-те, но същевременно оставяйки ме твърдо в социалдемократическия лагер. Днес, като „публичен интелектуалец“ (сам по себе си един безполезен етикет), аз съм обвързан с онова, което е останало от левицата.

В университета обаче мнозина колеги гледат на мен като на реакционен динозавър. И това е разбираемо: аз преподавам текстовото наследство на отдавна умрели европейци; нямам почти никаква толерантност към „себеизразяването“ като заместител на яснотата; гледам на усилията като на блед заместител на постиженията; третирам дисциплината си като зависеща най-вече от факти, а не от „теория“; и гледам със скептицизъм на много от нещата, които в наше време минават за историческа наука. Според преобладаващите академични нрави, аз съм непоправимо консервативен. Така че коя е тя, тази политическа идентичност?

Като роден в Англия изследовател на европейската история, който преподава в САЩ; като евреин, който се чувства малко неудобно при много от нещата, които минават за „еврейство“ в съвременна Америка; като социалдемократ, който често е на различно мнение от самоназоваващите се радикални колеги, аз предполагам, че трябва да търся утешение в познатата обида за „безкоренния космополит“. Но това ми се струва твърде неточно, твърде преднамерено-универсално в своите амбиции. Бидейки далеч от безкоренен, аз съм прекалено добре вкоренен в множество противоположни наследства.

Във всеки случай всякакви подобни етикети ме карат да се чувствам неудобно. Ние знаем достатъчно за идеологическите и политически движения, за да сме предпазливи по отношение на изключителната солидарност във всички нейни форми. Човек трябва да се държи на разстояние не само от очевидно непривлекателните „изми“ – фашизъм, шовинизъм и пр. – но и от по-изкусителните им варианти – комунизмът със сигурност, но също национализма и ционизма. А освен това съществува и националната гордост: повече от две столетия след като Самюъл Джонсън за пръв път посочи това, патриотизмът – както може да потвърди всеки човек, прекарал последното десетилетие в Америка – все още е последното убежище на негодника.

Аз предпочитам границата: мястото, където страните, общностите, преданостите, сродствата и корените се отъркват неудобно едни о други – където космополитизмът е не толкова идентичност, колкото нормално условие за живот. Такива места някога се откриваха в изобилие. Далеч в двадесетия век имаше немалко градове, обхващащи множество общности и езици – често взаимно антагонистични, понякога сблъскващи се, но все пак съществуващи съвместно по някакъв начин. Сараево беше такъв град, Александрия – друг. Танжер, Тесалоники, Одеса, Бейрут и Истанбул – всички те се квалифицираха, както го правеха и по-малки градове като Черновиц и Ужгород. Според стандартите на американския конформизъм, Ню Йорк напомня за някои от аспектите на тези изгубени космополитни градове: ето защо аз живея в него.

Със сигурност има нещо самодоволно в твърдението, че човек винаги се намира на границата, на ръба. Такава претенция е позволена само на определен вид личност, притежаваща много особени привилегии. Повечето хора, през повечето време, не биха искали да се отличават: това е нещо несигурно. Ако всички останали са шиити, по-добре е да бъдеш шиит. Ако всеки в Дания е висок и бял, то кой човек – ако би имал избор – би предпочел да бъде дребен и кафяв? И дори в една открита демокрация човек се нуждае от определено твърдоглавие, за да работи доброволно в посока, различна от онази на общността му, особено ако тя е малка.

Но ако сте роден сред пресичащи се граници и – благодарение на особената академична институция на заетостта до пенсия – имате свободата да останете тук, то това ми се струва като решително изгодна позиция: Какво разбират те от Англия, която само Англия познава[86]? Ако идентификацията с една родова общност би била фундаментална за моето себеусещане, аз може би бих се поколебал преди да започна да критикувам Израел – „еврейската държава“, „моя народ“ – така директно. Интелектуалците с по-развито чувство за органична принадлежност инстинктивно се самоцензурират: те размислят два пъти преди да изнесат пред публиката мръсното бельо.

За разлика от покойния Едуард Саид, аз смятам, че мога да разбирам и дори да чувствам заедно с ония, които знаят какво означава да обичаш една страна. Не разглеждам такива чувства като неразбираеми; аз просто не ги споделям. Но в течение на годините тези ожесточени безусловни лоялности – към една страна, към Бог, към една идея или човек – започнаха да ме ужасяват. Тънката корица на цивилизацията почива върху нещо, което може би е просто илюзорна вяра в нашата обща човечност. Но илюзорно или не, ние бихме направили добре да се придържаме към него. Със сигурност, тази вяра – и ограниченията, които тя налага върху човешкото поведение – са сред първите неща, които си отиват във времена на война или граждански размирици.

Предполагам, че ние навлизаме във времена трудности. Не става дума единствено за терористите, банкерите и климатът, които ще направят на парчета нашето усещане за сигурност и стабилност. Самата глобализация – „плоската“ земя на толкова много миролюбиви фантазии – ще бъде източник на страх и несигурност за милиарди хора, които ще се обърнат за защита към водачите си. „Идентичностите“ ще станат подли и тесни, докато сиромасите и хората без корени блъскат срещу все по-високите стени на оградените поселения от Делхи до Далас.

Да бъдеш „датчанин“ или „италианец“, „американец“ или „европеец“ няма да бъде просто идентичност; това ще бъде начин да бъдат отблъснати и укорени ония, които това изключва. Държавата, далеч от изчезване, може би ще постигне пълната си реализация: привилегиите на гражданството, протекциите на правото на пребиваване, гарантирано от специални карти, ще бъдат разигравани като политически козове. Нетолерантни демагози в установени демокрации ще изискват „тестове“ – за познания, за език, за поведение – с чиято помощ да се определи дали отчаяните новодошли заслужават британска, холандска или френска „идентичност“. Те вече го правят. В този славен нов век ние ще чувстваме липсата на толерантните, на маргиналните: хората на границата. Моите хора.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (6)

- 02-03-2010|Златко

Казват, че Херман Хесе се отказал да пише музика след като чул „Вълшебната флейта“: така или иначе му се струвало, че това вече еперфектната музика.

Рядко съм се чувствал толкова при себе си, както при четенето и превода на този великолепен малък текст. Не знам дали някой ден ще се опитам да напиша нещо свое по темата, но при всички случаи онова, което казва Тони Джад, вече ми се струва повече от достатъчно.

- 03-03-2010|Б.Павлов

Съвременният европеец може да си позволи безброй европейски идентичности и, за съжаление, нито една източна:

На финала на един от големите романи на двайсти век, Хари, човекът-вълк, един съвременен Фауст, бърза за дълго отлаганата среща с младия Моцарт.

Трябва да благодарим на Хесе за възродения символ на метаморфозите – искуството (и самоличността) тръгват от флейтата на Пан в една нетрезва компания от същества с латентна индивидуалност.

Но междувременно беше изминат дълъг път от Олимп до Голгота и от Едип до Доктор Фаустус.

За мен това пътешествие, което обещава на Хомо Фабер срещата с Буда е пътят към една наложителна и неизбежна европейска идентичност.

Херман-Маргарита-Йохан-Хермине-Волфганг-Йосиф- Амадеус-Сидхарта-Фаустус-Mann – обединените лица на един изначален, европейски дух от който, като новозаветния Петър можем само временно да се отречем.

- 16-03-2010|диана

текстът, както всичко, написано от Тони Джуд - защо си мисля, че именно така вече е познат и у нас - е великолепен.

преводът е добър, но при Тесалоники за нас все пак е Солун

иначе поздравления за избора

- 16-03-2010|Златко

Днес претърсих мрежата, за да разбера как точно се произнася името му и, да, именно Джад, а не Джуд. Без съмнение поамериканчено от Юд, Юде, но все пак така го е приел той, значи така е правилно. За Солун не съм сигурен, Тесалоники просто ми звучи по-мелодично.

Нямам кой знае какви амбиции при преводите си, нито пък време за повече изглаждане. Нещата вървят прекалено бързо, за да могат да бъдат истински изпипани. Впрочем, това едва ли е чак толкова важно. Важното за мен е нещата да достигат читатели, да има някакво движение, развитие. Критиката оставям за хора с повече свободно време от моето.

- 17-03-2010|E

Покеймбриджанчено. Колибката не се чете като [a], a средно между [а] и [ъ]. "Джъд" (като Ашли Джъд/Judd), "Джад" ще е Jad/d/t ("Джед" е Jed/d/t), "Джуд" е Jude (като Джуд Лоу).

- 30-05-2012|Манол Глишев - Вярвам,

че Тони Джуд не е бил с еднозначна самоидентификация и че това не му е пречело да живее пълноценно. Същевременно обаче мнозина други си имат съвършено еднозначни идентичности. Просто въпрос на различни биографии. Това, че някой е едновременно англичанин, евреин, французин, руснак, белгиец и никое от тези неща, още не значи, че друг не може да бъде, например, просто българин. Идентичността определено не е лишена от достойни употреби - но за тези неща всеки съди не толкова според научните си възгледи, колкото по личния си опит.

Симпатизирам на реакционната динозъвърщина на Тони Джуд: да, науката е наука и толкова. Да вървят по дяволите всички релативизми (освен във физиката, разбира се).

Същевременно ми се струва наивно мнението му, че интелектуалецът със собствена идентичност трябва непременно да е колеблив във ваденето на кирливи ризи. Това не е вярно. Напротив - иначе защо ултрапатриотарите никога не успяват да повярват, че интелектуалните критики към дадена страна са също проява на патриотизъм?

Две мнения за дигиталната революция

Автори: Евгений Морозов, Клей Шърки

Как диктаторите ни следят по мрежата

Моята родина Беларус е място, където е малко вероятно да се стигне до интернет-революция. Страната, контролирана от авторитарния президент Александър Лукашенко от 1994 насам, веднъж беше описана от Кондолиза Райс като „последният аванпост на тиранията в Европа“.

Президентските избори в Беларус от март 2006 бяха последвани от една краткотрайна и неуспешна революция. Първоначалните протести бяха брутално смазани. Но там, където публичните събрания не можеха да успеят, протестиращите откриха по-изобретателни форми на неподчинение: краткотрайни тълпи (flash mobs). При една краткотрайна тълпа се използват социални медии или Е-мейл, за да се събере група хора на публично място, след което те изпълняват заедно някаква бърза, понякога сюрреална, акция. Някои млади белоруси използваха блог-общността LiveJournal, за да организират в Минск серия от събития с прикрити антиправителствени послания. При една типична краткотрайна тълпа младежите се усмихваха, четяха вестници или ядяха сладолед. В това нямаше нищо открито политическо, но подтекстът беше: „по-добре да ближем сладолед, отколкото задника на президента!“ Службите за сигурност направиха много арести, но техните действия бяха запечатани на множество фотографии, които бяха пуснати по LiveJournal и по уебсайтове за споделяне на фотографии като Flickr. Западните блогъри, а след това и традиционните медии, подхванаха новините, привличайки вниманието към грубото преследване.

Подробностите на това гражданско неподчинение след това бяха разхвалени от някои предимно западни мислители, които вярват, че дигиталният активизъм може да подпомогне свалянето на авторитарните режими. Белоруските краткотрайни тълпи бяха посочени, за да се покаже как едно ново поколение от децентрализирани протестиращи, въоръжени единствено с технология, могат да се противопоставят на държавата по начини, немислими през 1968 или 1989. Но тези дигитални ентусиасти рядко споменават какво се случва след това.

Ентусиазмът относно идеята за дигиталната революция е силен. През октомври аз бях поканен да свидетелствам пред Европейската комисия за сигурност и сътрудничество във Вашингтон – едно сборище от американски конгресмени, дипломати и военни официози. Групата проведе събиране, озаглавено „Туитър против тираните: Новите медии при авторитарните режими“. Имаше време, в което аз щастливо бих приел тази предварителна нагласа, но напоследък мисленето ми се промени. Във времето между 2006–08 аз работих по финансирани от запада Интернет-проекти в бившия Съветски съюз – повечето от тях разглеждани от ъгъла „да насърчаваме демокрацията чрез блогове“. Но миналата година напуснах. Нашата мисия да използваме Интернет за пробуждане гражданите на авторитарните режими имаше толкова много неочаквани последици, че понякога изглеждаше така, сякаш тя вреди на самите каузи, които се опитвахме да насърчаваме.

По време на събирането във Вашингтон аз бях самотният глас на разкол сред едно море от оптимизъм. В една реч сенаторът Сам Браунбак – републиканец, известен с консервативните си християнски възгледи – ни замоли да „съборим новите стени на 21 век, кибернетичните стени и електронната технология за цензура, използвана от тираните.“

Джон Стюарт, домакин на сатиричната програма The Daily Show, наскоро се пошегува с едно подобно предложение, направено от един конгресмен – че мрежата била освобождавала народите на Ирак, Афганистан и Иран: „Какво, ние сме можели да ги освободим чрез Интернет? Защо тогава изпратихме армия, когато бихме могли да го направим по същия начин, по който си купуваме обувки?“ За съжаление подобни критични гласове са рядкост. Мнозинството от медиите, така сърдити когато говорят за влиянието на Интернет върху собствената им индустрия, продължават да предоставят сладникави примери за женитбата на политическия протест и социалните медии. А какъв списък е това! Бирмански монаси, противопоставящи се на злата хунта с дигитални камери; филипински тийнейджъри, ползващи СМС, за да създадат „текстуална революция“; египетски активисти, използващи шифровани данни, за да се скрият от всевиждащото око на Мухабарат[1]; дори и бразилски еколози, използващи карти от Гугъл, за да показват скоростта, с която напредва обезлесяването на амазонската делта. Впрочем, споменах ли Молдова, Китай и Иран? Тези виртуални дисиденти, така ни се разказва, вече водят борбата си онлайн, заменяйки позивите със съобщения по Туитър и захвърляйки факс машините в полза на iPhone.

Но това не е нещото, което се случи в Беларус. След първата краткотрайна тълпа, властите започнаха да следят By_mob, онази общност в LiveJournal, където се обявяваха тези мероприятия. Полицията започна да се появява по събитията, често преди самите участници. Те не само задържаха участници, но и сами правеха снимки. По-късно пък – заедно със собствените онлайн-фотографии на участниците – те бяха използвани, за да се идентифицират нарушителите на реда, мнозина от които бяха разпитвани от КГБ, заплашвани с изхвърляне от университета или по-лошо. Тези сплашвания не останаха без последствия. Скоро само най-твърдите активисти продължиха да участват. Социалните медии създадоха един панпотикум, който осуети революцията: техните мрежи, предаващи обществения страх, бяха инфилтрирани и безнадеждно обезсмислени от мощта на държавата.

Белоруското правителство изглежда не се смущава ни най-малко от факта, че е арестувало хора за това, че са яли сладолед. Въпреки всичко, което ви говорят дигиталните ентусиасти, появата на нови дигитални пространства за неподчинение води също и до нови начини за проследяването им. Аналоговият активизъм беше доста сигурен: ако един възел от протестната мрежа бъдеше разрушен, останалата част от групата вероятно си оставаше наред. Но достъпът до пощенската кутия на един от днешните активисти прави видими и всички негови събеседници. Резултатът от това е една игра на котка и мишка, при която протестиращите се опитват да се скрият от властите чрез създаването на необичайни ниши. В Иран дисидентите общуваха чрез Goodreads, един международен уебсайт за любители на книги. Тук те тихо разговаряха за политика и култура, невидими за цензорите – тоест невидими, докато LosAngelesTimes услужливо публикува статия за случващото се, поднасяйки информацията на иранските власти.

Социалните медии, без да искат, направиха по-лесно събирането на информация за мрежите на активистите. Дори и някоя дребна слабост в настройките на един профил във Фейсбук може да подложи на риск сигурността на мнозина други. Едно изследване на двама студенти от MIT, направено през миналия септември, показва, че е възможно да се определи сексуалната ориентация на един човек чрез анализ на неговите/нейните приятели; лоши новини за ония, които живеят по места, където хомосексуалността води до заплаха от побоища и затвор. А много авторитарни режими се обръщат към центрове за обработка на информация, за да успеят да идентифицират нарушителите на порядъка. TRS Technologies в Китай е една такава фирма. Тя се хвали, че „благодарение на нашата технология, работата на десет интернет-полицаи може да бъде вършена само от един.“

***

Това не означава, че виртуалното дисидентство не е възможно. В теорията на „демокрацията на туитовете“ (tweets) има три главни направления. Първо – въпреки моите предупреждения, Интернет, ако бъде използван правилно, може да даде на дисидентите сигурни и евтини средства за комуникация. Руските активисти например могат да използват трудния за подслушване Скайп вместо несигурните телефонни линии. Дисидентите могат да кодират е-мейлове, да разпространяват антиправителствени материали, без да оставят следи на хартия и да използват интелигенти средства, за да заобикалят интернет-филтрите. Днес вече е по-лесно да бъдеш „неправителствена организация, състояща се от един човек“: с Google Docs можете да печатате документите си сами, намалявайки риска от изтичане на информация. Второ, новите технологии правят кървавите наказателни мерки по-рисковани за полицейските режими, тъй като полицаите са заобиколени от дигитални камери и снимките могат много бързо да бъдат изпратени до западните новинарски агенции. Някои правителства, като тия в Бирма и Северна Корея, не се тревожат дали изглеждат брутални, но много други се грижат за имиджа си. Трето, технологиите намаляват граничната стойност на протеста, подпомагайки превръщането на много колебаещи се хора в реални протестиращи, в критични моменти. Един аполитичен ирански студент например може да види, че всички негови приятели във Фейсбук протестират и също да реши да вземе участие.

Тази трета точка обаче се нуждае от по-внимателно разглеждане. Аргументите са следните: благодарение на Интернет правителствата са изгубили монопола си над разпространението на информация, докато гражданите са получили достъп до други източници на познание и способността да се организират по-сигурно. Много хора ще използват този достъп, за да научат повече за демокрацията, което пък ще ги направи по-малко податливи на държавната пропаганда. Те ще използват тази нова власт, за да подтикнат правителствата към отговорност (като се случва до известна степен в Китай, където онлайн-активисти успяха да доведат до арести на корумпирани местни политици). И когато се случи следващата криза – като например фалшифицираните избори в Иран през 2009 или високите цени на горивата в Бирма през 2007 – то гражданите ще се обърнат към Интернет, за да видят колко непопулярно е станало правителството. Откривайки съмишленици, те ще видят протестите и ако режимът не е отговорил с насилие, ще се присъединят и създадат „снежна топка“, способна да разруши и най-устойчивите авторитарни структури.

Социолозите наричат тези снежни топки „информационни каскади“. Те обясняват защо, дори когато гражданите смятат, че една революция няма да успее, те въпреки това ще излязат на улицата ако всички останали го правят: толкова много хора не могат да грешат. Може би най-известният пример в това отношение се дава в една статия от 1994, написана от политоложката Сузън Ломан от Калифорнийския университет (UCLA). Тя се опитва да обясни внезапната привлекателност на „понеделнишките демонстрации“ в Лайпциг, започнали през септември 1989. Ломан твърди, че колебаещите се източногерманци, наблюдаващи развитието на протестите и отбелязващи липсата на репресии от страна на правителството, са решили да се присъединят. При тези обстоятелства това е било най-рационалното нещо, което те са могли да направят.

Не е трудно да се види как Интеренет може да усили информационните каскади и по този начин да укрепи позициите на активистите. Този аспект на нещата е обяснен по най-известен начин от американския уеб-гуру Клей Шърки. Той е любимец в света на социалните медии, консултант на правителствени, корпоративни и филантропични организации, както и постоянен източник за репортерите, търсещи цитати по въпроса как Интернет променя протеста. Същевременно той е и човекът, най-отговорен за интелектуалното объркване по въпроса за политическата роля на Интернет. В бестселъра си Тук идват всички (2008) Шърки адаптира за епохата на MySpace теориите на Ломан. Основната поука, която той извлича от Лайпциг е, че хората трябва „да протестират по начини, за които е малко вероятно да предизвикат намеса от страна на държавата, и да разпространяват широко свидетелствата за своите действия“. Защо? Протестиращите се намират в ситуация, в която само могат да спечелят: „ако държавата не реагира, документацията ще послужи като свидетелство за това, че протестирането е безопасно. Ако тя реагира, то документацията за преследването може да се използва, за да се предизвика международен протест.“

Но истината много често е по-различна. В Беларус, повечето колебаещи се наблюдаваха реакцията на държавата и, действайки рационално, не се включиха в протестите. В Иран тази година, известната фотография на Неда Ага-Солтан, убита на улицата, се разпространи като вирус и се превърна в символ за „зелената революция“. Дали тя е окуражила които и да било колебаещи се, е нещо много по-малко очевидно.

Информационните каскади често не успяват да се предадат на тълпите, дори и без държавно преследване. Миналогодишните протести срещу революционните армейски сили на Колумбия (FARC) – подпомогнати от Фейсбук – привлякоха огромни тълпи. Но тазгодишните анти-Чавез протести не успяха да го направят, макар че бяха организирани от същата група и със същите средства. Целта беше да се организират 50 милиона души за протести по цял свят, но се събраха само няколко хиляди. Същото се случи и когато хората се опитаха да организират протести в Азербайджан и Русия.

Но дори когато Интернет не винаги извежда хората на улиците, привържениците на тази теория имат и един друг, по-фин аргумент. За да успее демокрацията, гражданските движения трябва да направят така, че протестите да станат по-интензивни, чести и с участие на повече хора. Едно вибриращо гражданско общество може да предизвика властимащите като документира корупцията или разкрива неща като убийства на политически опоненти. При демокрациите тази функция се изпълнява най-често от медиите, неправителствените организации или опозиционните партии. В авторитарните държави – така поне се твърди – това зависи най-вече от отделни личности, които в резултат на това често биват затваряни. Но ако гражданите съумеят да оформят специални групи, да съберат непреднамерена информация и да се свържат едни с други, предизвикателствата към държавата стават по-вероятни. Социолози като Роберт Пътнам твърдят, че появата на такива групи увеличава социалния капитал и доверието сред гражданите.

Вярно е, че Интернет създава нещо, което аз наричам „дигитална гражданска инфраструктура“ – нови начини за намиране на информация и мрежи за нейното разпространение. Това е логиката, която стои в основата на много опити от страна на Запада да се преоформи виртуалното пространство на авторитарните държави. Британският външен министър Дейвид Милибанд говори ентусиазирано за потенциала на комуникационната революция да „подклажда порива за социална справедливост“. Също така той казва: „Ако е вярно, че в Иран има повече блогъри на глава от населението, отколкото в която и да е друга страна, то това ни прави оптимисти.“ В ранния ноември 2009, държавният секретар на САЩ Хилари Клинтън обяви Гражданско общество 2.0, един проект, предназначен да подпомогне независимите организации по цял свят при употребата на дигитални технологии, който ще включва обучение по онлайн-активизъм и как да се създават социални мрежи.

Но появата на тази привидно благотворна инфраструктура може да доведе и до нежелани от западните правителства резултати. Първото неочаквано препятствие се състои в това, че превръщането на Интернет в нова платформа за гражданско участие изисква сигурност относно това, че в нея ще участват само прозападни и продемократични сили. Но повечето авторитарни общества не се вписват в лесната класификация на парадигмата „добри срещу лоши“ от ерата на Буш. В Египет например, екстремисткото Мюсюлманско братство е политическа сила – макар и най-вече липсваща в египетския парламент – която може да дава уроци по гражданска активност на Хосни Мубарак. Тя има завидно дигитално присъствие и изтънчена Интернет-стратегия: например онлайн-кампании, призоваващи към освобождаване на техни активисти от затвора. Западните правителства не би трябвало да бъдат изненадани, ако групи като тази се окажат най-шумните в новите дигитални пространства: те се ползват с огромна популярност и на тях по правило се отказва място в здраво охраняваната традиционна обществена сфера.

По същия начин, най-умният и активен потребител на новите медии в Ливан е не поддържаното от Запада правителство на Саад Харири, а фундаменталистките размирници от Хизбула, чиято умела манипулация на виртуалното пространство можеше да се наблюдава по време на войната с Израел от 2006 г. В Русия, Интернет подпомогна изключително много крайно десните групировки като Движението против нелегална имиграция, което използва картите на Гугъл, за да представи местата, където в руски градове живеят етнически малцинства, след което насърчава членовете си да ги прогонват оттам. Криминални банди в Мексико могат да се открият в YouTube, където се перчат със силата си, качвайки видеоклипове, представящи жестоки убийства. Общо взето, при липсата на силни демократични норми и институции, Интернет по-скоро подхранва един порив към бандитска справедливост, отколкото към социалното разнообразие, очаквано от Милибанд.

А нещата стават все по-лоши. Ултра-лоялистки групи, поддържащи монархията в Тайланд бяха активни както по време на преврата от 2006, така и при по-скорошните улични протести, посочвайки анти-монархически материали, които да се конфискуват, чрез един уебсайт на име Protecttheking.net. По този начин те вършат работата, която обикновено е запазена за тайната полиция. По много подобен начин, иранските революционни гвардейци публикуваха онлайн-фотографии на най-активните протестиращи по време на събитията от юни 2009, искайки от иранците, поддържащи Ахмадинеджад, да ги идентифицират. А през август 2009 религиозните фундаменталисти в Саудитска Арабия стартираха кампания за откриване на YouTube видеоклипове, които те считат за обидни, след което да притискат фирмата да ги премахне – една форма на дигитален „хактивизъм“ (от „хак“ – разбивам, насичам. Бел. пр.), която сигурно много се харесва на офциалните цензори.

Не помага особено много и фактът, че всеки човек, снабден с Интернет-връзка, може да предприеме виртуална атака срещу която и да е суверенна нация. Миналата година аз взех участие в една такава акция – само за експеримент – на сайта на грузинското правителство. Докато руските танкове навлизаха в Южна Осетия, аз седях в едно кафене в Берлин с лаптоп и инструкции, взети от руските националистически блогове. Всичко, което трябваше да направя, беше да подам на компютъра предварително определените цели – интернет-адресите на враждебните грузински институции (странно, но в списъка се намираше и Британското посолство в Тбилиси) – а после да натисна „Старт“ и да се облегна назад. Аз го направих от любопитство; хиляди руснаци обаче го правеха от патриотизъм. А руското правителство си затваряше очите. Резултатите от атаката бяха неясни. За кратко време някои държавни е-мейли и няколко десетки сайтове бяха недостъпни, а някои грузински банки не можеха да предлагат онлайн-услуги.

Дори и ако Интернет може би намалява властта на авторитарната (или която и да е друга) държава или институция, то тази власт не бива по необходимост предадена на продемократични групи. Вместо това тя често попада в ръцете на групи, които са може би дори още по-лоши от режима. Най-важният актив на социалните мрежи – анонимността, „вирусността“, свързаността – е също и тяхна най-голяма слабост.

***

Няма защо да се самозалъгваме. Никой не знае как се създават устойчиви дигитални публични пространства, способни да насърчават демокрацията. Западните намеси могат дори да забавят естественото развитие на такива пространства. Правителствата обикновено дават пари на предпочитаните от тях неправителствени организации – често разположени извън въпросната авторитарна страна – които имат задачата да създават нови социални медийни инфраструктури: групови блогове, социални мрежи, машини за търсене и други услуги, които се подразбират от само себе си на запад. Тези НПО след това наемат местни таланти, които да работят по белоруския Туитър или по египетската версия на платформата Technoratiза търсене по блоговете.

Но тези услуги функционират на запад, защото са родени в предприемачески култури, където бързо могат да бъдат изградени и приспособени към местните условия. Тромавият процес на попълване на формуляри или кандидатстване за следващата сочна субсидия, който всъщност движи повечето НПО, се намира на светове разстояние от свободната култура на някоя нова фирма в Пало Алто. Резултатът е тромаво споразумение, при което НПО-тата се влачат, правейки скъпи и ненужни проекти, вместо да ги зарежат когато стане ясно, че те няма да проработят. Въпреки милионите долари, налети в бившия Съветски съюз, основаните от НПО нови медийни проекти, които все още функционират след като първоначалната стипендия се е изчерпила, се броят на пръстите на една ръка.

Така че, трябва ли да спрем да финансираме проекти, насърчаващи използването на Интернет за насърчаване на демокрацията? Разбира се, че не. Дори и един скептик като мен може да види предимствата. Западните правителства и НПО не трябва да изоставят подкрепата за дигиталната демокрация, те просто трябва да я подобрят. Един от пътищата може би е да се инвестира в инструменти, които правят дигиталните пространства по-малко достъпни за правителствено наблюдение. Има някои интересни прототипи – вече използвани в Уикипедия – които подсказват по графичен начин на читателя, че един или друг материал не заслужава доверие. Туитър и Фейсбук, които се оформят като платформи за виртуален активизъм в авторитарни държави, трябва да осъзнаят глобалните си задължения, включително и необходимостта от защита на информацията, поверена им от активистите.

И една последна идея. Нека в бъдеще бъдем малко по-скептични относно необходимостта от повторно изобретяване на протестното колело. В почти всички страни, управлявани от авторитарни режими, има една недокосната маса от активисти, дисиденти и антиправителствени интелектуалци, които почти не са чували за Фейсбук. Достигането на тези офлайн, но ефективни мрежи, ще донесе повече резултати от подтикването на блогърите към политически действия. В края на краищата, именно това са хората, които донесоха демокрация в централна и източна Европа. И най-вероятно те ще бъдат ония, които ще спечелят свобода и за Китай, и за Иран.

Източник

Евгений Морозов е докторант в университета Джорджтаун. Неговата книга за Интернет и демокрацията ще бъде публикувана през 2010 г.

Предимството на мрежата

Позволете ми да започна с едно кратко принципно положение: поради факта, че общественият живот е оформян не толкова от действията на индивидите, а от ония на групите, разпространението на мобилните телефони и Интернет ще преоформи гражданския живот, променяйки начините, по които членовете на общността комуникират едни с други.

Макар и уместен, този аргумент казва малко или почти нищо относно темпото, начина и крайната форма, която една такава трансформация ще придобие. Налице са различни възможни сценарии за променено взаимодействие между обществеността и държавата – някои от тях розови, други значително по-малко такива. Критиката на Морозов е насочена срещу една определена форма на Интернет-утопизъм – нека да я наречем „хипотезата ‚просто прибавете Интернет‘“. Според този модел, ефектът от социалните медии върху живота на гражданите при авторитарните режими ще бъде бърз, неудържим и положителен – един вид дигитална 1989 г.

И макар че този аргумент е прекалено опростен, аз все пак подпомогнах разпространението му чрез дискутиране на механизми, с които гражданите могат да координират групови действия – същевременно пропускайки да отбележа, че видимото обществено действие предоставя възможности за ответни мерки от страна на потисническите режими. И все пак новите обстоятелства на координираното публично действие според мен отбелязват една съществена промяна от гражданската страна на тази „надпревара във въоръжаването“.

За съжаление на жителите на Беларус, ръководителите на страни с малко геополитическо значение винаги ще имат по-малко трудности при потискането на демократични движения от ония в страни с по-голямо стратегическо значение. Случаят с Беларус е такъв, при който протестиращите разполагат с нови средства за организация, но държавната реакция въпреки това си остава ефективна.

Иранската ситуация е много по-сложна: правителството тук се осланя повече на своята легитимност – както демократична, така и теократична – отколкото е случаят в Беларус. Нещо повече, геополитическата важност на Иран е първостепенна в много направления едновременно.

* * *

В Защо Интернет не помага на иранските активисти? Евгений Морозов твърди, че протестите, които бяха проведени по улиците на Техеран през ноември 2009, вероятно не са били задвижени от социалните медии – едно усещане, с което аз съм напълно съгласен. Точно както печатната преса не е изключителната причина за Протестантската Реформация, така и източникът на онези протести в Техеран не е в социалните медии. Както и при всички други протести, той е в желанието на хората да се противопоставят на правителството си. Това обаче не означава, че тези протести са били като всички други преди тях, само че с по-различен лозунг – който през 2009 беше насочен директно против диктатурата, за разлика от традиционното „смърт на Америка“. Решаващото разбиране, което може да се извлече от протестите от 2009 е, че също както Протестантската Реформация беше оформена от печатната преса, иранските бунтове бяха оформени от социалните медии.

Докато използването на социални медии при иранските протести бързо създаде етикета „Туитър-революция“, реалната революция беше използването на мобилни телефони, които позволиха на първоначалните протестиращи да предават информация за действията си на други граждани и на външния свят със забележителна скорост и непосредственост. Тази характеристика на една бързо събираща се и само-документираща се общност, е нещо повече от нов лозунг.

Основната хипотеза всъщност е подновена версия на онази, която Юрген Хабермас представя в публикацията си от 1962 г. на име Структурна трансформация на публичната сфера: изследване на категорията „буржоазно общество“. Ако една група хора възприемат инструментите на откритото изразяване, а освен това в действията им има и синхрон, според теорията на Хабермас те все повече ограничават възможностите на недемократичните управници, като същевременно увеличават собствените си права (монархиите от Европа във версията на Хабермас са авторитарните правителства от съвременния сценарий). Казано другояче, дори и когато се вземат пред вид увеличените възможности за наблюдение, то нетната стойност на социалните медии е изместила баланса на властта по посока на гражданите на Иран.

Но както отбелязва Евгений, тази хипотеза може да се окаже погрешна. Или, ако е правилна, начините, по които тя се демонстрира, могат да бъдат незначителни, редки или да отнемат десетилетия за развитието си.

И макар че правителството на Ахмадинеджад очевидно е готово да използва ситуационно-базирано филтриране на Интернет – една стратегия, която може да се нарече „временна Бирма“ – аз не вярвам, че Иран може да се превърне в „постоянна Бирма“. Видът на информационно потискане, необходим за да се държат всички форми на публични събрания под такъв контрол, че да не водят до прекипяване, ще бъде отвъд възможностите на властите в Иран. Такъв контрол, ако бъде поддържан в продължение на много дълго време, ще се превърне в нещо, което може да се нарече „технологическа авто-имунна болест“, както защото ежедневието в Техеран предлага толкова много възможности за публични събрания, така и защото, колкото и силно Ахмадинеджад да желае да остане на власт, иранската държава се намира значително по-далеч от Бирма в полагането на своята легитимност върху избори и номинално неутрални теократи. Но и двете колони са значително разклатени днес.

Според песимистичното разбиране на Морозов нещата изглеждат така, че контролът върху властта в която и да е авторитарна държава, и особено в Иран, е нещо достатъчно силно, за да удържи дори и на продължително публично недоволство. Нещо повече, главният ефект от такова недоволство според него ще бъде, че Иран (а заедно с него и повечето авторитарни държави) ще се придвижат по посока на бирманския модел на твърд контрол над комуникациите и недоволството.

Макар да се съмнявам, че това ще се случи с Иран, аз съм съгласен с Морозов, че съществува и такава възможност.

Източник

Клей Шърки (род. 1964) е американски писател, консултант и преподавател по социалните и икономически аспекти на Интернет-технологиите. Той преподава Нови медии като асистент в Университета Ню Йорк (NYU).

Коментари (1)

- 07-03-2010|хикс дигитален

Морозов звучи като типичния посткомунистически мислител, който упорито се държи за някакви свои си догми, като вече няма кой да му даде общи и яростно боядисва всичко в бяло или черно, или поне в черно-бяло, ама с твърдо очертани линии, като парчетата на старите футболни топки. И по най-простичкия въпрос, като например какво е интернет - медия или хладилник - той захваща дълъг и обстоятелствен анализ дали не е хладилник, защо не е (с много примери), а добро или лошо е, че не е, а ако беше, добро ли щеше да бъде...

Всъщност и г-н Шърки си следва своите догми, но поне се старае да гледа, не да боядисва (това май е нещо много благо, нелечимо е за източните мислители). Все пак бих му препоръчал да си купи един календар и да провери колко време е минало от масовата поява на интернета и дигиталните телефони до сега, после да прочете колко е минало от създаването на печатната преса до Реформацията, като извади първото от второто, ще разбере, че медиите не са и Томахоук, медии са си. За жалост мислите му се реят, волни като птици, защото ще се тестват върху доброволци-чужденци.

Култура на упадъка

Автор: Мирослава Кортенска

За българския преход

или защо циклим 20 години в нашенската си криворазбрана цивилизация

20 години след началото на прехода е време да осмислим какво се случи и дали началото на промяната у нас има нещо общо с демокрацията, с пътя ни към Европа и нейните правила и ценности. Все повече става ясно, че процесите, протекли у нас в тези две десетилетия нямат нищо общо с пътя към Европа, с практиките на цивилизования свят. Оказва се, че сме вървели не към промяна, демократизация, защото стигнахме до невиждан упадък. Най-бедната страна в Европа, най-корумпираната, най-нехайна към природните си красоти и ресурси, към младите си хора, най-разрушена като ценности – държавност, правосъдие, обществен консенсус. С медии, които говорят на език и с визии далеч от цивилизованите практики, които повече развличат с актракции, отколкото да създават обществено мнение и дебат за лошия ни имидж в Европа. Оказа се, че е време да съпоставим сюжета на промяната, която преживяхме, с настоящия упадък и така да разберем: какво точно се случи. И всичко това видяно през културата, образованието, медиите – тези най-красноречиви свидетелства на упадъка, духовния упадък на българското общество.

КУЛТУРАТА НА УПАДЪКА

Тя наследи културата на бедността, на оцеляването, защитата в социалния хаос, която обезцени смисъла на живеенето ни „тук“ и „сега“. Какво като сме в Европа, какво като сме в 21 век? Разочароването, песимизма и нихилизма са следствие от израждане на целите на промяната, подмяната на устоите на демокрацията и наличието на дивия капитализъм, на днешните Бай Ганьовци, мутрите, които правят избори, правят вестници и ни „представят“ в Европа... Тук става дума, че вече е видно мутризирането на обществото ни като цяло, чалгата като обществена норма и поведение, защото се разбра, че тя се създава от корупцията. Певиците и танцьорките по масите и кръчмите, по телевизионните канали са само връх на айсберга, в тях изплува манталитета на мутрата. Дълбочината на проблема е мафиотизирането, което налага силни атракции, за да се заглуши случващото се. То всъщност е катастрофата – варварското нарушаване на всякакви ценности, да не говорим за десетте божи заповеди!

Тук ще фокусирам вниманието върху три важни публични сфери, в които недвусмислено се откроява културата на упадъка – образованието, културата и медиите. Тези три сфери са особено важни за функционирането на гражданско общество, на обществено мнение и изграждане на система от правила и ценности за едно съвременно цивилизовано общество. Все неща, които засега са само празни думи на реалния фон на случващото се в България през 2009 година. Пътят до дъното е вече извървян, сега е време да направим аутопсия на целите и смисъла на „промяната“, за да се оттласнем и наберем скорост по посока на европеизирането. Оказа се, че балканската ни демокрация няма нищо общо с ценностите на Стария континент или по-скоро преповтаря рецидивите на криворазбраната цивилизация.

Власт на парите или девиза: Всичко за продан! смени пропагандния калъф на културата на соца. Изплува всичко, което хората с пари, мутрите, толерираха. Затова в сферата на ценностите свободният пазар деформира и обезсмисли самите ценности. Идеалът на мутробарока е вече очеваден в нашите градове и курорти, от рекламите по улиците и екраните на телевизорите ни, където разгулно властват полуголи фолк певици или манекенки. Допълнителен елемент на разпада се оказа това, че истината, смисъла на промяната и нейните цели бяха манипулирани в медиите, стигна се и до масово купуване на гласове при изборите и обезсмисляне на принципите на демокрацията. Всичко това стана възможно защото икономически силни в обществото ни се оказаха контрабандистите, наркопласьорите и всякакви други мафиоти. Или както се казва в България, мафията си има държава. За обезсилването на държавността най-силни и с най-големи поражения са примерите от сферата на образованието. Комерсиализацията в тази сфера, свързана с подрастващите, с познанието, е най-болезнена. Първо се направи опит да се атакува кирилицата, като пречка за овладяване от подрастващите на общуването в Интернет, после да се руинира литературната ни класика, в лицето на Вазов като ненужен и морално остарял за компютърното поколение, сега се прави опит да се ликвидира институция като БАН, където е научният ресурс на страната ни. Атаки по цялата верига на знанието и то с български знак. И то в условия, когато грамотността намалява, делът на непосещаващите училище деца нараства, а най-подготвените ни младежи предпочитат да учат в чужди колежи и университети, а и младите ни учени се „спасиха“ в чужбина. Когато знанието се придобива не в класните стаи, а на частни уроци, когато издателите се превърнаха в небезопасни фалшификатори на знание, произвеждайки и налагайки по 12 учебника по литература например, когато университетските преподаватели се превърнаха в пътуващи легитимации за ненормално големия брой ВУЗ-ове в малка и обезлюдена България, когато ВАК представлява мухлясал и морално остарял коректив, който трябва да излъчва най-качествените хора на знанието. Ето го упадъка! Най-образованите хора в държавата ни създадоха най-ретроградната атмосфера и тя е в образованието и тя е свързана с младите. Ето го разпада, той е на показ пред подрастващите.

Именно тези най-образовани хора на България нямаха воля в тези 20 години да направят нужните реформи, те се оказаха най-консервативни, те най-много корумпираха и доведоха да развала образователната ни система. Може би за да оцелеят? Те самите, не образованието ни. Цената е много висока!

С днешна дата Европа призна българския език като равноправен език на общността, призна културното ни наследство като важно за европейската култура, прави опити да реформира българското образование като го отърве от безбройните ВУЗ-ове, ВАК и всякаква друга плесен, нямащи нищо общо със съвременното знание и наука.

Песимизмът идва от факта, че не български сили задвижват реформирането и модернизирането на образованието ни, а директиви от Европа... Но тъй като именно чрез образование и наука се възпроизвежда културния елит на една нация, печално е, че нашият механизъм за тази най-важна функция за формиране на интелигенция от най-способните и учени хора в държавата е ръждясал и не работи. Днес не са ясни параметрите на това: Що е наука? Смятам, че съвременното познание, в ерата на Интернет не се заключава в цитиране и интерпретиране на чужди тези, а в превръщането на изследователя в първоизточник на нова информация, в лично познание от нов тип. Именно това може да доведе до напредък на родната наука. А ние стигнахме до задънена улица и поради липсата на възможност за развитие повече от милион от младите ни интелектуалци напуснаха България. У нас се възпроизведе прослойка от послушни и средно статистически интелигенти, които трудно могат да се превърнат във водачи на обществени каузи или в нови лидери на общественото мнение. Това е най-голямото поражение, че след 20 години в България я няма тази образована, качествена и обществено активна прослойка, която да извърши така необходимите реформи, да има качества и воля да европеизира България. И как да стане това като образът на Студентски град в София е по-близък до този на града на порока – Лас Вегас? Как да стане това като виждаме какво допусна обществото спрямо студентите – да ги превърне в плячка на поквара, агресия... Да не продължавам! Интересите, лакомията, бездуховността унищожиха възможността за цивилизовано възпроизвеждане на интелектуалния потенциал на България! Ако това не е упадък, здраве му кажи! Тези мрачни теми трудно могат да бъдат отминати и колкото обществото става по-нетърпимо към тях, толкова то има шанс да се оздрави. Замазването няма да помогне!

Деморализацията шества повсеместно из градовете ни, от рекламите по улиците до афишите на театрите и от екраните на телевизорите ни. Засега не може да ни укроти никаква европейска директива, но засега!

Младежкият ни театър в София показва мъжки стриптийз, на сцените голотии, евтинии, разгул... Това като нервна реакция на кризата, като заглушаване на хаоса и безизходицата... Прекалената атрактивност, откровените халтури, които произвеждат театрите на „Раковска“ приличат на пир по време на криза. Загуби се представата за висока култура и най-вече, че тя не е развлечение. Размиха се представите: кой кой е? Разми се представата: що е театър например? И публиката се обърка и свикна с лесно смилаеми атракции, които й се предлагат по българските сцени. И ето го резултата. Когато в София идва една трупа като „Комеди франсез“ и показва сериозен, истински театър се оказва, че той е скучен....Само искам да кажа , че в Холандия например театърът и пийп шоуто са регламентирани в два различни закона и плащат различни данъци. Не знам, ако в България само по софийските сцени пуснем един европейски експерт, колко от показваното ще бъде определено като изкуство и колко като комерсиална забава. Това вече е сериозен проблем, защото сферата на културата още не много дълго ще бъде в зоната на неясните критерии. Тъжно е, че именно в България – една страна, където театърът е традиционно обичан от публиката, не се разбра тъжното послание на българския режисьор Галин Стоев с трупата на „Комеди франсез“, „Празникът“ от Спиро Шимоне. А именно, че личното пространство на днешния човек – семейството е застрашено да се превърне в пустиня, в споделяне на механични гримаси... Изцяло в традицията на Молиер, който не само разсмива, но и разобличава...

С едно такова послание тръгна от София европейското турне на легендарната трупа „Комеди франсез“. Но оказа се, че за такъв дълбок и разтърсващ поглед към личното пространство и неговата духовна мизерия у нас няма акустика. Освен това някакви набедени журналистки, които не са гледали театър отвъд Калотина и не знаят какво става по-далеч от „Раковска“ написаха нелепи текстове, поставяйки под съмнение качествата и професионализма на легендарната френска трупа. Може би и затова режисьорът Галин Стоев не дойде в София да поставя в Младежкия театър, както беше обещал. И правилно. Той избра заниманията с истински театър. Струва ми се, че ако беше видял само плаката, „украсяващ“ Младежкия ни театър с голи мъжки задници щеше съвсем да се отврати. Искам да кажа, че гледах в Париж и друг спектакъл на нашумелия автор Спиро Шимоне, който е и актьор. И разбрах какъв е проблемът в дълбочина. В Париж и театрали и публика разбират театъра като средище на своите истински проблеми и ги дебатират безпощадно и със съвременен език от сцената. Май е време да излезем от вкуса на кафе шантаните по нашите сцени. Май отдавна е време театралите, които оглавят театри да отидат на един сериозен театрален фестивал и да видят какво правят колегите им, какво представлява театъра на 21 век. Или вместо да си играят на конкурси за директори на театрални трупи, за да намират препитание на свои хора, да активират участието на България в европейските културни мрежи – за театрални мениджъри, за размяна на гастроли и други. Затова цикли и се разпада театъра ни, защото си действа по шуробаджанашките си правила. България е в Европа и движението на хора и културни продукти е валидно и за нас – и ако наистина културата ни е конвертируема, защо не използваме тези възможности? Въпрос, който поставя под съмнение „големите“ ни постижения, „неповторимите“ ни актьори и т. н. наслоявани клишета, с което е помпано самочувствието на немалко посредствености.

Тук искам да кажа, че представата въобще що е изкуство и творец е позагубена в България. След инсталацията „Ентропа“ на Черни стана ясно, че само България от всички европейски страни не прие критичния поглед на художника и покри клекалата с черен плат. И се разбра, че българинът не приема друг поглед, критичност, провокация от изкуството. Защото вече свикнахме със забавите и доведохме културата до сфера без позиции и изненади. И то именно сега, в условията на демокрация. Полски творци дори започнаха подписка срещу българската реакция за „Ентропа“, окачествявайки я като цензура. А у нас в медиите се промъкна едно нелепо мнение – не сме срещу свободата на творците, но мястото на подобни инсталации е в галериите, не на входа на ЕК. Имиджът, общественото мнение за България не може да бъде скрито зад вратата. Урокът на Европа е, че на територията на изкуството, на публичността се водят открити битки между различни гледища, изкуството не е мека, разтоварваща зона. А човекът на изкуството не е преклонена главица, а личност, талант, който е краен, провокативен и затова важен за диалога в обществото. Иначе, както у нас всичко се успива, става доморасло, провинциално.

И тук дойде ред и на медиите. Последният доклад на европейската организация „Журналисти без граници“ отбелязва, че дебатите, важни за обществото ни, са доста вяли, че те се провеждат в периферни кабеларки, а не в националните медии, че натискът на мафията, политиците и бизнеса върху медиите е тревожно осезателен. И нещо, което всеки от нас може да добави: какво от това, че се вадят факти, че се правят разкрития, че безобразията се трупат в публичното пространство? Като властва пълна безнаказаност, арогантно бездействие на правосъдието ни и криза на доверие в институциите ни.

Четвъртата власт е в сериозна патова ситуация, която застрашава тя да се превърне в инкубатор на скандали, от който не се излюпват разрешения на проблемите. Никой политик досега не си е подал оставка след някое разкритие, никой не е осъден или влязъл в затвора. Всичко е на ниво думи, но не думи, които променят ситуации и са сериозен коректив. И тук идваме до началото, до идеята, че състоянието на образованието, културата и медиите е взаимосвързано. Че в едно общество не е възможно да има истински медии, когато властва корупция и беззаконие. Както не може да има истинско образование, на фона на политическата чалга, липсата на авторитети и обществено мнение. Да не говорим пък за култура, за духовност!

Това е пейзажът на упадъка. Няма ниша от обществения ни живот, която да не е засегната, по-скоро всичко е поразено. В тази ситуация е интересно откъде ще започне пречистването, оттласкването от дъното. И в какво ще прерасне културата на упадъка?

Послеслов. 20 години след началото на прехода се разбра, че още сме далеч от нормите на нормална еврейска държава. Имиджът ни на изостанала, примитивна покрайнина на Европа все повече ще задълбочава кризата на доверие и отвореност на пазарите на труд за българите. Те ще си останат наемници за най-непривлекателната работа в развитите европейски страни, което ще затвърди пораженията от културата на упадъка. Попадаме явно в един омагьосан кръг – духовният упадък води до бедност, бедността – до бездуховност. А дали имаме енергия и мотивация да започнем промяната, собствената ни промяна? Това е въпросът на следващите 20 години. Българинът, който при много по-тежки обстоятелства е запазил езика и културата си, самосъзнанието си, устоите си, днес е изложен на сериозни изпитания. В такава патова ситуация може да се помогне само с безкомпромисност и ясно съзнание какво наистина ни предстои.

Мирослава Кортенска е доктор на изкуствознанието, театрален критик, културолог. Завършила е Националната академия за театрално и филмово изкуство „Кръстьо Сарафов“, София, 1976 г. Работила е като драматург на Сатиричния театър – София, както и на театрите в Стара Загора и Пловдив. Преподавала е в Нов български университет – София, Пловдивския университет, а понастоящем и в катедра „Кино, телевизия и театър“ в Югозападния университет „Н. Рилски“ – Благоевград.

Коментари (12)

- 01-03-2010|Златко

Напоследък все по-често се улавям, че публикувам отделни текстове не толкова защото откривам в тях някаква особена ценност, а по-скоро като свидетелства на времето, като документи, които се нуждаят от архивиране и запазване. Също като старите фотографии – не че очакваме от тях да ни кажат нещо ново за самите нас, по-скоро ги ценим като напомняне за едно друго, вече отминало време (не непременно по-лошо, между другото).

Интервютата на Любен Дилов-син, Николай Михайлов, Иван Рачев и Иван Бакалов – все неща, при които не споделям нито патоса, нито смисъла, ако изобщо успея да го открия. Сега и този текст. Много гняв, много викане. Малко анализ, малко смислени предложения. И все пак публикувам текста без угризения. Той ми показва една картина на България, която не мога да видя оттук – бясната, ядна България, която се върти в кръг и се опитва да захапе собствената си опашка.

А всъщност предпочитам хладната и аналитична язвителност на Владо Трендафилов. М-да. Въпрос на вкус, предполагам. Впрочем, съдете сами. Надявам се само коментарите – ако ги има – да не се превърнат във форма на виртуален линч. От това – то си е ясно – няма никаква полза. Нека по-добре се опитаме да наблюдаваме и правим някакви заключения.

Ах, да – и честита Баба Марта на всички!

- 04-03-2010|Цено Лефт - Енергия за собствена промяна ли?

С интерес прочетох статията. За съжаление преобладават горчиви истини, които са смисъл и съдържание не само на културния ни живот днес. Защото културата, образованието и медиите безспорно произвеждат ефекти във всички останали сфери на обществен и политечески живот без изключение. Тъжна е равносметката, ако е искрена, че ценностите непрекъснато девалвират. Това не е носталгия по патриархалния начин на живот и манталитет, а по-скоро ежедневие. За халтура ли говоря, за чалга култура, за пошли имитации или за безогледна подмяна на стандартите и стойностите? Нима не виждаме, че плащаме пресолена цена чрез неграмотно и агресивно младо поколение, нихилистично настроено от мутренско обкръжение и демотивирано! И не е ли тъжно, че покрай равноправното ни в Европейския съюз току изтъкваме предимно вехти спомени от преславното ни минало (културно-историческо и културно наследство), подплатени с природо-географски дадености, за да удовлетворим нашите дефицити от всякакви неудовлетворености с днешна дата? Къде са новите съвременни индустрии и земеделие, къде са новите културни таланти и завоевания, къде са резултатите и постиженията от развитието на човешкия ни ресурс? И защо трябва да търсим съпоставки извън нас? - За свое оправдание, очевидно: да, другите са виновни (отговорни), ние (аз)не сме! Не сме никак искрени и честни пред себе си! Още на времето Левски казва: "Обича българинът свободата, ала иска НЯКОЙ на тепсия да му я поднесе!". Коментарът не стига само в полезрението на нашата народопсихология. А опира до нашето възпитание от образци за подражание до нашата ЛИЧНА мотивация за промяна, понеже повече от ясно е, че промени ли се всеки от нас, то и обществото ни безспорно ще се промени.Колко е лесно да се наже само!

Знайно е, вярваме, че в спора се ражда истината, а защо тогава по обществено значими каузи не спорим, не дебатираме? Изглежда има заинтересовани от това, дебати да няма (включително и в националните медии)! Та ние нямаме дори култура за това, как да водим принципно АРГУМЕНТИРАН дебат; затова прибягваме до клишета (чужди мисли, сентенции), дори лозунги, а когато не намерим подкрепа чрез факти и аргументи, тръгваме да нападаме опонета си, да го квалифицираме (етикираме), осъждаме, да правим инсинуации, даже да го карикатурим... (Тогава сме най-жалки!). Та кой ни е учил на това? На фона на такъв упадък твърде често, четейки печатно слово, се стряскаме от граматични и стилистични грешки, недомислици, езикови уродства... Прочетете съдебни решения, статии из вестници, даже реклами... Къде и как се учи езикова култура? Колко институции у нас официално продуктивно се занимават с това? Тук-таме някой корифей ще "пусне" някое книжле върху ОСНОВНИ правила по правопис и правоговор, сякаш да запуши две-три дупки от незнание на учащи, интелигенти и интересуващи се от езикова култура българи. Не мислите ли, че на нас са ни нужни ВСИЧКИ правописни правила, които - като ги научим - да ни дават еднозначното самочувствие и гордост, че владеем езиковите норми.

Тъй че дай ни, Боже, енергия и снабди ни с пружини, сами да се променим...

А пък после ще видим...

- 05-03-2010|Ясен

Докога всъщност ще ни бъде позволено да наричаме начина по който живеем ежедневно и вече много отдавна - ПРЕХОД?

Преходът не е ли нещо, което започва, развива се и СВЪРШВА?

Ние така си живеем вече постоянно, на никъде не се движим - преходът свърши!

Get a grip!

Докога ще ни бъде позволено да предъвкваме едни и същи очевидни факти и да се държим като че ли сме направили гигантско откритие.

На мен вече ми писна да се възмущавам от чалгата. Просто не я слушам. Какво друго предлагате - да започнем масов отстрел на фолкпевачки? ( Всъщност....хм!)

Писна ми да ме е страх от мутри. Просто ги отбягвам. Та аз не знам карате.....

Не давам рушвети, не се мазня на чиновници, искам си касовата бележка. Препрочитам редовно "Чумата". Също така редовно си мия зъбите......

Какво друго конкретно предлагате- може би нещо, което не е просто хилядната поредна констатация на същите отдавна известни факти......

- 07-03-2010|Lazar Penov - mnenie

Mnogo zadylbochena stataija na g-zha Kortenska. Iznenadwa me za poreden pyt narcisizmyt na administratora g-n Zlati, kojto ne izostawja komunisticheski pridobitija si cenzurski refleks da trie nehareswashti mu mnenia. G-n Zlati, priemete che ima i gledishata na drugi hora, razlichni ot Washeto, proizwedeno w kulata ot slonowa kost.

- 07-03-2010|сухи

популизъм, достоен за кабеларката Скат;

ако не е "разруха", ще е "упадък", декаданс, и пр.; т.е. Соц-а е бил "Златен век" - така ли? доцентката също е минала през ВАК, от който се "възмущава", и въобще тоя тип "публицистика" тип Юлиян Вучков, ни е писнало да го слушаме........

- 07-03-2010|Stiv

Тази жена е просто неуморима в своята пробивна и непоносима некадърност, прав е човекът, който я оприличава на малоумния Вучков, но тази е още по-примитивна, със съмнителна обща култура и твърде беден език, вече май и жълтите вестници я разкараха, та намери този форум тук, но тези, които четат си спомнят как окраде компютрите на Нов български университет и как водиха срещу нея дело за кражба около едно пиано на възрастни хора, това е просто социопатична личност-най-добре е да се бяга от нея, а не да й се четат мухлясалите патетични глупости, а даже се питам пък защо ги публикуват, очевидно Зл.Енев не знае нищо за нея.

- 07-03-2010|Николай Влаеско

Радичков каза преди кончината си :"България е обречено място!". Времето ще покаже дали е бил прав, но засега посоката на прехода е ясна - надолу! Аз лично не виждам светрлина в тунела точно защото липсват водачи, хора с морал, авторитет и виждане за рещението на проблемите ни.

- 07-03-2010|UFO

За авторката и за всички, които си задават въпроса "Докога?" няма да имат край мъките на прехода. "Докато си отидете!"

Хипотезата, че съществува някой или нещо, което определя кое е пошло и кое е изкуство, кое е добро и кое комерсиално е абсолютно недоказуема. Ако си мислите, че "на запад" някой преглежда сводка с всички културни събития значи сте за "Марш! Към Сибир!".

Само абстрактния "пазар" има цялата информация. В други култури се говори за Вселената или в крайна сметка Бог.

- 08-03-2010|Петър Величков - Добра статия

Статията безспорно буди размисъл. Тя си прилича с подобни, защото е силна в отрицанието, а безсилна - в търсенето на алтернативи. Точно при демокрацията и свободния пазар изкуството се тиражира в различни форми - от постановки като тази на Комеди Франсез, та до кръчмарските веселби посреднощ. Очевидно държавата е тази, която трябва да подкрепя изкуството, което се харесва на г-жа Кортенска. Слабото звено по време на посткомунистическото управление след 1989 г., арогантно наричано ПРЕХОД, според мен е невъзможността на творците да престанат да се съобразяват с т.нар. социалистически манталитет - в себе си, с членовете на разни шуробаджанашки журита, които разпределят държавните субсидии, с щедро финансираните интелектуални бози - разни шоута на този или онзи послушник, с деца и внуци на всесилни цензори преди 1989 г., които прибират народната пара за да се закрепят и през прехода... Тези хора често критикуват действителността, но по социалистически, някак дребничко, неразбираемо, защото от охолното си ъгълче няма как да усетят какво мисли гладният и окъсан бедняк. Голямата тема на т.нар. преход е кражбата и наглия грабеж. Точно той не е обект на изкуствата. Госпожата трябваше да се замисли защо. Ето една податка - умните, инициативните учени, певци, писатели, музиканти, художници напуснаха и напускат България, а без тях малограмотни хора е естествено да се дивят на кича, защото той гъделичка низките им страсти, пъстър е, превърлнал се е в национален идеал.Апропо, някой по-горе обвинява авторката в кражба. Боже, боже, за 20 години бяха окрадени милиарди и съсипани милиони човешки живота, а човечецът по-горе се разтревожил заради неколко остарели щайги с джунджурии.

- 15-03-2010|Margo - Мутризацията ни убива, а никой не й противостои

Това писание наистина напомня "всеядните" коментари на прословутия "професор" - какъвто народът, такива и професорите! Включително и подписалата се по-горе авторка - театрал и доктор, която се представя за познавач на европейската култура, но зле прилага правописа и пунктуацията на родния си език!

- 17-03-2010|Гост

Azblichno namiram statiata umestna i sled kato prochetoh komentariite stigam pak do edno za razlikata m/u balgarite i ewreite-kogato ewrein potawa wsichki mu podawat raka i go iztegljat,a pri nas kakto go znaem go natiskame...jalko e che ot goreposochenite komentari bjaha powecheto negatiwni

- 01-06-2012|Kiril Iliev - ???

Мисля, че авторката е написала хубава статия. Но започва да става интересно когато запитаме какво сравнява авторката за да отчете "упадък", добре, сравняваме, но какво с какво сравняваме? Културата от социалистическата епоха с комерсиализираната голост и сдъвканото представяне на мнения от "пазарната икономика" ли? Ми това е нормално за пазарната икономика. Нормално е да се представят мъжки стриптиз и гърди по театрите. В края на краищата човекът работещ за насъщния си не го интересуват "полетите на фантазиите" и интелектуалните импромтюта на един привилегирован елит "радетелите на соцкултурата". Него го интересуват две цици, за да се почуства, че си е похарчил парите за нещо смислено. Напълно съм съгласен с Петър Величков с изключение на твърдението му, че кича се е превърнал в национален идеал. Национален идеал на българина е да се измъкне от клещите на България и да се върне и да се прави на нов тип "бял" човек. "А ми в Германия /Щатите, Дания, ...../ улиците са чисти и всички са усмихнати" сме чували от много българи дошли на изкарат отпуската си в България, щото им е по евтино, но и най вече защото не се чустват у дома там сред "белите" хора.

Скучният нов световен роман

Автор: Тим Паркс

Не всички писатели знаят кои са техните читатели. Много от тях може би дори не мислят, че се обръщат с творбата си към определена читателска аудитория. По същия начин, в историята има такива периоди, когато като цяло авторското усещане за читателската аудитория се променя – което пък неминуемо води до промяна в начина на писане. Най-яркият пример за това е периодът от 14 до 16 век, когато писателите в цяла Европа престават да ползват латински и се ориентират към разговорните си езици. Вместо да дебютират произведенията си както преди, на една международна сцена, ръководена от един главно църковен елит, те „слизат“ на нивото на местните си диалекти и национални езици, за да се представят на зараждащата се средна класа.

В историческите книги това пренасочване към разговорния език е заявено като демократично вдъхновение, обогатило писменото слово с местна виталност и дало ново самочувствие на бързо консолидиращите се национални езици. Това е така, но най-вероятно това развитие е резултат както от идеализъм, така и от амбиция и икономически интерес. Дошъл е моментът, в който писането на латински е станало безсмислено, тъй като арбитрите на литературния вкус представляват група от национален, а не международен порядък. Днес ние сме в началото на една нова, още по значима революция, която ни отвежда в съвсем друга посока.

В резултат на все по-забързаната глобализация ние се приближаваме към един световен литературен пазар. Все повече се налага идеята, че за да е велик един автор, той трябва да е световен, а не национален феномен. Може би тази промяна не е така ясно видима в САЩ, както в Европа, благодарение на размера и властта на американския пазар, а и на факта, че английският по принцип се счита за език на глобализацията, така че много повече преводи се правят от, вместо на английски език. Все повече европейски, африкански, азиатски и южноамерикански автори днес обаче считат, че са се провалили, ако не спечелят световен читателски интерес.

В последните месеци автори от Германия, Франция и Италия – страни с големи и добре развити национални читателски традиции – споделиха с мен своето разочарование от факта, че не могат да намерят англоезичен издател за творбите си. Интересното е, че според тях този провал се отразява неблагоприятно на престижа в родните им страни – ако хора от друго място не те искат, значи не си толкова добър. Със сигурност в Италия, където живея, един автор се счита за успешен само ако е публикуван в Ню Йорк. За да разбере колко много са се променили нещата, достатъчно е човек да се размисли в каква нищожна степен щяха да пострадат репутациите на Зола и Верга, ако не бяха своевременно издадени в Лондон.

Електронните системи за пренос на текст ускориха този феномен още повече. Днес, мигновено след завършването на книгата или дори на първата й глава, тя може да бъде разпратена на хиляди издатели по целия свят. Не е необичайна практика да се продават чуждоезични издателски права преди творбата да намери местен издател. Един добър агент след това може да оркестрира едновременното й издаване в няколко страни, използвайки маркетингови стратегии, които обикновено свързваме с мултинационални компании. Така, когато един читател си купи „Изгубеният символ“ на Дан Браун или поредния „Хари Потър,“ или разбира се книга на Умберто Еко, Харуки Мураками и Иън Макюън, той е с ясното съзнание, че същата тази книга се чете в същия този момент по цял свят. Купувайки книгата, читателят се приобщава към едно световно общество. Това прави книгата още по-привлекателна.

Този феномен се отнася не само до популярната литература, съдейки по многобройните международни литературни награди. Нобеловата награда, въпреки съмнителната селекционна процедура и често странен избор на автори, се счита за по-престижна от която и да е национална награда. Импак в Ирландия, Мондело в Италия, международната литературна награда в Германия се радват на все по-голям престиж. Така литературният вкус вече се определя не от сънародниците, а от група хора, която е все по-трудно опознаваема и в която авторът не членува.

Какви са последиците за литературата? От момента, в който авторът започне да вижда своите читатели като международна вместо национална аудитория, начинът му на писане неминуемо започва да се променя. По-специално, забелязва се тенденция към премахване на всякакви пречки за възприемане на творбата в световен мащаб. Пишейки през 1960 година, интензивно потопен в своята собствена култура и сложна политическа обстановка, Хюго Клаус явно не се е притеснявал от факта, че неговите романи ще изискват специално усилие от страна на читателя и най-вече преводача, ако трябва да бъдат четени извън родната му Белгия. За разлика от него, съвременни автори като норвежеца Пер Петерсон, холандеца Гербранд Бакер или италианеца Алесандро Барико ни предлагат творби, които можем да четем без особено усилие или познание, но не предлагат и наградата, която подобно усилие носи.

Още по-важно – пише се на прост, изчистен език. Казуо Ишигуро говори за това колко е важно да се избягват игри с думи и алюзии, за да се улесни работата на преводача. Скандинавските автори, които познавам, ми казват, че избягват да назовават героите си с имена, които ще бъдат трудни за англоезичния читател.

Ако езиковата виртуозност и специфичните културни препратки са се превърнали в пречка, то други стратегии се поощряват, като например ползването на явни тропи, непосредствено разпознаваеми като „литературни“ и „белетристични“, аналогични на изнурената лингва франка на специалните ефекти в съвременното кино, както и акцентирането върху политическа чувствителност, която нарежда автора сред онези, които „работят за международния мир“. Така пресилените фантазийни прийоми на Рушди и Памук винаги вървят ръка за ръка с определена либерална позиция, тъй като, по думите на Борхес, „повечето хора имат толкова малко естетическо чувство, че разчитат на други критерии за оценка на творбата, която четат.“

Това, което изглежда е обречено на смърт или поне забрава, е една творба, която се наслаждава на тънките нюанси на собствената си езикова и литературна култура, типът писане, който заклеймява или чества начина на живот на дадена езикова група. В световния литературен пазар няма да има място за автори като Барбара Пим и Наталия Гинзбърг. Шекспир щеше да изостави каламбурите, а една нова Джейн Остин въобще може да забрави за Нобел.

Превод: Зоя Маринчева

Източник

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Коментари (3)

- 07-03-2010|mira d.

Много любопитен и критичен текст. Хареса ми, има над какво да размищляваме...

- 07-03-2010|t. kamenova - komentar

komentar - suglasie s avtora Tim Parks

- 21-03-2010|mit_ko

Иде "1984"!!!

Напиканите обувки на незнайния воин

Автор: Златко Енев

Беше тъмно, студено и Незнайният воин беше кисел. Не че го смущаваха студът и тъмнината – за седемдесет години служба беше се научил да не обръща внимание на такива неща – но гълъбите отново бяха цвъкали цял ден по главата му, а, разбира се, никой не обича такива неща, и Незнайният ругаеше тихо, макар и със застинало в сурова тържественост, избръснато от времето гранитно лице – фалшива маска, прикриваща цъкащия отвътре, насъбиран с десетилетия гняв. Сами по себе си птиците, които през нощта, слава Богу, отиваха да вършат безобразията си другаде, го дразнеха не чак толкова много – глупави гадинки, какво да очакваш от тях? Вбесяваше го липсата на елементарно чувство за дисциплина, за ред и пиетет: все неща, от които родното му място си нямаше хал-хабер, и които глупавите гадинки оплескваха със същото безразличие и пренебрежение, с което го правеха хората. Хвани едните, та блъсни другите. Ах, ах, ах – ако само можех да ви пипна за вратлетата, милички, да ви покажа така за минутка какво значи обучение, подготовка, израстване! Как бързичко щяхте да ми се оправите тогава, как щяхте да ми станете кротки и послушни като писенца – и гарги, и хора, и всичко! Как само! За двадесет и четири часа щях да ви обърна всичките на машинки, на пуканки. Пук, пук, пук – щяхте да ми затанцувате тогава всички като палячета на пружинки, напук на цялата ви балканска жега, напук на робствата, напук на завоевателите, напук даже на разните освободители. Напук на всички оправдания, което всеки ден си влачите не от десет, ами от хиляда кладенеца, напук на българския ви инат! Не сте можели, а? Ох, как можете, как можете всички! Само дето няма кой да ви покаже, че можете! Това е всичко, което ви липсва. Нищо друго.

Незнайният имаше лошия навик да се разпалва от собствените си мисли и това беше му струвало не една безсънна нощ. Не че изобщо нямаше нужда от сън – беше всичко друго, но не и глупак и знаеше отлично, че ония все пак бяха го измайсторили по собствен образ и подобие, и че нищо тяхно не му беше чуждо. В интерес на истината той неведнъж се беше улавял в мисълта, че би предпочел да е по-различен от тях, един истински гранитен воин, каменен гост като от поемата … Но не, това не му беше дадено. Знаеше го, чувстваше го с всяка фибра на масивното си тяло – и понякога тихичко се ненавиждаше, затова, че е просто още един от всичките.

– Извинете, имате ли часовник?

Гласчето, тъничко, но някак много напористо, много пронизващо, го изтръгна от горчивите мисли със замах, и той вече се канеше да излее върху нахалното хлапе целия бълвоч на безсилния си гняв, но точно в този момент осъзна абсурдността на случващото се и застина в единствената роля, която познаваше откак се беше появил на тоя свят. С други думи, просто застина.

Хлапето обаче не се впечатли от мълчанието му, а се изправи отсреща нахално – беше женско хлапе, от най-неприятните, най-дразнещите – и повтори въпроса си, сякаш да се разговаря с един паметник беше най-естественото нещо на този свят. Градският парк, препълнен до пръсване от миризмата на цъфтящи липи, беше разбира се инак напълно празен по това време на нощта, и малката фигурка, вперила в него нетрепващи очи, го преизпълваше с любопитство, но любопитството си е любопитство, а дългът си е дълг – и така Незнайният не издаде с нищо, че е разбрал въпроса, и продължи да гледа към вечността с ръка, поставена над очите. Някои неща все пак си остават същите, колкото и да се променя всичко.

– Слушай, пред мен няма защо да се преструваш – продължи малката след като се беше начакала достатъчно. – Знам, че ме разбираш, знам и че можеш да ми отговориш. Да не мислиш, че не се вижда колко те ядосват гълъбите?

Тук вече Незнайният наистина зяпна и, покашляйки се от неудобство, обясни на хлапето, че го ядосват не гълъбите, а хората, които ги оставят да правят каквото си искат. При това не навсякъде, а само тук при него, защото той е паметник на падналите в Първата световна, а всички знаят, че паметникът на партизанина от другата страна на парка има на главата си таке с шип, на което не може да кацне никаква птица и следователно са му спестени всякакви подобни ядове. Освен това всички знаят, че в Първата от градчето са загинали петдесет и двама души – имената им са изписани тук на постамента му – докато партизаните са само десет, и то само ако се броят двамата, които на девети били толкова пияни, че се подпалили сами в колибата, в която станали партизани предната нощ. Но така е то – Незнайният затърси в паметта си латинския цитат за отминаващата слава, но не можа да се сети, ядоса се отново и замълча намусено, съжалявайки за глупостта си. Малката отсреща го гледаше с разбиране и даже кимаше. Хлапешка работа.

– А всъщност аз не съм суетен – прибави той по някое време, защото това му се видя необходимо. – Просто не обичам несправедливостта, нали разбираш? Като всички.

– Какво е несправедливост? – попита тя и зачака търпеливо. Незнайният размисли и отговори:

– Несправедливост е, когато не получаваш според заслугите си. Все едно ти цял ден си била послушна вкъщи, а накрая дават шоколада на сестра ти, която цял ден е ревала, защото инак няма с какво да я успокоят.

– Ами аз не обичам шоколад – отвърна тя замислено. – А освен това е наистина по-добре да й дадат шоколада, ако така ще ни остави на мира. Плюс това с мен те и без това имат повече работа, трябва да ме сменят и прочие. Не е чак толкова просто, колкото казваш.

– Това последното не го разбрах – начумери се Незнайният, който започваше да се чувства малко неудобно пред това всезнаещо хлапе. – Как така да те сменят, за какво точно да те сменят?

– Не, не мен да сменят. Да ми сменят пелените, искам да кажа … Аз имам синдром – добави тя, доловила втрещения му поглед.

– Това пък какво е? – изстреля Незнайният преди да се е усетил и тозчас се засрами дълбоко, защото вече беше разбрал за какво става дума и изведнъж беше му станало горещо, ужасно горещо въпреки хладината на нощта. – Искам да кажа, по нищо не ти личи … отвън. Много … много красиво момиче си.

– Благодаря, това го знам – отвърна тя без сянка от притеснение. – Вкъщи всички само това ми повтарят. Но въпреки това е страшно скучно. Затова и излизам така понякога, когато спят. Търся си някого, с когото да поговоря, а не само да ми повтаря какво хубаво дете съм. Аз и без това не мога да разбера защо е толкова важно да си хубав. Според мен всички са хубави. А освен това не е важно. За мен много по-важно е да разбера защо мама непрекъснато настоява да ме влачи по лекари. Ако наистина съм хубава, какво толкова трябва да ми оправят?

– Може би … това с пелените – опита се да й подскаже той. – Ти на колко години си?

– На седем.

– Виждаш ли? Повечето деца престават да … хм … пълнят гащите … далеч по-рано.

– Аз пък не преставам – вирна тя брадичка. – Е, и?

– А, нищо – сконфузи се Незнайният. – Да ти призная честно, то и аз …

– Какво и ти? – изгледа го тя любопитно.

– Ами, ако не беше неприлично …

– Хайде де, кажи. Тук няма други освен нас.

– Страшно ми се пикае – призна той засрамено и изведнъж почувства как от плещите му се смъкнаха не една, а поне десетина планини. – Не можеш да си представиш какво е наказание така, да не можеш, когато ти се иска …

– Че кой те спира? Пишкай си, какво му е толкова?

– Хе, хе – засмя се Незнайният. – Лесно ти е на теб, със синдром и всичко. Ама я се опитай да бъдеш за малко нормален, среден паметник. Аз ги нямам твоите привилегии.

– Какво е привилегии?

– Това е … когато си вземаш нещо без да питаш, а хората не ти казват нищо. Не са съгласни, но си мълчат.

– Хм, това пак не го разбирам. Ами то тогава всички са с привилегии. Например татко хич не обича, когато мама му взема колата, но си мълчи …

– Не, не, това е друго. На това му се вика любов.

– Уф, съвсем се обърках. Я дай да си говорим за пишкането. Много е просто, искаш ли да ти покажа?

– Не, не, благодаря. Аз и сам зная.

– Добре, както искаш. Впрочем, я чакай да те питам още нещо. Ти може би ще знаеш.

– Кажи.

– Когато се нааквах преди, мама понякога плачеше. Тогава реших да не акам повече, цял месец не аках, само че ме заболя много корема и пак ме водиха на лекар, и мама пак плачеше. Значи каквото и да правя, тя все плаче. Даже и татко плаче понякога. Това можеш ли да ми го обясниш?

– Хм, не е лесно. Може би те просто … искат и ти да бъдеш като тях. Като всички.

– Като всички? Ами че те нищо не разбират. Само клепат с клепачи и се страхуват да те погледнат в очите. Веднъж чух една лелка да казва „такова хубаво дете, а такова нещастие“. Това не е ли пълна глупост, ха кажи ми де? И аз ли да плача тогава, че те да станат като мен?

– Не знам, не знам наистина …

– Жалко, ти поне по-нормален ми изглеждаш. В сравнение с нашите, искам да кажа. Те правят всичко наопаки. Само тичат насам-натам, блъскат се и плачат. Понякога имам чувството, че съм единственият нормален човек на тоя свят. Заедно с теб, искам да кажа. Но това с пишкането не е правилно. Щом ти се иска нещо, трябва да го правиш, иначе отиваш при доктора.

– Е, не всичко е толкова просто …

– Вярно – съгласи се тя най-неочаквано и воинът внезапно се почувства залят от вълна на топло, приятно облекчение. – Аз не ти казах всичко. Всъщност, май още нищо не съм ти казала. Защото понякога …

– Какво понякога? – не се сдържа и попита той, след като се беше отказал да чака повече. – Казвай де, защо се умълча такава?

– Понякога ужасно ме е страх. Страх ме е, когато вкъщи идват непознати хора. Страх ме е, когато мама не е оставила пантофите ми на мястото им. Страх ме е от прахосмукачката, от нея особено много. Страх ме е от това, че ще трябва да ходя на училище. Беше ме страх и от детската градина, но тя вече свърши, слава богу. Страх ме е, когато трябва да подам ръка на някого … Да изреждам ли още, не ти ли омръзна вече?

– Не, не, говори, аз те слушам.

– А понякога ужасно се ядосвам, защото те всички са толкова странни и не мога да ги разбера, и тогава започвам да хвърлям и да чупя всичко, каквото мога да докопам, а после мама и татко дълго се карат, а аз съм тъжна и по цели дни не искам да излизам никъде. Ти тъжен ли си понякога?

– Да, случва се.

– А плачеш ли?

– Не. А-а-а, понякога, но само когато вали дъжд.

– Хе, това го разбрах. Хе, хе, много е смешно. А мама също плаче, най-често без причина. Наскоро се върна от работа, цялата в сълзи. Тя работи тук, в гимназията. Другарят Тодоров й се карал, защото казала, че това с турците не било правилно и че било против човешкото достойнство. А татко й каза, че с тази уста щяла да докара ядове на всички и че трябвало да внимава какво приказва. А после се скараха и цял ден не си говориха. Какво е това с турците, можеш ли да ми обясниш?

Незнайният се намръщи.

– Още си малка, първо трябва да пораснеш.

– Ама и ти ли? – Тя го изгледа с такава обида, че отново го досрамя. – Е, това вече не го очаквах. Всеки път, когато ми кажат такова нещо, знам, че това са глупости. Не знам как, но го знам. Така че не ми се усуквай, ами по-добре обяснявай. Какво е това с турците?

– Турци няма! – отсече Незнайният. – Тук всички са българи. Аз за какво съм се бил едно време?

– Това не мога да ти кажа, ти сам трябва да си знаеш. А като няма турци, защо всички толкова се страхуват от тях?

– Ами тебе не те ли е страх от тъмното?

– Страх ме е, ама тъмното е пред мен, мога да го видя. Искам да кажа, не мога, затова ме е страх.

– Всички ги е страх от това, което не могат да видят – процеди воинът с нежелание. – Възрастните също.

– Аха, така вече разбирам. А това означава ли, че мама не може да ме види? Защото понякога усещам, че се страхува от мен. Обича ме и се страхува, едновременно. Веднъж каза, че всичко й идело заслужено, защото дядо бил наци и бил направил много лоши неща. Кое е заслужено? И какво е наци?

– Уф, пак сложни неща. Тя откъде е, майка ти?

– От Германия.

– А, ясно. Това, това е като с тъмното … само че се вижда. Хем се вижда, хем е страшно. Има и такива неща.

– Ти бил ли си в Германия?

– Не, не съм.

– Много интересно място. Там хората си бършат обувките, преди да влязат в магазина. А църквите имат прозорци. И тоалетни. Освен това там има врати, през които е забранено да се минава. Мама ми показа една такава като бяхме там, то всъщност не е врата, а едно такова голямо нещо, с много колони и коне отгоре. Ако човек се опита да мине през тази врата, го застрелват, така каза мама. А татко каза, че тоя свят е болен и че нищо няма да го оправи. А мама каза, нека първо погледнем себе си, но аз знаех, че тя гледа не себе си, а мене, и страшно се ядосах, защото знам, че не съм болна и че нямам нужда от лекари, но тя си знае нейното и не ще да слуша. А после татко каза, тия тук от дисциплина не могат да дишат, а мама каза, да, да, вярно е, но си личеше, че не й стана хубаво, а после цял ден беше тъжна. Какво е дисциплина?

– Дисциплината е най-важното нещо! – отсече Незнайният, после добави по-тихо: – А татко ти има още много да учи.

– Ами той и без това нищо друго не прави, само учи. Той е философ, за това ще те питам по-късно. И по цял ден само чете разни книги, за това какво бил казал някой за закуска. Чакай, не. Не за закуска, друго беше, едно такова завъртяно. А, да, за раз-тус-тра. Ти това разбираш ли го?

– Долу-горе. Ама не много. И какво друго прави татко ти?

– Пише разни неща, дето не ги показва на никого. А мама му вика, кой тук ще ни докара ядове на всички, а той й вика, аз поне не си виря главата там, където свистят саби. А тя му вика, да, точно по български, и тогава отново се скараха. Те често се карат, а после тя му вика, децата ни гледат, и след това си мълчат, и двамата, но се вижда, че им се иска още да се карат. И тогава аз не искам да акам.

– М-да – промърмори незнайният тихо. Гранитното му гърло се беше свило и хич не му се приказваше повече. Но малката продължаваше.

– Понякога мама казва на татко, че можеш да избягаш от всичко, но не и от себе си, а той й вика, че му е писнало от мегдански мъдрости, а тя ходи да гледа в речника какво е „мегдански“, защото е обидена и не иска да пита. Хем не знае, хем се обижда. Аз като не зная, питам. А после тя му вика, че говори такива неща, защото не обича себе си и че ако иска да промени нещо в света, първо трябва да започне със себе си. Отегчавам ли те вече?

– Ами … не, не. Само дето стана късно, не е ли време да спиш?

– Аз спя през деня, защото тогава е скучно. През нощта е по-интересно, тогава няма други наоколо. Теб досаждат ли ти хората?

– Уф, и още как!

– Виждаш ли? Ей за това говоря. Татко казва, че адът, това били другите, а мама му вика, че всеки може да си предъвква класиката, но само малцина могат сами. Аз това пак не го разбирам. Как може да не си сам, всеки е сам, така си е редно и така е хубаво.

– Ти … ти си различна.

– Ама всеки е различен. Защо всички толкова ги е страх от това, то не е като тъмното, нали? Аз обичам да съм различна, искам да съм различна. Защо всички искат да са еднакви?

– Не знам, така е … по-сигурно. Като в тъмното, ако държиш някого за ръката, и той държи тебе, става малко по-лесно, нали разбираш? Еднаквото, това е като нечия ръка в тъмното.

– Не, това не го разбирам. Еднаквото го няма, те сами си го измислят, и се сърдят, когато не им вярваш. Каква полза от една измислена ръка в тъмното? Няма смисъл, това с нищо не помага.

Незнайният мълчеше.

– Добре, аз ще си тръгвам тогава – каза по някое време малката, прозявайки се с ръка пред устата. А ти си помисли все пак …

Воинът дълго гледа след нея, чак докато малкото й телце изчезна някъде в тъмното. А после се опита да поспи, но не успя. Тази нощ май нямаше да бъде от спокойните.

* * *

И чак когато след няколко дни в градчето гръмна новината, че някой е направил голяма локва пред паметника на Незнайния воин, а другарят Тодоров нареди всеки ден да се остригват по десет момчета от горните класове, докато не се открие мерзавецът, който е извършил това безчинство, започна да става ясно, че светът – включително и тоя на воина – изглежда е престанал да бъде същия.

На хоризонта се задаваше есента, а заедно с нея – и ноември.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (5)

- 08-03-2010|Evgenia Razpopova - ЧУДЕСНА ДРАСКУЛКА,

лишена от някои психясващи негативи, характерни за "Реката в кутията" и "Поляната с трите изхода"! И воинът си е дете, като събеседницата си. Затова децата ще повярват на одушевеното му съществуване и скритичко ще се попитат, дали не могат да повторят интервюто на момиченцето. И диалогък е лек, но стойностен. Добрата дидактика! Поздрави, Златко!

- 08-03-2010|Златко

Нещо се разминаваме тук, отново, но все пак благодаря за добрите думи. Според мен това е всичко друго, но не и текст за деца – и сравненията с детските ми текстове по мое усещане са недоразумение. В такъв смисъл думата „дидактика“ е малко не на мястото си, защото един дидактичен текст за възрастни е (сравнително) най-нелепото нещо на тоя свят, което мога да си представя. Впрочем, никой автор не е собственик на текстовете си, противно на всякакви закони за авторски права, така че свободата на интерпретация си е свобода, fullstop. И все пак усещането е странно. Малко като игра на развален телефон, по мое усещане. Но лошо няма, разбира се.

- 14-03-2010|читател

Прочетете и тези две неща, писани преди двайсетина години:

http://www.slovo.bg/showwork.php3?AuID=56& WorkID=944&Level=2

http://www.slovo.bg/showwork.php3?AuID=56& WorkID=945&Level=2

- 16-05-2011|Гост

"... свободата на интерпретация си е свобода, fullstop. И все пак усещането е странно. Малко като игра на развален телефон, по мое усещане. "

Точно това е влудяващото - когато текстът ти бъде разбран по нежелан начин, когато не успееш да предвидиш някоя неприятна интерпретация. И ти се отщява да пишеш изобщо.

- 16-05-2011|Златко

Първото условие, за да започне човек изобщо да пише, според мен е предварителният отказ от всякакво право на собственост, поне в смисъл собственост върху значенията на текста. Настоява ли човек да бъде единственият, който „разбира“ какво казва написаното, то вероятно той наистина е единственият.

Какви пари

Автор: Здравка Евтимова

Този баир, който се виждаше от прозореца на Ана, приличаше повече на човек, отколкото на планина. Той напираше нагоре към небето, искаше да отхвърчи високо и да види какво има зад онзи завой на пътя. Ана също искаше да види какво има там, зад изчезващия следобед, но оставаше при тенджерата с картофена супа и се чудеше как да раздели пилето на три, за да остане и за събота. Синовете й, близнаци на пет години, спяха и точно тогава тя мислеше за хълма, където се раждаше слънцето. Там живееха и дъждът, и добрите самодиви, за които тя разказваше на близнаците и им напомняше – няма парички за кончета, но знаете ли какви страхотни гевречета продават зад ъгъла? Внимавайте, не си хвърляйте пясък в очите. Не, няма парички за сладолед, но като се прибере тате от Мадрид! Тогава ще има нови камиончета и за двамата, ще има кубчета – не от малките, разбира се. И саби ще купим, като си дойде тате от Мадрид. Тогава ще отидем на върха на онзи баир, виждате ли го, деца? При добрите самодиви ли, питаха близнаците. Да, там. Но Баба Яга може да ни вземе паричките от чантата, докато ние скитаме насам-натам. Пак нямаме парички, да му се не види. Тогава, когато тези ужасни парички най-много трябваха на близнаците, някой позвъня на вратата на апартамента. Тате! – викнаха децата, но не беше баща им. Веско, чичо Веско, който работеше също в Мадрид, при голямата жега и при къщите със стени от шоколадови вафли.

– Здравей, Веско – посрещна го Ана. – Много добре, че дойде да се обадиш, я кажи какво прави моя Мишо там.

Веско не отговори веднага. Погледът му пробяга по стените, с обезцветени тапети, по пода в коридора, където бяха наредени обувките на хлапетата.

– Тука плаче за боядисване – каза той. – Мишо е добре. Работи. Тия твои синове всичко изпокъсали, бе. Браво на тях.

– Чичо Веско, знаеш ли – започнаха да приказват децата – На оня баир знаеш ли какво има? Саби, но не от малките. От огромните – те святкат ей така: свет, свет, свет!

– Ще има саби, като си дойде тате от Мадрид. – прекъсна ги Ана. Знаете, казвала съм ви сто пъти.

– Чичо Веско – обади се по-ситният близнак, който беше и по-хитър. – Кажи на тате да си дойде по-бързо. Не утре. Утре е късно, още преди утре да си дойде. Кажи му да прескочи баира, да вземе самолета на самодивите и да кацне направо на балкона.

– Кажи му да не харчи много за нас. Само да купи на мама най-голямото камионче и една рокля – хем бяла, хем златна като на майката на Дани – обади се едрия близнак, който очевидно беше по-глупавият. – Мама гледа тая рокля десет и сто пъти.

– Кажи му, че аз и Петко ядем сирене да станем силни като него – обади се хитрият близнак. – Ядем и сладолед като има парички, но той разваля зъбите. Затова не ядем чак толкова често.

– Чакай Веско, я да изпиеш с нас едно кафе – предложи Ана.

Веско огледа кухнята, кафявия линолеум на пода, бюфета, върху който близнаците бяха рисували Зоро и сабя за хиляда лева. Мъжът забеляза железните чинии и порцеланови чаши с отчупени дръжки. По вратата бяха залепени рисунки, може би на добрите самодиви, недалеч от които крачеше злобната Баба Яга.

– Мишо ви праща пари – рече изведнъж Веско. – Ани, купи маратонки на момчетата и по едно камионче.

– Виждаш ли, мамо! – извика хитрият близнак. – Тате знае! По-добре не купувай маратонки, а саби, които светят – свет, свет!

– Ти как си, Ани? – попита Веско. – Виждам – не ти е леко с децата. Но изглеждаш добре. Даже много добре.

Той остави пари на масата, едно малко снопче банкноти, което децата гледаха с големи от щастие очи. Ана преброи парите и не можа да повярва.

– Мишо каза да си купиш някаква дреха – добави Веско.

– Така ли каза! – възкликна Ана. За миг тя си представи, че взима зелената рокля от бутик „Красота“. Глупости. По-добре да спести. Ще направи сандвичи и ще заведе момчетата до хижата – да видят сивия завой, където всеки ден се раждаше нещо хубаво.

– Имаше страхотен тоалет на абитуриентския бал – каза Веско. – Беше най-хубавото момиче тогава, честно ти казвам.

– Балът отмина преди хиляда години – отвърна тихо Ана. – Отслабнал си, Веско.

– А моят камион струва хиляда и две хиляди лева – викна хитрият близнак. – Но тате ни е пратил много парички!

– На мама роклята струва сто хиляди милиона лева и мама ще е по-хубава от майката на Дани.

– Мама и без това е по-хубава от майката на Дани – изтъкна хитрият близнак.– Да не е глупава да купува рокля! По-добре да купи вафли и печени фъстъци.

– На мене ми се струва, че балът беше вчера – каза Веско. Навън някакъв човек не можеше да запали колата си. – Хайде, оставям те да нахраниш синовете – Веско сложи чашата на масата, единствената със здрава дръжка от целия комплект. – Добре ни беше на училище, Ани. Страшно момиче беше ти – той се закашля, после продължи – Твоят Мишо е добре. – Веско рязко стана и се запъти към вратата. – Тука всичко ти е за боядисване, но ти не се притеснявай. Гледай децата.

Момчетата бяха щастливи, като че бяха получили къщурка – цялата направена от лешници и шоколад.

– Здравей Мишо – същата вечер Ана се обади на мъжа си по телефона. – Добре ли си? Много ти благодаря за парите, които ни изпрати. Ще купя едно камионче на децата, а за рокля не знам. По-добре да запазя парите за зимата.

`- Какво?- извика Мишо от другия край на света, от големия топъл Мадрид. – Какви пари! Не съм пращал нищо. Имаш ли представа как се изкарват пари тука, на жегата! Пари чак като се върна, дотогава нито стотинка. Трябва пестим, бе жена.

След два месеца дойде есента, баирът стана златен, а завоят се покатери още по-близо до слънцето. Близнаците ходеха на градина, майка им на работа. Вместо да купи зелената рокля, тя боядиса детската стая. Златен и светнал, апартаментът не приличаше на жилище, а на добър човек. Ана не им купи саби, а малка количка, колкото кибритена кутия, но как страшно бръмчеше тя и святкаше- свет, свет! По едно време, отново в събота преди обед, звънецът се обади от входната врата.

– Чичо Веско – завикаха един през друг близнаците. – Виж! Дива кола!Блести и фучи! Ти от Мадрид ли идваш? Как е тате?

– Здравейте, момчета. Здрасти Ани. Добре изглеждаш – Веско млъкна. Навън есента се стараеше да засипе пътя и градинката с мъгла.От съседния блок долитаха страхотни песни. – Вратата ти е счупена, Ани – промърмори Веско. – Голяма работа, ти гледай децата… Слушай, Мишо пак ти праща пари. Вземи ги.

– Тате каза ли, че мама трябва да ни купи маски на Батман? – попита хитрият близнак, вперил очи в купчинката банкноти. Ана погледна Веско, който беше отслабнал още толкова, опита да се усмихне, но не успя. Понечи да каже нещо, отново не успя и- не посегна да вземе парите.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (3)

- 14-03-2010|Гост

Прекрасен разказ на човек, който има голямо и добро сърце! Светъл талант - без напън, без претенция. Много изтински, като всичко написано от Здравка.

- 22-10-2010|Хриси - Чудесен разказ!

Какъв уж обикновен, а необикновен разказ!

Роетичен,докосващ те, истински!

Здравка Евтимова е най-талантливият ни разказвач днес!

Браво, момиче! Продължавай все така!

- 22-10-2010|Пенчева - Хубаво!

Талантлива авторка!!!

Харесвам всичко, написано от нея! Наистина е добра!

Подреждане на екстериора

Автор: Палми Ранчев

Карах колкото се може по-вдясно, защото едва пъплех. Дори спрях за известно време. Зад мен, въпреки че избрах разширен участък на пътя, за да не преча на останалите коли, чувах клаксони. Не им обръщах внимание. Ако не бяха ми откраднали касетофона преди няколко дни, щях да си пусна блусовете на Джони Ли Хукър. И постепенно настроението ми, най-вероятно, щеше да се оправи. Но така, без музика, само продължавах да мисля и нищо друго не можех да направя. Още чувствах тежест в гърдите, когато отново потеглих. Сигурно заради това реших да се отбия в кварталната комарджийница. Ще се обадя на Хари. Доскоро го наричах „най-добрия ми приятел“. Със сигурност беше единственият, с когото съм бил в детската градина. Иван, другият ми приятел, не съм виждал толкова отдавна, и е толкова далеко, чак във Вашингтон, че понякога забравям за него.

Паркирах пред входа, качих колата на тротоара, излязох и след няколко крачки, без да се обръщам, заключих с дистанционното. Подейства ми успокоително, че още мога да отправям команди и някой, или по-скоро нещо, да се подчинява на тях.

Вътре беше невероятен панаир – непрекъснато променящи се мелодии и звънци, движещи се светлини и хора, които гледаха в екраните на игралните автомати.

Бързо се ориентирах и открих къде играе Хари.

– Как върви? – попитах, когато застанах до него. – Повече печелиш, или губиш?

– Както в живота – отвърна той. – По петдесет процента от двата казана. Единият е с мед, другият – с катран.

– Сега нямаше късмет. Портокалите те отминаха.

– Ти как си?

– При мен напоследък катранът се увеличава.

– Само така ти се струва. Съсредоточил си поглед върху последните месеци. Затова имаш подобно чувство.

– Не знам.

– Помни, че ако сега не ти върви девет години, после девет ще ти върви. Такава била формулата.

– На теб ти върви май повече от девет години.

– Защото върнаха двете фабрики на дядо ми ли смяташ така?

– И това. Но и въобще. С твоите доходи съвсем спокойно можеш да живееш в Калифорния. А не постоянно да се чудиш кой ще дойде на власт. И дали следващите управляващи главанаци ще направят по-големи поразии от предишните.

– Тук ми е добре – каза Хари и кисело се усмихна. – Играя колкото си искам на машинките. И Наталия винаги се появява.

– Сега ще дойде ли?

– Както знаеш, ще се женим – продължи той, без да ми отговори. – Омръзна й да е любовница. Греховна и незаконна. Омръзна й да слуша обещания, че животът ще стане по-добър. И да вижда, че помията наоколо само се сгъстява.

Наблюдавах го как търси с поглед момчето, което отговаря за електронните автомати, и му направи знак с показалеца.

– Още две хиляди точки – извика той.

– Знаеш къде се запознахме с нея – припомних му, след като изчаках момчето да му навърти колкото искаше точки и да се отдалечи достатъчно. – В „Градът на истината“.

– Знам, че за първи път си я познал, нали така е казано в Библията, на площада. Изчукал си я в една от палатките. А пък град ли беше, и дали на истината, съм забравил.

– Колко години минаха оттогава? Митинги, протести, надежди, ентусиазъм...

– Е, що се отнася до нея, омръзнаха й тези щуротии. Минава трийсетте. Кога всъщност ги навърши? Ти по-добре знаеш.

– Най-добрият ми приятел ще се жени за любимата ми жена – осмелих се да изрека и се ослушах, сякаш очаквах ехо. Чуваха се само ударите, сочни и отривисти, с които Хари шляпаше по бутоните, и характерните звуци на обления в разноцветни светлини екран. Събрах сили, раздвижих устни и с пресъхнало гърло добавих: – Ударът не е в гърба, признавам. Но със сигурност беше неочакван.

– Както се знае от всички наоколо, живот и здраве, този ще е четвъртият ми брак. Надявам се да е последен. Известно е още, че си имал това-онова с всичките ми предишни жени. Без да искаш. Нали така. При теб повечето неща се получават, без всъщност да ги искаш.

– Случваше се винаги по-късно, когато си ги изоставил.

– Утешаваше ги приятелски.

– Те ме търсеха.

– Наталия пък потърси мен.

– Още я обичам.

– Харесва ти да си пламенен любовник – изрече през смях той. – Освен това искаш и да си женен, и да се грижиш за дъщеря си. И да изглеждаш образцов в много други отношения.

– Такъв ми е характерът.

– Нали разбираш, че всичко е лъжа – процеди пред свитите си устни той, а ръцете му с по-голяма сила се стоварваха върху клавишите. – Говориш каквото искат да чуят тези около теб. И никога не създаваш повече от очакваните проблеми.

Трагичното в случая беше, че в общи линии казваше истината. От почти десет години искам да се оженя за Наталия. И съм напълно искрен. Същевременно знам, че никога няма да го направя. Докато дъщерята беше малка, не можех без нея – това беше оправданието ми. Сега, почти двайсетгодишна, тя си има свой живот. И все по-малко се нуждае от мен. Но отдавна знам, че загубя ли Малина, жена ми, ще страдам още повече. Не трябваше да се сърдя – двамата имаха право. ТяНаталия да направи каквото е решила, а Хари да ми говори по този начин. Набързо и през смях той очерта смисъла на целия ми живот: промените, СДС... еуфорията на митингите, когато очаквахме да се случи най-доброто. И ни беше достатъчно, каквото се случваше. През цялото време жена ми не ме разбираше. Не се опитваше да ме разбере. Никога не дойде заедно с нас. Сега си мисля, че точно защото е разбирала, оставаше вкъщи.

– Трябваше поне да станеш политик – продължи той. – Но ти отново искаше да си няколко човека. И да си политик, и да не си. И да си честен, и да си най-умелият лъжец.

– Смятах, че така трябва... Опитвах се да не засегна...

– Е, тези думи, казани по този начин, са достатъчно и основание, и обяснение, както искаш го наречи – избъбри насмешливо той. – Дори за още по-ненужни усилия. Освен това, от цялата тази суматоха ти изпитваше удоволствие.

В продължение на доста време и на тримата ни стигаше еуфорията, че всеки ден нещо се променя. Значително по-късно се появиха съмненията. Хари, както обикновено, беше краен. Повече не ми се занимава с ченгета и бивши комсомолски активисти, каза веднъж той. И престана да идва с нас. Иначе още дълго щяхме да му противоречим и да го убеждаваме, че не е напълно прав. Но оттогава, щом отворехме дума на политически теми, той отказваше да говори.

В началото ние с Наталия бяхме объркани. И само по-внимателно се вглеждахме, с по-трезви погледи, в случващото се наоколо. Постепенно усетихме колко безсмислен става ентусиазмът ни, когато се използва от дребни душици, каквито се оказаха повечето политици. Вече нямаше митинги, или ако имаше, бяха прекалено демагогски. И престанахме да участваме. Бяхме уморени и разочаровани. Най-ценното, което ми остана от това време, беше Наталия – чувствата и годините, прекарани заедно.

Сега знаех, че напразно стоя и гледам фигурите, цифрите и светлинките, които ту се подреждаха както трябва, ту не напълно. Продължаваха да святкат, да се разбъркват и да се въртят. Още повече, усетих в очите си сълзи. Само това оставаше – да се разплача. Обърнах се настрани, почаках да се успокоя и тръгнах към изхода.

Вкъщи ми отвориха още преди да позвъня.

– Татко ти е! – каза Малина, която бързо ми обърна гръб. – Борис закъснява вече прекалено. Не трябва да го свикваш така.

– Обади ми се само преди две минути, мамо. За пети път. Какво повече искаш?

– Отдавна трябваше да се появи.

И двете харесват Борис – висок, рус, със зелени очи – винаги усмихнат. Баща му имал апартамент във Виена. Развивал някакъв бизнес. Впечатляваха се колко често двамата пътуват дотам и обратно.

– Ченге! – определих, както ми се струваше, безпогрешно. – Всички ченгета имат апартаменти във Виена. Там са голяма част от парите на държавата. Откраднатите, разбира се.

– А ти къде искаш да са? – попита присмехулно дъщеря ми. – В тези, които ходеха по митингите ли? Четяха по цяла нощ, каквото не бяха прочели през годините. И развяваха сини знамена.

– Ченгетата ни излъгаха.

– Е, и?

След около десетина минути дъщеря ми излезе. След още десет чух, че Малина също отвори външната врата. Извика нещо неразбрано, вероятно каза къде отива. Обикновено се събираше с две приятелки от съседния вход: говореха, редяха пасианси, гледаха си на кафе и на карти. Седнах във фотьойла до стената и се втренчих в една точка. Опитвах се да не мисля. Тогава иззвъня телефонът. Търсеха ме от Вашингтон. Зарадвах се. Иван беше единственият човек, с когото сега можех да поговоря откровено.

– Болен съм! – изрече сподавено той. – Неизлечимо болен.

– От какво?

– Има ли значение! Не знам още колко месеца или дни ми остават... И затова се налага...

– Говори!

– Трябва да ти призная...

– Слушам те!

– През цялата година преди заминаването ние с Малина... Дори на няколко пъти щяхме да се съберем. Да заживеем заедно. Не го направихме. И това е най-голямата ми грешка. Сега я чакам да дойде. Не зная дали ще ми стигне времето да направя всичко, което отдавна трябваше... Трябваше, трябваше!...

– Какво искаш от мен?

– Трябва да я видя!... Имам нужда от нея!...

– Попитах те какво?...

Връзката прекъсна.

Не знам още колко време останах в тъмната стая.

Не зная кога и защо излязох пред блока.

Качих се в колата и направих нужните маневри, за да напусна паркинга. Винаги съм обичал да карам през нощта. Улиците и булевардите са пусти и спокойни. В колата, дори по това време, когато повечето нормални хора са си вкъщи, не се напрягаш, забележиш ли човешка фигура. Дори изпитах удоволствие, че например този пиян, уморен или просто нещастна отрепка – влачеше се по тротоара, слезе на платното, постоя там и се качи обратно, – не съм аз. Движеше се и единствено с това беше по-различен от дърветата, покрай които минавах. Остана назад, като несъществено допълнение към пейзажа. Не ме интересуваше. Не искам да ме интересува. Постепенно се успокоих. Дори се почувствах сравнително добре. Всъщност бях доволен, че за нищо не мислех. През цялото време ми липсваше само Джони Ли Хукър. Или не ми липсваше. Доста ясно го чувах – макар и някъде далеко в паметта си – и продрания му глас, и тежкия ритъм на китарата.

Не зная дали гласът му беше виновен, или злорадството, с което преди това отминах нещастния пияница, бездомник или обикновен самотник, когато на сравнително лесен завой продължих към светлините на пешеходното островче. Лявото колело се блъсна силно в тротоара, колата подскочи, вдигна се на две колела и почти веднага се заби в металния стълб на светофара. Не ми се вярваше, че се беше случило, дори когато осъзнах, че ударих странично главата си във въздушната възглавница. Повторих няколко пъти действията и мислите си, преди да се отклоня от пътя. Бях зашеметен от удара. Пораздвижих се: главата ме болеше, краката и ръцете ми бяха изтръпнали. Забелязах, че над мотора се издига тънка струйка дим. Трябваше бързо да изляза. Колата най-вероятно скоро щеше да избухне. Навън разбрах, че димът е пара от течността за чистачките. Огледах се. Единственото ми желание беше да изоставя всичко и да продължа по нощната улица. Ей така, без да мисля за никого и за нищо. Без значение ще стигна ли някъде и кога ще стане.

Тогава една малка кола – не разбрах каква марка – спря до отсрещния тротоар и от нея излязоха две момичета. От тези с откритите пъпчета.

– Можем ли да ви помогнем, господине?

– Не! Никой не може.

– Силен ли беше ударът?

– Не знам.

– Важното е, че сте невредим.

– Не знам.

И наистина не бях сигурен, че е толкова важно.

– Ако искате, ще постоим с вас – предложи тази, която караше. – Докато се пооправите.

Минутите, които прекарах в неочакваната компания, бяха най-приятните от доста време. Тревожеха се за състоянието ми. Питаха къде най-силно ме боли. И отказваха да повярват, че след катастрофата единственото ми желание беше да продължа по улицата.

– Ама наистина ли?

– И щяхте да си зарежете колата?

Бяха облечени приблизително по един и същи начин, еднакво слаби и стройни, признавам, че почти не ги различавах.

– Исках само да продължа. Нищо друго не ме интересуваше.

– Сигурно сте бил зашеметен от удара.

– Бях зашеметен от прекалено много удари.

По-късно се появиха полицаите, които разглеждаха повредения светофар и смачканата броня, пишеха, коментираха и отново разглеждаха. Но дори когато двете момичета се върнаха в своята кола, помахаха ми оттам и си тръгнаха, приятното чувство остана. И не бях сигурен – нарочно или без да искам се блъснах в светофара.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 10-03-2010|николай

много ми хареса :) любим писател.

Властта, достойнството, Палми Ранчев

Автор: Владимир Трендафилов

В заглавието има скрит парадокс. Палми Ранчев не пише за никаква власт в романите и разказите си. И ясно защо. Повечето му герои или са изпаднали от обществото, или се държат с последни усилия за ръба на борда му – боксьори в оставка, професионални самотници, обикновени отрепки. На фона им епизодичните магазинерки и сервитьори изглеждат стълбове на бюргерството. Тук правилата са малко. Преобладават прищевките на волеизявленията. Сред важните елементи на света можем да изброим хаоса, конфликта, случайността, късмета и малшанса. Логиката и разумът не са на почит.

По този повод, често забравяме, че властта също е аспект от организацията на обществото – каквато и да е тази организация, каквото и да е то. Тоест, ако спазваш що-годе правилата на обществената игра, на „гражданския договор“, значи си в пряк досег с властта. Познаваш я, поне откъм твоя зрителен ъгъл. А в света на Ранчев „общество“ няма. И затова тя изниква епизодично, като далечен отглас някъде от върха на света: този подметне, че политиците и бизнесмените ни били от един дол дренки, онзи се втурне да каже, че видял сред група мутри на улицата един от депутатите. Или като акт на насилие, дошъл изневиделица отнякъде встрани. А най-вече е съдба, орис, „огромен показалец“, който направлява живота на хората „тук долу“.

С достойнството работата е същата. И тази дума сме свикнали да я свързваме с образа на човека като гражданин, със социалния индивид и правата му. А тук какво достойнство, като нямаш права? Всеки ти гази територията. И ти газиш чуждите. Наоколо срещаш по-скоро хора на болезнената чест, не на достойнството.

Искам сега да разкажа един сюжет – просто един от многото, – за да имаме поне малко споделена площ за разсъждения. Но най-напред няколко уводни думи за Палми Ранчев, писателят с интересното име. Той пише отрано, но книгите му започват да излизат едва през 90-те години. Преди това е бил боксьор, за известно време и треньор на националния отбор по бокс. Сюжетът по-долу е от книгата му с разкази „Аматьори и професионалисти“, която е сред много малкото безспорни явления на днешната ни проза:

„Балоните“. Безпризорен хлапак влиза в ресторант да отмъкне нещо за ядене и попада на тържество. Пълно е с деца, гримиран дядка им раздава разноцветни балони. Хлапакът взима филия хляб от една маса, класира се и за балон, излиза. Дотук мисията се развива според очакваното. Но не щеш ли, балонджията тръгва след него, обзет от състрадание и общата идея да му помогне с нещо. Хлапето, усетило това, тутакси се хвърля да прави независими стойки. Вади филията и я ритва надалеч с театрален непукизъм. Ритва и балона, защото бил жълт, а не червен, пък и бил само балон, а не футболна топка. Балонджията му предлага да го нахрани, да му купи топка, но хлапето реже идеите в зародиш, хвърля му в лицето обвинението, че е педофил, после му измъква парите от джобовете и го оставя да се тресе на място с балоните си в ръце.

Тук проблемът, а и драмата, е очевидно в невъзможността да помогнеш някому в този план на живота. Хората описват затворени кръгове, всеки сам за себе си. Няма взаимно доверие. Единственият възможен контакт е сблъсъкът. Хлапакът и не очаква друго. Той е зает с личното си оцеляване и ценностите му са строго фиксирани точки върху пътната му карта – хляб, балон, марката на мерцедеса, паркиран до ресторанта. Сред тях въобще не влиза полученото отвън състрадание, особено пък от непрестижен човек, член на собствената му социална група. Колкото и да е парадоксално, ако го ощавим от асоциалната конкретика, хлапакът всъщност демонстрира с поведението си съвсем здравословна амбиция за смяна на кастата, за издигане в обществото от низините към върха. Според собствените си разбирания. Уви.

Именно тази амбиция го кара да жертва храната пред олтара на престижа. На честта, достойнството. Това са въобще болезнени точки в съзнанието на Ранчевите герои. Авторът познава много добре произхода на типажа си. Отраснал е в аналогична среда – софийската Коньовица. Тук е царството на гъстата субкултура, на топчетата и ашиците, на опърпаните книжки на Карл Май и Едгар Уолъс, на ярките афиши и очуканите табели на дюкяните, на уестърните и екшъните от по-нови времена.

Пак ще отворя дума за високото и ниското в културата, но само като приоритети за два манталитетни свята, като два типа възприятия. Светът на високата култура е по-рационален. Там преобладават ориентациите, разчетите, преценките в естетическия вкус и социалното движение. В света на субкултурата пък високо е всъщност ниското. Това е романтичен свят, свят на абсолютни стойности, на ярки бои и силни афекти, на чест и саможертва, на фантазии. Във фантазиите се вярва безрезервно. И не случайно, защото в тях се съдържа естеството на желанието за движение нагоре по социалната стълбица. Само че поради липсата на образование и информация това желание не тръгва по регламентите, а се разсейва в зародиш или опира в нисък таван.

Неотдавна Ранчев ми каза лично: „В нашата махала много се четеше. От тия, приключенските книжки. Един приятел имаше цял сандък и ни раздаваше.“ И като го попитах „А тия хора, твоите, виждаш ли ги и сега?“, отвърна:

„Виждам ги от време на време. Още четат същите книжки. На петдесет и кусур годишна възраст.“

Бих допълнил само:

„Но това, което по-рано им е давало мечти, доста свързани с идеята за бляскава реализация, сега им осигурява друго – укритие, бягство, мимолетна илюзия за спасение. От мисълта за света, който не са напуснали.“

Да се върнем на разказа, от който тръгнахме. Лесно можем да плъзнем тълкуването му по линията на икономическия и морален срив в днешното ни общество. Да оплачем злочестите бедни, да охулим злокобните виновници за хала им и за пореден път да очертаем колко ни липсва разгърната програма за социално спасение. Но разказвачът на Ранчев не стои толкова далеч от героите си, че да ги учи или оневинява. Не заема олимпийска поза на професионален мъдрец или възпитател, нито пък огорчената поза на непризнат мъдрец или възпитател, толкова популярна днес сред белетристите ни от по-старите поколения. Напротив, върви редом, наблюдава от упор, надниква. Не съди и не типологизира. Описва.

Тази номадска гледна позиция е строго специфична за Палми Ранчев. У друг не съм я срещал. А най-интересното е, че макар да е дистанцирана, тя не е неангажирана. Не е нравоучителна и сантиментална, но не е и хладна. Далеч е, да речем, от дистанцирания поглед на Стефан Кисьов от романите му „Джубокс“ и „Не будете сомнамбула“. Основен елемент в нея е според мен инстинктивното уважение. Именно инстинктивно, а не плод на идеология или писателска нагласа.

На какво се дължи това уважение? Най-напред, Ранчев просто знае героите си. Има и леко меценатство. Този човешки план е тотално анонимен и ням и Ранчев се чувства морално ангажиран да му даде, ако не друго, поне глас. А може би се основава и на известна доза екзистенциален страх. Това е свят на неудачници и лумпени, който хем плаши порядъчното общество „над“ него, хем в контекста на днешната обща несигурност представлява застрашително актуална, потенциално утрешна реалност. Ранчев се движи през един такъв свят и естествено споделя страховете, които той изпитва и излъчва.

Но има и още един мотив за уважението. Ранчев бръква по-надълбоко в нещата. Той като че ли си задава въпроса, какво остава от човек, ако го лишиш от всичко социално, ангажирано, „топло“, „човешко“, от всеки шанс за самоуважение? И ни показва в отговор едни човекоединици, оголени чак до най-вътрешния план на индивидуалността, до металната жила на егото, която е яка и хищна, защото няма друг смисъл, освен собственото си съществуване. Тези онтологични твари кръжат по затворени планетни орбити. В тях свисти самото битие, фучи времето, диша Бог. Но не Бог моралистът, а мистичният и суровият, който те пълни с живот без да ти придиря за какво ще го употребиш. Да, тук е нивото на уважението. На почитта.

Ако ме накарат да нарисувам в съзнанието си автоматичен портрет на Палми Ранчев, представям си го най-лесно като зимна фигура с плетена шапка и свито в себе си лице. Масивна, но бърза крачка на човек морално ангажиран в съпричастие. И в ненамеса.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

Моите срещи с Елин Пелин

Автор: Кристин Димитрова

По онова време Мирчо от Враца искаше да се ожени за мене, но аз не исках. Аз бях чела „Тъй рече Заратустра“ в оригинал, а той ходеше с един плетен пуловер, ама от двe прежди пресукани, че да е по-дебел. И като кажеше „яз така“, „яз иначе“, потъвах от срам. „Аз“ се казва, поправях го, „аз“ се казва. Какъв инженер си тръгнал да ставаш с това „яз“! Ще те пратят в някое министерство да си обясняваш чертежите, а ти ще им язкаш там. А той ме успокоява: „Яз по заводите ще обяснявам. Те работниците ша мъ разберат.“ Беше 1947 година. Тя, съдбата, все си играе с нас.

Веднъж Мирчо ме причака пред университета и ми каза, дай да вървим на Чамкория. А, казвам, луд ли си, с тези гуменки не. Навън мокро, в края на ноември така става. Имах едни нови гуменки, току-що ги бях получила по линия на Уницеф. Не ми беше за краката, за гуменките се тревожех. Връзвах ги с едни дълги връзки нагоре, като балетни пантофки. Аз бях много хубаво момиче тогава. А Мирчо ми дава едни ботуши, намерил ги бил на бригадата. Че как така си намерил ботуши, бе, питам го, нали за да ги намериш ти, някой трябва да ги е изгубил? А той си бута каскета надолу и ми се подсмихва изпод козирката. Яз, казва, си мисла, че ако някой си е загубил такива ботуши, все ще има откъде да си намери нови. Във влака си взехме по една лимонада и смях, смях… По едно време гледам през прозореца, ама това навън хич не ми изглежда на Рила. Мирчо, бутам му ръкава, да не сме взели друг влак, а? А, този е влакът, казва ми, няма грешка, ама гледа на другата страна. И аз разбирам, че пътуваме за Враца. Слязох на следващата гара, да се прибирам у дома, а той тича по мене. Хайде бе, казва, какво толкова, нашите ще заколят един петел, ще го хапнем, пък утре се прибираме. Ти сега от един петел ли се уплаши? Ама то и аз, с кой акъл.

Аз си харесвах един Боян от Велико Търново. Беше колега на Мирчо, и той за инженер учеше, ама строителен. Много се строеше по това време. То Хаинбоаз, то жп линията Самуил-Силистра. Току-що бяха почнали Димитровград – народ, народ, все млади хора с лопати. На мен ми бяха дали една бригадирска количка да пренасям пръст, а една комсомолка все в моята пръст гледаше и отмяташе там нещо в тетрадката си. Виолетке, казваше ми, никога Виолета, а все Виолетке, като че ли ми е първа приятелка, пак ще цъфнеш на таблото с краката нагоре. Това е защото, когато обявяваха петминутна почивка, аз лягах в количката и заспивах. Пък един да вземе да ме нарисува така – то тогава нямаше снимки като сега под път и над път, само големците ги снимаха – нарисувал ме както спя в количката и краката ми се подават отгоре. А под карикатурата надпис: „Госпожицата си почива в будоара“. Познаха ме по гуменките. Та там го видях Боян. Висок, строен, бяха му дали един мотор с кош да носи пощата. На авиатор приличаше. Разбрах, че бил приятел на Мирчо, ама то кой ли не беше. Инженери, инженери, пълно беше с бъдещи инженери там, но за какво им трябваха, не знам. То всички въртяхме лопатите. Не можах да се запозная с Боян на бригадата. Само се погледнахме на един прашен път. Лицето му беше цялото в сажди от мотора. Ама пак си беше хубав.

Спомням си този ден много добре, беше първи декември. Но защо си го спомням, виж, това ми е излетяло от акъла. Мирчо пак мина след часовете, казва че във Враца заклали прасето, техните щели да изпратят кайма. Да се съберем в други ден на един жур, казва, в нашата квартира и да си направим мусака. От филоложките картофите, от мъжете каймата и сочи себе си. Тя неговата квартира беше на Лозенец, знам сега как звучи този квартал, но тогава си звучеше в края на града. Там къщичките бяха все едноетажни, с тесни прозорчета, с външни клозети, пък кал, пък уличните крушки на едни дървени стълбове, не можеш да видиш къде стъпваш. Ела, казва, към шест часа, ще напаля печката. Казвам, Мирчо, какъв ще е този жур след шест часá, а той: „Ми такъв, вечерен жур“. Тоя Мирчо, тоя Мирчо… За всеки случай доведох сестра си.

Със сестра ми винаги съм имала особени отношения. Много се обичаме, но и двете знаем, че тя във всичко ми подражава. Аз филология и тя филология, аз си подстрижа косата и тя си подстриже косата. От малка ме следва по петите. Та така, отиваме двете на мусака – аз с едно черно палто с кожени гарнитурки, то беше на майка ми, а тя с нейното си палто, ама и тя иска кожени гарнитурки. Дадох й един шал от моите да се издокара. А вътре – печката бумти, хората вече се събрали, двама колеги от философията разпознах, ама каква философия тогава, то си беше жив марксизъм-ленинизъм. Почваме да белим картофите и не щеш ли, от една стая излиза Боян. Аз като се смутих, като се порязах…

Някой засвири на акордеон, стана весело, мусаката взе да мирише хубаво. По едно време Мирчо казва, дървата свършиха, отиде вечерята, бързо още дърва. И се спогледаха нещо с Боян. А той ме хвана за ръката и хайде навън. Къде ме водиш, питам го, и така ми стана любопитно, де. А той: „Да съберем дърва от оградата на Елин Пелин“. Минаваме през храсталаците в задния двор и Боян започва да кърши дъски от съседската ограда. Беше направена от едни дълги тараби с оформен като перодръжка връх в горната си част. Ей тези върхове той ги чупеше навътре и ми ги подаваше. В този момент вратата на къщата се отвори и от нея излезе един мъж.

– Ей, кой е там?

Клекнахме зад оградата и се разкикотихме. Дъските ми се изплъзваха, както ги държах, а Боян ми ги буташе обратно в ръцете. И както се криехме там, в тъмното, той ме целуна по устата. В този момент нещо шавна в другия двор. Уплашихме се, че Елин Пелин идва да провери какво се е случило с оградата му и сега ще ни хване. Гледаме го през цепнатините между тарабите. А той просто беше направил крачка встрани да си вземе кибрита. Облегна се на рамката на вратата и си запали цигара. Крушката в стаичката му го огряваше иззад гърба, така че не можах да му видя добре чертите. Беше суховат човек, попрегърбен от годините. Лицето му беше извъртяно към нас, но знаех, че не ни гледаше. Просто си пушеше на вратата и му личеше, че не очаква да види нищо. Беше забравил за нас.

„Този май вече е почнал да си празнува рождените дни отзад-напред“, ми прошепна Боян в ухото и малко ме разтревожи. Казах му, че ми е студено и искам да се прибираме.

Мирчо се ожени за сестра ми и стана големец. Онзи ден мина да ме поздрави за именния ми ден. Поднася ми букет и ми казва Виолетке, Виолетке, ти ми беше първата любов, а сестра ти ми стана истинската. Хайде, хайде, хайде, хайде, казвам му, на тия години такива приказки. Пък какво стана с Боян, не знам. Замина май някъде.

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (3)

- 14-03-2010|Колев - Моите срещи с ......

Много свежо!

- 18-03-2010|Дончо Аврамов - Обнадеждавашо

Кристин Димитрова е млада жена и за разлика от други свои колеги на същата възраст търси простота и близост с живота.Това е благословен път - надявам се да успее и да достигне до значителност в този мъчителен, преходен момент, когато едни фантоми от миналото - Л. Левчев, Д. Цончев, Ив. Гранитски, Б. Биолчев, П. Караангов, Ант. Дончев, Г. Данаилов и други вонящи на нафталин деятели на тоталитарната литература - продължават да се опитват да запушват хоризонтите.Простотата на прозата й ми допада и й пожелавам да достигне и до това, което липсва на разказа: мощ на изживяването на героинята и някакъв ход на личността й - напред-назад-нагоре-надолу-наникъде, на където й да е, но това е необходимо за да не останем само в случката.

Вкус на залез

Автор: Михаел Стомин

Намирам се пред костенурката: така наричаха глинената къщурка, която наистина много прилича на намазана с глина костенурка; седнала съм на голям недоодялан камък, тежко пуснат пред вратата й за стъпало; на пет-шест години съм и имам две плетени опашки, щръкнали русо над наведената ми към едноока кукла, едра за възрастта си, главица. В единия край на омачканата от пръстите на времето като кожен лак снимчица се вижда част от разпънатото крило на Излича – оня тъп пуяк, който изкълва окото на парцалената ми Руся и остана ненаказан. Вуйчо Ванго не го заколи, защото смяташе, че няма смисъл да превъзпитава едно токова безполезно нещо, при това птица: защото птицата е душа на свободата – посегнеш ли й, това значи, че самият ти си тъп пуяк. Излич е местната дума за пенсионер. Снимчицата е чернобяла, а костенурката я няма отдавна; Излича го няма също – пуи и се дуе нагоре-надолу по безкрайните небесносини полета на свободата, щеше да каже вуйчо ми, ако сега беше тук и жив. Под костенурката месеха и печеха хляба на Мусоните стринка и свекърва й – баба Вая, на която съм кръстена по ред на номерата. Тя се сърди, ако някой я нарече баба и всички се съобразяваме с това. А дядо ми Лъчо Мусона е само неуловим като птица спомен, кацнал в шуместия клонак на времето: помня твърдите косми по хлътналите му гърди, тежкото им повдигане и хрипливо изтичащата безпомощност из недрата им; че е имал широко колкото носна кърпа теме и докато умре е зидал мостове, не помня. Освен едричка, моята глава е също такава, и дъщерите ми казват, че подобна е носил на раменете си Платон: което не ме прави също толкова умна, естествено.

Сега е останало нещо по-малко от село, то пак се казва Плачковци, но не е гара Плачковци, а само съвпадение. Три столетия преди да ме снимат на стъпалото пред костенурката, до ниския бряг на бара Омая дошло голямото семейство на Мусоните, и докато сваляло покъщнина от колите, жени, деца и старци хлипали като изгубени в дълбока дъбрава сираци. Историята има много езици, затова вярвам повече на легендата: плакали и някои брадясали мъже, но в случая и легендата не казва защо. Обяснявам си го с ген на плача, защото и аз поплаквам и се оплаквам често. Сещам се за нещо друго: прабабата на прабабата на баба Вая е била не само нещо като дебела царица на пчелен кошер в ония обвити с черна хартия времена, а и много талантлива прозрочица – прословута и уважавана като човек, чиято дума тежи и се чува, и когато си говори наум. Талантът й, предаван в наследство през поколение, е един от неувяхващите спомени и на местния епос. Прозрочица е пророчица, която не предсказва, а вижда без да тълкува. Разликата е много тънка, но важна: прозрочицата е като цифрова камера – вижда всичко и никога не лъже.

Днес сме се събрали да празнуваме деветдесетия рожден ден на десетата поред Вая. Помня, че на осемдесетия си тя се обиди тежко за нещо на баницата и оттогава отваря уста само за да пита ти помниш ли, без изобщо да любопитства за отговора; тя е десетата прозрочица на рода ни, и въпреки широката си известност, за всичките си съзнателни години е дала само едно кратко интервю – преди десетина години, по повод затриването, както го нарича, на местната прогимназия. В него тя казва, че вижда как след около десетина години вместо деца, в училището на Плачковци цвърчат и писукат само врабци. Тя казала онова, което вижда само с няколко думи, а действителността е изпълнила прозрочеството й много по-описателно.

Дъждът навън къпе мръсната мъгла на отиващия си октомври. Понеже съм любимата внука на Вая, получавам вече трета покана да опитам тортата: тя подбутва лакътя ми с ръба на чинийката и сочи с поглед жертвения срез в нея; полуотказвам й, понеже съм на диета и тя мести поглед върху корема ми с мълчаливо презрение, нелишено от необяснимата й слабост към мен. Ти помниш ли Излича, пита ме, но аз съм захапала среза и й отговарям само с кимане. Това не беше пуяк, а оперен дявол…, казвам ти. Как ли се пуе сега горе. Снощи сънувах, че идва напуен да пита дали харесвам имиджа му и къде държа ключа от чекмеджето си. Я се спасявай, викам, това си е първо на първо моя работа, и второто което е, мразя всяка дума с дж като мраза в кревата си. Казва се кладолаз, не чекмедже, а от имидж направо ми се гади. Тя облизва сметаната от коравите си устни и пита коя дата сме днес; замисля се отсъстващо над нещо…, ти помниш ли…, и се унася: едното й око остава полуотворено, но зеницата не се вижда. Искам да го притворя, а тя отваря и другото … Ъ-ъ …, ти помниш ли дядо ти Лъчо. Като падна от зидания мост на Омая, лежа седем седмици със затворени … Очи потъва в дългата й кашлица, после изплува отново. Дядо ти Лъчо … Една сутрин ги отвори и веднага скочи: отиде да го дозида, за да умре със затворени очи. Казвал ми е, че и папите строят мостове, но техните били въздушни. Като го довърши и рече: сега може да се сбогувам, невесто. Оттогава леглото ми мрази. Цялото Плачковци го оплака в един горещ като ръжен август. Свети Седмочисленици с високата камбанария в Козелово той ги е съзиждал, а прапрапрадядо му по права линия пък е бил главен каменоделец при папа Григорий Четиринайсети. Моят Лъчо ми завеща грамотата, подписана лично от него; държа я под ключ в кладолаза си, защото е безценна. Вярвам нея търси дяволът, преоблечен в перата на Излича. Лъчо казваше, че името ни Мусони не идвало от вятъра, а от масони. Ето, това е. Ти на колко години стана. Надхвърлих вече четиридесет, казвам й. Не са много, успокоява ме тя и пъхва длан под коляното на дървения си крак: да го наглася, голямата ябълка ми се схвана, казва, и сочи мястото й на таза с другата ръка. Ти не помниш как една нищожна пъпка на пищяла тръгна нагоре, и накрая отрязаха крака чак до коляното. Тогава Лъчо ми направи нов крак от дрян. Да е здрав, и за здраве. Понякога пак ме сърби и така го търкам, че почва да лъщи. И дрянът има душа, виждала съм я насън.

Цели четири поколения празнуват рождения ден на Вая днес. Родителите ми починаха млади; вуйчо Ванго също не е между нас, а вдовицата му остана в къщата, да се грижи за нея; двете ми лелки са тук с мъжете и правнуците й, и двете пушат марлборо лайт. На пруста плачат правнуците, но това не трогва някого. А Излича, сеща се отново Вая, се излюпи през май четиридесет и пета, и живя цели шейсет години. Вая казва, че го мярка отвреме-навреме в сините ливади на небето, а всеки простосмъртен може да го види в градинката пред кметството, в туристическата диплянка или в интернет, ако поиска. Малкият каменен паметник, който е емблема и географски център на Плачковци, оцелява сред дивия троскот, и от следите на изтръгнатите букви се чете: „На Излич, от изличените“. Паметникът е строен от роми и с волни пожертвувания на Последна дума – плачковския клуб на пенсионера. Дузина излича членуват в него, уточнява Вая. Веднъж в годината ги карат с автобус … Изличите, кого иначе, помага ми да вляза отново в мислите й. Ти помниш ли… Нещо тежко пада в антрето, но двете ми лели остават невъзмутими. Децата трябва да играят, съгласна е Вая. Ти помниш ли Марто. Помня и бълхите му, отговарям. Много умен пес беше, но ялов. А знаеш ли, че изличите направиха паметника, уж да привличал туристи и от чужбина … Ето, пак се дере някой. Маро виж да не си извадят очите.

Мара е младата ми леля: тежи като камък на мястото си, а мъжът й е пенсиониран доцент уши-нос-гърло. Не им обръщай внимание, казва тя и пита колко е часът. Вая ме побутва по лакътя, защото е напълно съгласна с мислите ми: лапането не поврежда само талията, така е.

Вратата едва не се откачва от пантите: внукът на лелка Мара хлътва през отвора разгащен, да избърши лъскавия му сопол, но работата свършва свако – доцентът по носове Венковски. Той намачква една туристическа диплянка, с цветни снимки на плачковските забележителности, и: духай силно. Преди да каже, още веднъж, момчето ми, пълнокракият Венко тича обратно и облизва остатъка в движение. От пруста пълзи студена влага, и другият ми свако, също пенсиониран, но подсъдим за нещо одитор, пресяга да придърпа вратата: загрижеността, отпечатана на сипаничавото му лице предизвиква по-скоро раздраза. Наскоро чух, че имал много грехове, но може и да са само клюки: хората се отнасят по-безмилостно към подсъдните. Плачът в пруста преминава на смях.

Докато Вая спи котешкия си сън, вземам една чиста диплянка от масата и я разгръщам. Евтини цветове и едно малко, разхвърляно като бели камъни по ската козе стадо пасе на първа страница; бял коларски път се спуска мързеливо и стига до селото на втора, където се виждат червени покриви и малкото кметство. Паметникът не се вижда, затова е сниман отделно: на нея той изглежда по-голям отколкото е всъщност, и някой се е сетил да окоси троскота около него преди да направят снимката. Има и текст, описващ прелестите на туристическата дестинация в полите на Балкана, откъдето е слизала четата на Хитов; и Левски е преспивал тук, но съвременниците му не са оставили ред писмени доказателства за това кратко посещение; една нагиздена с тежки козяци, китеници и пъстроцветни възглавки одая чака гостоприемно немски гости. Така мисля, защото текстовете са само на немски. За оплакване сме, казва Вая, която вижда мислите ми и със затворени очи. Мъглата навън е станала пушено-сива; чувам мъжки гласове; децата припкат към вратата да им отворят.

Гостите носят големи празнични каскети тип погача на малките си глави. Честитят крепко годините на Вая и й пожелават още толкова; здрависват се подред, с всеки поотделно. По-ниският вади подаръка от джоба на шубата: бутилка двойно препечена каесия, която тропва между разхвърляните по масата снимки и диплянки. На етикета й пише, че оцетът е бил винен. Това е вид кайсиева ракия, наречена още разплачка. Без да свалят шапки гостите вдигат наздравица, и питат за положението. Бутаме, отговаря от името на всички доцентът и предлага любезно да разгледат снимките, които гостите гледат от години на всеки рожден ден: любезността му иска да отклони вниманието им от въпроса дали ще има коледни надбавки към пенсиите тая година. По-високият гост е вечният председател на нещо, а в момента председателства Последна дума. За разлика от друга година, каесията стана мека като залез на вкус, пък душицата й, вижте, е с цвят на жетварска луна: говори по-ниският и дърпа козирката на погачата за по-голяма авторитетност още по-ниско. Душицата, повтаря той. Искат да й я извадят ония горе с нови акцизи, но няма да им стане гроздобера. Ето го Балкана, ще се борим до последно, подкрепя го на място председателят, без да уточни кое последно има предвид. Дъждът може да мине на сняг до утре, нахлува студен вятър, наздраве, обръща темата той, вади носна кърпа и подсмърча в нея, докато едната ноздра я засмуква. Зная, Вълко, казва свако Венковски, ти на колко стана? На години ли? Осемдесет без една! Не ти личат! Какво, малко ли са? Не, не са, но не ти личат изобщо! По-ниският бърза да съобщи същата възраст, но смята, че на него му личат. Никой не оспорва истината, той отпива и ни в клин, ни в ръкав добавя: както върви, тая Обамя скоро ще дъвче жълтото на китайците, както виждам. Прякора му е Братуша. Той пак отпива – с последното колелце краставица, а стринка Цеци пресяга за чинията и става да нареже още.

Предполагам, че рожденичката оплаква гостите насън, защото торбичките под затворените й клепки са мокри. Може да е и за друго. Навеждам се да ги избърша и чувам други гласове на двора; децата пак припкат, а Вая шепне, докато отлепва клепки: видях как трима нехранимайки откъртиха главата на Излича и плаках до сълзи, съобщава на всички тя.

Паметникът на Излича е за Плачковци онова, което Айфеловата, Спаската и Наклонената кула са за Париж, Москва и Пиза: гранитен смисъл на необръгваща гордост и символ на езическата й суетност; и на необяснимото плачковско дълголетие, въплътено в чудото на един най-обикновен пуяк. Последното не го пише в диплянката, която трябва да привлича колкото може повече немски зяпльовци. Вратата се отваря отново.

Този път влизат четирима излича с нови погачи на главите наведнъж: възбудени са видимо и говорят направо: някой е откъснал главата на Излича. Сега се въргаля в мокрия троскот и в бръшляна, цялата в кръв. Синя ли е, пита ги Вая. Да, гъсто-синя беше, сигурен …, отговаря местният краевед Ничев, но останалите не са толкова убедени: пак си пил гъсто мастило, прекъсва го един от тях. Гъсто-бежова беше, така я видям аз. Ти пак си пил боза, връща му го краеведът. Нали снаха ти ти носи крадена от Космоса боза под полата. Стига вече, напомня председателят. Сега кой не краде.

Чувала съм, че „Космос“ е бозаджийски цех, собственост на някогашен комсомолски секретар от съседното Козелово, и обяснявам това на неосведомените си роднини. Оставете сега каесията, да вървим. Да видим как ще се оправяме, няма време за разтакаване, говори едновременно с мен някой. Виждам само голямата му като нагнездена яребица гърбица и строгата линия на погачата, станала голяма за темето му. Имам чувство, че някой го държи за гърлото и виждам как всички хукват вкупом към вратата: сякаш всеки момент къщата ще потъне като ударен от торпедо миноносец в бездънната бездна на октомврийския следобед. Председателят напуска кораба последен: същински капитан на паникьосан екипаж изличи. Гледам как несигурните му колене се огъват и чувам Вая: карай ме веднага пред кметството.

* * *

Лелите и мъжете им остават сами с каесийката. Да настаня Вая в колата ми взема десет минути; да я закарам до поразения паметник на изличите една и половина, и да я сваля – още пет. За това време десетината членове на клуба са се спешили около своя председател. Къса като какалашка баба с къносани коси и омекнали прасци се повдига на върховете на пръсти да го зърне. Председателят държи омърляната глава на пуяка високо над погачите и говори трескаво. Чувам само:

– … една вражеска провокация, срещу …

– Готово – Вая се измъква от колата и взема десетината метра до групата енергично като дървокрак капитан на пиратски кораб: осенява ме мисълта, че всичко в живота е организирана енергия. Кой знае защо.

– Дай ми я!

Председателят разкъсва обръча около себе си, прави няколко крачки с откъснатата глава на Излича, а Вая протяга ръка да я поеме. Изглежда му хрумва, че тя може да я изпусне на плочите, защото е тежка за нея, и се въздържа: главата на Излича остава да лежи върху дланите му: с едното си празно око, взряно в сивата безучастност на небесата. Струва ми се, че и тишината чува удара на капката, отронена от челото на председателя. Тя се пръсва така, сякаш е стъклена на плочника.

– Дай ми я – повтаря Вая и тропва с дървения крак.

– Дръж я здраво.

– Видях кой го стори, но това е без значение – казва тя, докато оглежда камъка. – Злото може да се поправя и на земята. Дай да видим и тялото.

Вая връща главата на председателя, завърта се като пумпал на дървения крак, с лявото рамо напред, и тръгва към паметника.

– Не виждам голям проблем – казва тя след огледа.

Настъпва мигът, наречен вечност; въздишка се изтръгва от гърдите й и виждам как останалите правят същото. Някои бършат сълзи от яд.

– Ще се залепи временно с нещо, а по-нататък ще си направим чугунен, ако не искаме да ни заобикалят и туристите.

Вая преглъща влажно и вади джобно стъкло каесия от вътрешния джоб на палтото си.

– Сега какво виждаш – пита председателят, и докато чака за отговор, уточнява: – Питам за вандалите.

– Виждам ги в гръб, но са вече далеч. Трима млади безпътници са. Забрави ги. Лъчо казваше: щом има време за рушене, господ трябва да е дал и за зидане. Второто е по-дългата измама на живота.

– А виждаш ли повишение на пенсиите за тая година? – пита късата баба от името на всички. – Питам, защото според мен, времето не е много наше.

– За тази година не – отговаря й без да мисли Вая. – И за две напред не виждам движение нагоре.

– Няма да го дочакам, хич да не си правя криви сметки, значи – отговаря жената от свое име и поглежда нагоре. – Да отивам, че не съм си нахранила кокошките. – Тя гледа пак към небето. – Тая нощ ще го обърне на сняг.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (3)

- 09-03-2010|Златко

Бях толкова силно впечатлен от това великолепно парче торта ... пардон, проза, че го пуснах още преди да съм научил каквото и да било за автора, който ми го прати без обяснения. Впрочем, текстът докарва така великолепно, че сигурно няма и нужда от допълнителни приказки. Проза с вкус, мирис и осезание, направо като от Маркес.

- 10-03-2010|Златко

Думите на този човек ме вълнуват дълбоко, и сам не мога да кажа защо. Предавам ги тук (почти) без съкращения, заповядайте.

Здравейте, г-н Енев,

надявам се да не Ви прозвучи двусмислено, ако се извиня за това, че през последните дни разхождам вниманието Ви като спътник на литературните си разходки.

Роден съм през един паметно (за родителите ми) мразовит ноемврий, в деня на църковния празник Архангел Михаил, който по „стар стил“ е бил на двадесет и първий: така е написал с кафяво мастило и красиво наклонен (надясно!) почерк в Свидетелство за Свето Кръщение протойерей Нестор Мандулов, Бог да погали него и поколенията му. Акушерката казала: „Няма да питам за името на младенеца, той си дойде с него“, но баща ми Стоян Иванов К. – осиротял на четиринадесет невръстни години – останал верен на родовата традиция, и акушерката вписала в регистъра: Иван; а отец протойереят в светото кръщелно – Иванъ Стояновъ Копринаровъ. (Човек, който притежава такова свидетелство има дълга да се взира дълго в думите, мисля си, откакто отделям повече часове за тях). Майка ми Мина е на почти деветдесет (напълно обездвижени) години, но благородството на човешката красота, или красотата на човешкото благородство (и двете са верни), впечатляват още и разсеяните. Тоест: аз съм Михаел + Сто + Мин = Михаел Стомин. Ах, тези думи, които никога няма да ми втръснат, защото всичките летят като гласа Божи сред необяснимостта на Неговото киберпространство. Или, казано като раздумка: аз винаги съм им се възхищавал; както (по спомени на баща ми, един прехвърлил деветдесетте години свещено-иконом, изправен все още като възседнал Времето ездач от ордата на Аспаруха) е направил разточителния на ер-големи преподобен отец Мандулов в кръщелното ми свидетелство. Мисля, че проблемите на нашия език са свършили малко след Деветия Ден на Септември, защото Безбожниците не обичат красотата на простото; те обичат лесното и лекото. Тази сутрин, една едрогърда, водеща зрителите си наникъде водеща, която обзалагам се, не е чела и ред от „Елате ни вижте“, пожела на митичното българско трудолюбие: лека работа. Смених канала, и следващата рече: Желая ви спорен ден, драги зрители. „Спорен“ ме накара да повярвам, че съм и драг наистина.

Първият Речник на чуждите думи в българския език попадна в ръцете ми, когато бях прогимназист: един състрадателен книгопродавец се съгласи да събира дребните монети, които му носех, и когато сумата се изравни с цената, написана върху текстилната подвързия на речника, ми връчи запазения специално за мен екземпляр. Как да не търся друга дума за екземпляр, когато и днес имам чувството, че държа думите му като нафора в дланите си? Как да не гледам с благоговение – тези трохи от Словото, затворени между кориците на „Милев, Братков и Николов“? Да не пропусна: екземплярът беше опакован в груба хартия и нежност. Надявам се, Бог да е приласкал Книгопродавеца в Рая на Словото.

На тринадесет години загубих името си: Иван Стоянов Копринаров остана в едно грижливо съхранено кръщелно свидетелство, заедно с оцелялата сребърна обичка на сестра ми. (Тя живее отдавна в Америка и работи от години на две места, за да издържа сина си, който пише и следва кинорежисура в града на Ал Капоне.) Наричаха ме Попа, заради расото на баща ми, и двете еднакви срички още трептят в ушите ми като синкоп на Heavy Metal; като порицание на железен партиен секретар, също. И понеже Безбожните, мислещи се за вечни (по асоциация със Съюзната вечност на Съветите, вероятно) бяха вече препили с домашно приготвената амброзия на властта, която подозира всяка трезвеност и трезвост, се случи онова, което мога да нарека прозорливост: бях осиновен от брат на майка ми – човек с работнически каскет и без биография. Бях препран (тогава не знаех какво е офшорка) и от какавида станах, анонимна кака Вида – пеперудата, която прелетя границата Мир и дружба, кацнала върху автомата на един Граничар: същият, за когото ситият поет е изпял: Всяка нощ, когато спя на меко и в огнището светлее жар, нейде по родопските пътеки, тихо, тихо дебне граничар. Сега в паспорта ми се чете: Iwan Popow. Und so weiter, до момента, когато за първи път описвам така и с толкова жужащи думи себе си.

Ах, тия медоносни пчели! Един водещ (доникъде, естествено) от канал „Национална Телевизия“ (?!) прелиства жълто страниците на някакъв вид „Труд“ и просвещава прозяващата се равнодушно нация: „Махат такса еди-какво си. Вместо премахват, вероятно. Този висшедипломиран четец е виновен, че въобще го чете! Дваж по виновен е гледащия го от леглото си ти ви редактор (или каквото там, който също е дипломиран за нещо!) Редакторът на вестника също е виновен, защото го е „пуснал“ за печат! Но е най-виновен всемогъщият Безбожник, разпоредил премахването на фонетичния ни правопис: за да бълват работническите му факултети нечленоразделни Секретари! Виновен съм и аз, защото използвам този правопис! Всички сме виновни! Не са виновни, както следва: мужиците на княз-бащица, киевский Святослав (Иго)риевич, самообявили се за наши по-големи братя, император Василий II Българоубиец, езическата воля на огъжвените османлии, аnd last, but not liest: всепроникващата, всемирна пролетарска Солидарност, поднесена ни нелюбезно от Третия Украински фронт. Ние всинца сме виновни, повтарям, защото разчитаме още на Колективността във всички нейни гравитационни параметри и проявления.

Припада облачното пладне; навън снежи; и падат пеперуди, направени от Радостта, останала сред Рая. Пеперудите ми шушнат зад стъклото и искат да ги стопля с думи. Добре, ще се опитам, но аз не помня, милички; опитвам се, но времената са пак безпаметни. И те ми вярват, и се гушат на топла преспа. Защо ли Всемилостивия е сложил граници на всичко?

Казваше ми се още нещо, но ще оставя думите да почакат в ... чекмеджето. Те са търпението на времето.

от сърце,

Михаел Стомин

П.П.

Аз благодаря за Вашето. Из-по-на-при-казвах се, благодаря Ви още веднъж, с очакването, че от всичко казано дотук ще успеете да съставите едно кратко животоописание. Снимка ще Ви пратя след около седмица, защото в момента не се харесвам на огледалото. Преди дни гледах филм за фотографията като вид изкуство: беше убедително, въпреки че когато идват отвън, внушенията са по-нежелани.

Крепко здраве и светла радост на Вас и семейството Ви,

от сърце.

Михаел Стомин

- 21-03-2010|Kerana Angelova

Наистина,каква друга може да е преспата, ако не топла!Който получи асоциация за топло, щом изговори или помисли думата "сняг", е мой човек!

Ама, къде досега е бил този писател?!

Китайските виртуални хайки

Автор: Том Дауни

Краткият видеоклип започна обиколката си из китайския Интернет през ранната 2006 г., предаван чрез обмен на файлове и препоръчван в чат-пространствата. Той започва с образа на азиатска жена на средна възраст, облечена в блуза с леопардов мотив, черна пола до коляно, чорапогащи и обувки с високи сребърни токчета, стояща близо до брега на някаква река. Тя се усмихва, държейки в ръце малко кафяво-бяло котенце. После нежно слага котето на тротоара и го пронизва с острия край на токчето си.

„Това не е човек“, писа СчупениОчила, участник в Моп, един китайски онлайн-форум. „Нямам желание да разпространявам това видео, нито пък да си мълча. Само се надявам, че справедливостта ще възтържествува.“ Тази първа поща предизвика хиляди отговори. „Намерете я и я ритайте до смърт, както тя направи с котето“, писа един от участниците. След това въпросите започнаха да стават по-практични: „Има ли снимка в лице, така че да можем да я разпознаем по-ясно?“ Търсенето чрез живи хора беше започнало.

Интернет-търсачките чрез живи хора (human-flesh search engines) – ренру сусуо инкинг – се превръщат в китайски феномен: те са форма на онлайн справедливост чрез гражданска бдителност, при която Интернет-потребителите преследват и наказват хора, предизвикали техния гняв. Целта е обектите на едно такова търсене да бъдат уволнени от работа, посрамени пред очите на съседите си, прогонени от градовете си. Това е детективска работа, извършвана от големи маси хора, извършвана онлайн – но с офлайн-резултати.

Няма портал, специално предназначен за търсене чрез живи хора; тази практика бива провеждана в китайски Интернет-форуми като Моп, откъдето най-вероятно произхожда и самото название. Търсенията се провеждат от потребители, наречени ванг мин, граждани на Мрежата, или мрежани (netizens). Думата „мрежанин“ съществува в английския език, но човек чува нейния еквивалент много по-често в Китай, може би защото публичното пространство на Интернет е едно от малкото места, където хората действително могат да се държат като граждани. Един мрежанин на име Мост-със-сигнални-огньове-без-завръщане, откри първата следа в случая с убийцата на котенцето. „Преди да започне видеото, се появява информация за производителя: ,www.crushworld.net‘“, писа този потребител. Други мрежани проследиха електронния адрес на сайта до един сървър в Хангжу, на няколко часа от Шанхай. Една последваща поща запита за мястото на видеото: „Има ли хора от Хангжу, които да познават това място?“ Местните хора обясниха, че никое място в техния град не прилича на онова от видеото. Но мрежаните продължаваха да пресяват уликите, сигурни, че могат да открият една личност сред нация от повече от един милиард. И те се оказаха прави.

Традиционните медии подеха историята и хората по цял Китай видяха снимката на убийцата на котенцето по телевизията и вестниците. „Познавам тази жена“, написа потребителят Аз-не-съм-пустинен-ангел четири дни след като търсенето беше започнало. „Тя не е от Хангжу. Живее в малко градче тук в североизточен Китай. Боже, тя е медицинска сестра! Това е всичко, което мога да кажа.“

Само шест дни след първата поща в Моп по повод видеото, родното място на убийцата на котенцето беше разкрито – градчето Луобей в провинцията Хейлонгжианг, в далечния североизток, а името й – Ванг Жиао – беше направено публично, както и телефонния й номер, и работодателя й. Ванг Жиао и човекът, който я беше снемал, бяха уволнени от онова, което китайците наричат „железни купички за ориз“, тоест чиновническа работа, която обикновено продължава до пенсиониране и за която се плаща пенсия до смърт.

„Ванг Жиао беше ударена много здраво“, каза ми по електронната поща един жител на Луобей, известен под името Лонгжианг-бейби. „Тя напусна града и отиде някъде другаде. Ли Юеджун, операторът, беше сред хората от местната преса. Той също напусна Луобей“. Случаят с убийството на котенцето доведе не просто до отмъщение; той помогна на търсенията чрез живи хора да се превърнат в национален феномен.

В ЩАБКВАРТИРАТА на Моб в Пекин, Бен Ду, шефът на отдела за интерактивни общности, ми каза, че китайското понятие за търсене-чрез-живи-хора е съществувало още от около 2001 г., когато е било използвано за описание на търсения, при които вместо компютри са се използвали хора. Моп имал форум, наречен „търсачка чрез живи хора“, където потребителите можели да задават въпроси за дреболии из областта на развлеченията, на които пък други потребители отговаряли: един вид работа, извършвана от масите (Crowdsourcing). Но случаят с убийството на котенцето и някои последвали го хайки променили всичко това. Някои мрежани, включително и Ду, твърдят, че понятието продължава да означава съвместно, извършвано от масите разследване. „Това са просто мрежани, помагащи си едни-други и споделящи информация“, каза ми той. Но основното разбиране на това понятие от страна на китайската общественост вече не е толкова безобидно. Популярното значение сега вече е не просто търсене чрез хора, но и търсене на хора, което се извършва онлайн, но чиито последствия са в реалния свят. Издирвания са били провеждани срещу всякакъв вид хора, включително изневеряващи съпруги, корумпирани държавни чиновници, автори на аматьорска порнография, китайски граждани, които се възприемат като не-патриотично настроени, журналисти, които настояват на по-сдържано отношение към Тибет, както и богаташи, които се опитват да надхитряват китайската система. Търсенията чрез живи хора показват кои са нещата, за които хората са готови да се борят: политически въпроси, поляризиращи събития и оспорвани морални стандарти, които са геологическите разломи на съвременен Китай.

Версии на търсенията чрез живи хора са се случвали и в други страни. В САЩ в 2006 чрез онлайн-търсене беше открита една жена, която намерила мобилен телефон в нюйоркско такси и започнала да го ползва като свой, отказвайки на призивите на собственика да му го върне. В Южна Корея през 2005, Интернет-потребителите идентифицираха и изложиха на посрамване млада жена, която беше уловена на видео как отказва да почисти оставената от кучето й купчинка в сеулското метро. Но Китай е единственото място в света, където е налице почти единодушно разпознаване на това понятие от страна на Интернет-потребителите. Аз срещнах един китайски кинорежисьор, който тъкмо беше завършил игрален филм, основаващ се на една такава история, както и автор на криминални романи, който току-що беше публикувал книга на име Търсене чрез живи хора.

Преобладаващият на запад възглед за китайския Интернет е доминиран от истории за цензура – заплахата за отдръпване на Гугъл от китайския пазар е само един последен епизод в това направление. Но реалността всъщност е, че в Китай, както и в САЩ, повечето Интернет-потребители се интересуват от това да си намерят работа, партньор/ка или порно, а не от политически дискусии. „За нашето поколение, онова родено след 80-те години, цензурата не е сред критично важните теми в Интернет“, каза ми Джин Лиуен, китайска технологическа анализаторка, която живее в Америка. И макар че действително има някои специфични, особено чувствителни области, в които китайското правителство се опитва да контролира информацията – и най-вече всяка дейност, която би могла да оспори властта на комунистическата партия – фокусирането на западните медии върху въпроси на цензурата може да доведе до невярната представа, че китайското правителство в края на краищата доминира онлайн-живота. Но огромната част от нещата, които китайците вършат в Интернет, включително и повечето търсения чрез живи хора, биват игнорирани от цензурата и са свободни от правителствено регулиране. Има много аспекти на живота в и извън Интернет, които правителството не желае, не може, или просто няма интерес да контролира.

Фокусът върху цензурата също оставя на заден план факта, че Мрежата не е нещо, в което единствено важна е свободата на словото. Както показват някои търсения чрез живи хора, един неконтролиран Интернет може да бъде не само освобождаващ, но и много опасен.

В ЕДНА ВЕТРОВИТА ВЕЧЕР в късния декември 2007, един мъж се връща обратно на работа, когато открива неподвижно човешко тяло в малката градинка близо до входа на сградата на офиса му в Пекин. Човекът, който желае да бъде наричан тук само с фамилното си име, Уей, повиква на помощ специалиста от охраната. Една жена, стояща до охранителя, започва да плаче. Уей се чувства объркан.

Уей и охранителят влизат в градината, но жената, Джианг Хонг, се страхува да ги последва. Когато те се приближили до тялото, разказа ми Уей, той разбрал, че то е паднало от някой от прозорците на сградата. И тогава той разбрал защо Джианг не искала да се приближи: тялото било на сестра й, Джианг Ян, която скочила от балкона на апартамента си на 24-я етаж, докато Хонг била в тоалетната. Два дни по-рано, Ян, която била на 31, се опитала да се самоубие с приспивателни хапчета – тя била разделена от съпруга си, Уанг Фей, който имал връзка с друга жена – но сестра й и съпругът успели да я закарат навреме в болница. Но този път тя успяла, удряйки се о земята с такава сила, че оставила след себе си малък кратер, който все още се виждал, когато Уей посетил мястото година и половина по-късно.

Хонг скоро открила, че през двата месеца, предшестващи смъртта й, сестра й си водела онлайн личен дневник и че желаела той да бъде направен публично достояние след това. Когато Хонг се обадила на приятелите на сестра си, за да им каже, че Ян е починала, тя им казала също, че те могат да разберат защо, ако прегледат блога й, вече открит за публични посещения. Онлайн-дневникът, наречен „Прелетната птица отлита на север“, бил нещо повече от поредица от размисли върху изневярата на съпруга и описание на нейното отчаяние; той бил обратното броене на Ян до деня на самоубийството, поставено в ход от откритието, че съпругът й я мами. Първият запис звучи така: „След два месеца ще дойде денят, в който аз ще замина … за място, където никой не ме познава, което е ново за мен. Там аз няма да имам нужда от телефон, компютър или Интернет. Никой няма да може да ме намери.“

Един от хората, четящи блога на Ян, решил да го разпространи – всичките му 46 записа – в един от популярните китайски онлайн-форуми, наречен Тиан-я. Хонг написала отговор, в който описвала мъката си и изреждала всички начини, по които смятала, че сестра й е поддържала съпруга си: издържайки го в университета, плащайки за дизайнерските му тоалети, помагайки му да намери добра работа. А сега, написала тя, Уанг дори не иска да подпише смъртния акт на съпругата си, докато не се е споразумял със семейството й за обезщетението, което трябва да им плати.

Дневниците на Ян, заедно с разказа на сестра й за поведението на Уанг, привлекли вниманието на множество потребители на Тиан-я и се изкачили до върха на списъка на най-популярните теми във форума. Един рàнен коментар от гневен потребител, отнасящ се до Уанг и любовницата му, звучи така: „Трябва да отмъстим на тази двойка и да ги удавим в плюнка“. Призивите за справедливост, отмъщение и търсене чрез живи хора започнали да се разпространяват все повече, при това насочени не само срещу Уанг, но и срещу приятелката му. „Хора от Пекин, моля споделяйте и с други скандала на тези двамата“, писал един от мрежаните. „Направете оставането им в този град невъзможно“.

Търсенето се разпространило и по други сайтове, а след това и по класическите медии – а досега това винаги е бил един решаващ фактор при всяко от главните търсения чрез живи хора – след което Уанг Фей се превърнал в един от най-опозорените и ненавиждани китайски съпрузи. По-голямата част от личната информация на Уанг била разпространена моментално: мобилен номер, номер на студентската книжка, контакти на работното място, дори номера на колата на брат му. Един от сайтовете публикувал интерактивна карта, проследяваща разположението на всички важни места от ежедневието му – като се започне с дома му и се завърши с местоположението на семейния бизнес на любовницата му. „Оглеждайте се когато вървите по улицата“, писал потребителят на име ЛицемеренЧовек. „Ако видите някъде тия двамата, одерете им кожата“.

Уанг все още се укрива и не пожела да се срещне с мен, но адвокатът му, Жанг Янфенг, ми каза преди известно време: „Търсенията чрез живи хора разполагат с невъобразима мощ. Отначало това бяха множество телефонни обаждания всеки ден. След това хората започнаха да пишат с червени букви по входната врата на родителите му – неща като: „Ти си причината за самоубийството на жена си, сега трябва да плащаш“.

Както Уанг, така и любовницата му работели за международната рекламна агенция Saatchi & Saatchi. Скоро след като мрежаните разкрили това, Saatchi & Saatchi разпространили официално изложение, в което се казвало, че Уанг Фей и Донг Фанг са напуснали фирмата доброволно. Адвокатът на Уанг твърди, че те са били изхвърлени. „[Уанг Фей] никога не е напускал. Той ми каза, че фирмата го е уволнила.“ (Представителите на Saatchi & Saatchi в Пекин отказаха да коментират.) Мрежаните били доволни от резултата, но продължили с бдителността. Един от потребителите на Моп писал: „До всички работодатели: никога не давайте работа на Уанг Фей или Донг Фанг, инак Мопърите ще направят търсене чрез живи хора за самите вас.“

Особеното при търсенето, насочено против Уанг е, че то не включва почти никакво търсене. Името му било разкрито още в най-ранните форумни съобщения, а личната му информация се появила скоро след това. Това не е съвместна детективска работа, а публичен тормоз, масово сплашване и популистко отмъщение. Уанг действително потърсил обезщетение чрез съда и получил много дребна компенсация от един Интернет-провайдър, както и от един мрежанин, за който Уанг твърдял, че е очернил репутацията му. Наскоро прокараната реформа на законите за граждански искове може би ще насърчи повече такива дела, но обезщетенията, давани досега в Китай, са толкова ниски, че е трудно да си представим как те биха могли да окажат някакво влияние върху търсенията чрез живи хора.

ЗА ЕДИН ЧОВЕК ОТ ЗАПАДА, най-удивителното нещо е до каква степен китайската култура се различава от нашата. Сайтовете за новини и индивидуалните блогове са почти без влияние в Китай, а социалните медии още не са подхванали сериозно. Най-жизнени си остават онези до голяма степен анонимни форуми, където започват търсенията чрез живи хора. Тези форуми са се развили до нивото на обществени пространства, които са много по-ангажирани, динамични, популистки и може би дори по-демократични, отколкото всяко друго нещо в англоезичния Интернет. През 80-те години в САЩ, преди широкото разпространение на Интернет, съкращението B.B.S. се използваше за означаване на така наречените Бюлетин Борд Систъмс – сбирка от съобщения и отговори, достигани от потребителите по телефонни линии или чрез директна връзка. И макар че тези системи бяха популярни в Китай през ранните 90 години, днес китайците използват съкращението B.B.S. за всеки вид онлайн-форум. Те посещават тези места, за да намерят онлайн-общности и да разменят информация за всичко от политика до любовни афери.

Джин Лиуен, технологическата анализаторка, е израснала в Китай точно по времето, в което достъпът до Интернет започнал да се разпространява широко, и е написала дисертацията си в MIT върху китайските B.B.S. „В Съединените щати традиционните медии все още играят ключова роля при определянето на общественото мнение“, каза ми тя. „Но в Китай вие ще откриете, че множество горещи теми, горещи новини или събития всъщност произлизат от онлайн-дискусии.“ Един от факторите, повишаващи трафика на B.B.S., е недостигът на добра информация в традиционните медии. Печатните публикации и телевизионните мрежи се намират под държавен контрол и не могат да си позволят да се занимават с голямо множество противоречиви теми. Форумите са местата, където се появяват сочните истории, след което те се разпространяват и по традиционните медии, ако станат достатъчно големи.

„Китайските потребители използват тези форуми за всичко“, казва Джин. „Те търсят решения, искат да дискутират с други хора, търсят развлечения. Това е много прилепчива платформа.“ Джин цитира едно изследване, проведено през 2007 от iResearch, което показва, че почти 45 процента от потребителите на китайските B.B.S. прекарват там между три и осем часа дневно, а повече от 15 процента прекарват повече от осем часа. И докато по-малко от една трета от населението на Китай е в мрежата, тази активност не е толкова периферна за китайското общество, колкото това може би изглежда на пръв поглед. Интернет-потребителите обикновено са от по-големи, по-богати градове и провинции, или от елитната, по-добре образована класа от по-далечните региони, а следователно упражняват и далеч по-голямо влияние, отколкото може да се предположи от голите цифри.

Аз изпитвах трудности да разбера интензивността на търсенето около Уанг Фей. Той и Джианг Ян са били разделени и са отивали към развод, а онова, което е направил той, не е чак толкова необичайно. Но как структурата на B.B.S. е позволила масовото мнение да бъде насочено толкова ефективно против един човек? Аз издирих Уанг Ликсуе – млада жена, която действа под онлайн-името Чали и модерира един субфорум в Baidu.com (най-голямата китайска машина за търсене в Интернет, която има и собствен B.B.S.), посветен единствено на дискусии около Уанг Фей и Донг Фанг. „Тия неща няма да решат никакви проблеми“, каза ми тя. „Това не е добре и за двете страни“. Но тя не е склонна към извинения. „Всички бяха толкова гневни, толкова ирационални“, казва Чали. „Това беше много чувствително време. Така че аз разбирам хората, които извършиха търсенето. Ако никой не върши такива неща, няма да има и търсения чрез живи хора.“

Чали е мотивирана от силното чувство, че на Уанг не бива да се позволи да избегне наказание за ролята си при самоубийството на жена си. „Искам да знам какво ще се случи, ако аз се омъжа и преживея нещо подобно“, казва тя. „Искам да знам дали законът или нещо друго може да ме защити и да ми даде някакъв вид сигурност“. Това желание ми се стори доста необичайно – че законът би могъл да ни защищава от неща като разбито сърце. Чали не е просто сърдита заради самоубийството на Джианг Ян; тя иска и да подобри нещата за себе си и другите. „Целта е да се напомни за Джианг Ян и да се проведе обективна дискусия по въпросите на изневярата, да се говори за нещата, които си желаем в брака, да открием нови мнения и да имаме по-добър живот“. Форумът на Чали е противоположността на отмъстителния популизъм, който може да се открие по други B.B.S. Лудостта на някое и друго търсене чрез живи хора привлича много мрежани към форумите, но по-силният ежедневен мотив, както в случая с Чали, е желанието за общност, в която хората могат да решават проблемите на една страна, в която животът се променя много по-бързо, отколкото някой изобщо е могъл да си представи.

РЕСТОРАНТЪТ СЛИВОВА ГРАДИНА се намира на улица с шест платна, която минава по средата на Шенжен, бивше рибарско селце, превърнато в голям град от бума на икономиката. Той има подземна банкетна зала със стотици облечени в оранжев плат столове, открита кухня от едната страна и лабиринт от малки лични помещения от другата. Късно през нощта в един петък през октомври 2008, една от камерите за наблюдение уловила сцена, която в скоро време щяла да се разпространи по целия китайски Интернет и да предизвика търсене чрез живи хора, насочено против държавен чиновник.

Във видеоклипа се вижда как един възрастен човек върви заедно с малко момиче, излизайки от кадър. По-късно момичето бяга обратно в кадъра и се връща заедно с баща си, майка си и брат си. Субтитрите ни казват, че възрастният мъж се е опитал да завлече момичето в мъжката тоалетна, вероятно за да я насили, и че баща й се опитва да намери човека, който е направил това. След това бащата на момичето се появява пред камерата, карайки се с възрастния мъж.

Видеото е без звук, така че трябва да се разчита на китайските субтитри, които изглежда са направени при изпращането му в Интернет. Според тези субтитри, възрастният мъж казва на бащата на момичето: „Направих го, и какво от това? Колко пари искаш? Кажи си цената.“ Той жестикулира бурно и продължава: „Знаеш ли кой съм аз? Аз съм от министерството на транспорта в Пекин. Аз съм на същото ниво като кмета на твоя град. Какво като съм сграбчил за врата едно малко дете? Ако само ми се изпречиш на пътя, ще видиш какво ще ти се случи!“ Той се опитва да си отиде, но пътят му е препречен от служители на ресторанта и бащата на момичето. Групата излиза от кадър наляво.

Видеото било първо пуснато на един уебсайт на име Нетийз, чийто лозунг е: „Интернет може да събере сила от хората“. Осмият коментар към него звучи така: „Виждате ли колко горд беше? Сега той е мъртвец.“ По-късно някой друг пише: „Още един чиновник, който не зачита хората за нищо!“ Търсенето чрез живи хора започнало. Потребителите скоро разпознали в лицето на стария човек един от местните партийни босове, на име Лин Джиаксянг от Шенженското морско управление. „Убийте го“, пише потребител на име Ксунлейксинг. „Инак Китай ще бъде разрушен от хора като него.“

И докато мрежаните виждат във всичко това един случай на борба между арогантен високопоставен чиновник и обикновено семейство, служителите на Сливовата градина бяха на по-различно мнение, когато разговарях с тях. Може би, мислеха те, той просто е бил пиян. Директорката на залата, Жанг Кай Яо, ми каза: „Може би държавният чиновник просто е погладил момичето по главата и се е опитал да й каже ,Благодаря, ти си добро момиче‘“. Жанг вижда в борбата между Лин и семейството един вид конфликт, на който тя прекалено често е свидетел. „Това беше борба между богати хора и чиновници“, казва тя. „Чиновникът каза нещо обидно на родителите й, които са много богати.“

Полицията казала, че не разполага с достатъчно свидетелства, за да преследва Лин, но това не попречило на местното управление да го уволни. Уволнението е същото както в случая с убийцата на котенцето – Лин привлича вниманието към себе си, а значи е време да си върви. Правителството разполага с технологията и властта да прикрие една история като тази, но то не може да се противопостави на силата на мрежаните. Може би това е така, защото търсенето е било насочено против чиновник на провинциално ниво; засега няма информация за търсения чрез живи хора, насочени против чиновници от централното правителство в Пекин или против техните деца, макар че много от тях се считат за корумпирани.

Ребека Маккинън, гостуваща изследователка в Центъра за политика на информационните технологии в университета Принстън, твърди, че централното китайско правителство може би всъщност е доволно от търсенията, които са насочени срещу корупцията по места. „Идеята, че можете да управлявате местната бюрокрация като насъскате масите срещу нея всъщност не е демократична, а маоистка традиция“, каза ми тя. По време на културната революция Мао е насърчавал гражданите да се опълчват срещу местните чиновници, които били буржоазни или корумпирани, а търсенията чрез живи хора биват вече наричани от някои хора „Червена гвардия 2.0“. Лесно е да се отрече тиранията на онлайн-масите, когато човек живее в страна, която има здраво законово управление и институции, насочени срещу корупцията, но в Китай търсенията чрез живи хора са един от малкото начини, по които обикновените граждани могат да се опитат да се противопоставят на корумпираните местни чиновници. Случаи като търсенето на Лин Джиаксянг, колкото и непълни да са резултатите от тях, са примери за това, че търсенето чрез живи хора е един от потенциалните механизми за контролиране на правителствените крайности.

Освен това търсенията чрез живи хора могат да служат и като предпазна клапа в едно общество, в което напрежението против правителството непрекъснато се увеличава. „Не можете да премахнете гнева, не можете да накарате всички да млъкнат, не можете да спрете Интернет, така че се опитвате да канализирате всичко това, доколкото е възможно“, обяснява Маккинън. „Това е великолепен начин да се отклонява чи, гневът, към места, където той причинява най-малко вреда на легитимността на централното правителство“.

Източник

Том Дауни а американски журналист и автор на The Last Men Out: Life on the Edge at Rescue 2 Firehouse.

Коментари (2)

- 10-03-2010|Роберт Леви

Интересно ми е, можеше ли тази техника да се приложи и по отношение на т. нар. tankman, самотникът, който застана пред танковата колона на площад Тянанмън и чиято личност все още разпалва въображението на хората от Запад. Макар че се твърди, че точно тези кадри, благодарение на Google, Yahoo и Microsoft в китайското интернет пространство са цензурирани.

- 10-03-2010|Златко

Съдейки по текста, чисто политическите теми очевидно си остават също толкова табу, колкото са били и през 89-та. Така че китайските виртуални хунвейбини може и да се перчат много, но инак със сигурност си знаят мястото.

Нашето унижение

Автор: Ахмет Алтан

Цяла Турция седи като закована пред телевизорите, сякаш гледа футбол. Но какво толкова се е случило? Една комисия на американския Конгрес гласува по въпроса за геноцида в Армения от 1915 година. Пасовете и шутовете не помагат с нищо: ние губим играта с 23 на 22 [с такъв резултат миналата седмица беше приета тази проекторезолюция, бел. герм. ред.]. И изведнъж всичко избухва.

Хапливи коментари, разгорещени дебати, яростна критика срещу американците. Турският външен министър бива запитан дали американската военновъздушна база в Адана-Ичирлик ще бъде закрита. Сред цялата бъркотия най-много ми харесва коментарът не един вбесен говорител. Той казва: „Турция вече не е страна, която може да бъде унижена така лесно“.

Когато една комисия на американския Конгрес признава геноцида като такъв, всички ние значи сме „унижени“. А дали изобщо те знаят какво означава да бъдеш унижен? Реалното унижение е в това, че милиони хора гледат като приковани едно гласуване в чужбина, чрез което шепа хора вземат решение върху нещо, което всъщност би трябвало да бъде единствено наш собствен проблем. Ето това е реалното унижение.

Да чакаш присъдата, гризейки нокти

Унизително е да се разглежда резултата от това гласуване като нещо „жизнено важно“, да се чувстваш победен чрез един-единствен глас „за“. Да вярваш, че една комисия може да решава въпроса за собствената ти национална идентичност. Да унижаваш самия себе си, това е да седиш в къщи гризейки нокти, очаквайки решението на един чужд парламент.

Турция е унизена не защото тази комисия е взела решението си с мнозинство, определяно от един-единствен глас. Тя е унизена, защото не е в състояние сама да освети миналото си. Защото оставя това на други. Защото изглежда изпитва ужасен страх пред собствената си история. И защото очевидно прави всичко възможно да прикрие истината.

Но реалният въпрос всъщност е този: защо по въпроса за геноцида в Армения се дебатира в парламентите на САЩ, Франция или Швейцария, но не и в Народното събрание на Турската република? Защо не можем да говорим в собствения си парламент по една тема, която очевидно е толкова „жизнено важна“, че се чувстваме унизени по възможно най-тежкия начин, ако събитията от историята бъдат признати като геноцид?

Да. Когато сам не си в състояние да говориш за проблемите си, се оказваш унизен. Когато мълчиш за нещо, което намираш толкова важно, се оказваш унизен. А когато освен това се опитваш да накараш да замлъкнат и другите гласове, се оказваш двойно по-унизен. Целият свят вижда в убийствата от Армения – за които ние не знаем дори колко точно са – именно геноцид.

Обсебени от едно понятие

Геноцидът е юридическо понятие. Клането, което са извършили членовете на дошлия на власт през 1908 г. Комитет за единство и напредък, отговаря до голяма степен на фактическото положение, описвано от това понятие. Както за турците, така и за арменците междувременно това понятие се е превърнало в обсебеност. И докато турците „в никакъв случай“ не искат да говорят за геноцид, то арменците представят всеки, който дори слабо се съмнява в това, като голям лъжец.

И двете страни харчат милиони долари, за да наложат на света собствената си версия. Взети заедно, те почти успяват да създадат един световен „сектор за геноцид“. Но защо самите ние не сме в състояние да дискутираме това събитие в собствения си парламент, с всичките му аспекти и подробности?

Колко стотици хиляди арменци са били убити под ръководството на Комитета? Защо е било извършено това? Ние казваме: „Арменците бяха ни нападнали, ето защо ние бяхме принудени да ги убиваме.“ Добре, но не се ли намираха въоръжените арменски банди само на изток, по границите? Защо е трябвало да бъдат убивани и стотици хиляди арменци в други региони на Анадола? Може ли един човек да бъде наказван само поради националната си принадлежност? Какво означава да се наказва някой човек не поради лична вина, а само защото споделя произхода си с други хора, които ние считаме за виновни? Да, това е убийство.

Стотиците хиляди убийства на хора, принадлежащи към един народ, отговарят на фактическото състояние, описвано чрез понятието „геноцид“. Онова, което е извършено срещу арменците, надминава способностите на нашето въображение. Защо тогава се опитваме да прикрием тази вина? Защо защищаваме тези убийци, защо се опитваме да премълчим вината им? Защо се извиваме в унижение, опитвайки се да прикрием истината?

Страх пред миналото

Всички общества и държави имат кърваво минало, в което са се натоварили със значителна вина. Ние не можем да напишем историята отново, но можем да наберем смелостта да я погледнем в лицето. Ние можем да престанем с опитите да накараме света да замълчи – опити, които поддържаме само защото се страхуваме, че и основателите на републиката може да се окажат замесени във вината.

Ние можем да задаваме въпроси. Първият от тях може да прозвучи така: „Защо едно събитие, при което са загинали стотици хиляди хора, никога не е намерило място в нашите учебници по история?“ Дори само това обстоятелство би трябвало да ни накара да се сепнем. Ние сме унижени само защото не притежаваме смелостта да говорим за едно събитие, случило се преди деветдесет и пет години. Унизително е отношението, в което седемдесет милиона турци се поставят към останалия свят, за да могат да се придържат към една лъжа.

Никой не може да унижи хора, които не изпитват страх пред действителността. И ако самите вие се чувствате унизени, то погледнете в огледалото и помислете отново за всички неща, което досега сте подмитали под килима.

Източник

Ахмет Алтан е известен турски журналист и писател, а от 2007 г. – издател и главен редактор на ежедневника Taraf. През 2009 той е отличен с Лайпцигската награда за принос към свободата на медиите.

Коментари (9)

- 14-03-2010|tse left

При историческите реалности не ще съмнение, че ИДЕИТЕ СА ВЛАСТ. Подвластни, зависими от добре подплатени с финанси идеи са не само 70 милиона турци, не само арменци, българи... Истината плаши, ала има пътища чувството за вина да бъде изкупено. Като се говори, обяснява, вадят се и се оборват доводи и аргументи... Човечеството има тъкмо това предимство, че споделя, комуникара, говори... Да се говори ИСТИНАТА обаче никак не е лесно; предпоставки са възпитанието, традиционните ценности, искреността, добронамереността, добрите перспективи (например добросъседските отношения)... Да си самокритичен НЕ Е грях, в спора бъди обоснован, аргументиран, учи се как се прави това умно и мъдро. А що се отнася до учебниците, отдавна узря времето да се сменят парадигмитер оценъчните критерр, поуките... "Ние сме във времето и времето е в нас" - казал го един велик българин - казал го В. Левски... Остава само да го осъзнаем иллл направим!

- 14-03-2010|Гост

Само велики нации като немците с огромно достойнство успяха да осъдят нацизма и нацията като цяло да не се отъждествява с това престъпление срещу човечеството. Това е достойно за уважение и възхищение! А защо ли турците не го правят?!

- 16-03-2010|Майя Маркова - за немците и турците

В качеството си на закоравяла и непоправима циничка не мога да не вметна, че германците осъждат нацизма едва след като претърпяват унищожително военно поражение и според мен между двете събития има причинна връзка.

- 16-03-2010|Златко

Чета тук митологеми, наредени една след друга. Народно творчество, в известен смисъл. „Немците осъждат, турците не могат.“ „Немците могат, но само след военно поражение.“ Истината (която никой от нас не може да поднесе на тепсийка, разбира се), вероятно е, че могат ВСИЧКИ – при определени обстоятелства и като следствие от определени исторически, социални и политически обстоятелства. Германия се нуждае от около двадесет и пет години, за да се отърси от наследството на нацизма (всъщност това става едва със смяната на поколенията, в края на 60-те години). Малцина в България си дават сметка, че няколко от министрите в правителството на Аденауер, както и по-голямата част от водещата индустриална прослойка в Бундесрепубликата от 50-те години, са били хора, идещи директно от високите етажи на нацистката администрация (някои от тях декорирани с кръстове за храброст). По този повод тук на сайта има един великолепен текст на немския историк Гьотц Али (http://www.librev.com/index.php/bg/component/ content/article/26-discussion-politics/205-2009- 06-16-20-56-32). Както винаги, основното оръжие срещу стереотипите е информацията.

- 16-03-2010|Гост

ОК, съгласен за времето - чак края на 60-те, което значи грубо 25 години след краха на хитлеризма... Също е вярно, че ВСИЧКИ МОГАТ! Но колко години след разпадането на Османската империя, турците не могат да се прескимбичат и да признаят "лошите работи" , които са се вършели?! Не говоря за турското население, говоря за официалните позиции на турските правителства.

- 16-03-2010|Гост

Даже в знак на обида Турция отзовала посланика си в Стокхолм, защото и в Шведският парламент гласували признаването на арменския геноцид. И това се случва сега...Не знам как да коментирам това.

- 16-03-2010|Б.Павлов - нужна е лична позиция

За мен ценното в този текст е смелостта на автора от свое име да предложи за обсъждане стратегия на цивилизационния избор и чрез предварителен, остър дебат да се опита да освети онези области на общественото съзнание, които, премълчани, биха останали като непрочистени минни полета.

Опитът да се погледне зад рекламната, проевропейска фасада е полезен за бъдещето на континента, който със самото възвестяване на обединителната идея се превърна в перманентна гранична зона.

Преизграждането на вътрешните устои на обществото, чрез моралния избор на личността, според мен, е вярната макар и трудно постижима, дългосрочна цел. Нека си спомним, как агонията на българския преход бе подържана чрез малодушни компромиси, които минираха пространството за продуктивен диалог. Днес у нас пред обществото се излагат плакатно изчистени и привидно отричащи се, повърхностни, популистки идеи. Бягството от болезнената, морална оценка на миналото фалшифицира самата идея за демокрация.

Европейският, политически дебат се измести в подсъзнанието, а възходът на чалгата очерта моралните параметри на опустошението, нанесено от спестения диалог за българския, цивилизационен избор.

- 22-03-2010|Иванов - Турците

не с виновни, а тезиq които им се докарват. БРАВО НА АМЕРИКНСКИТЕ КОНГРЕСМЕНИ.

Те и у нас са се показали като орда от касапи над безАщитни жени и деца, А това не им сефте.

Само Русия може да ги държи в шах и да ги "оправя", както ги е оправяла не един път. ЕС се подмазва и по геополитичеси причини и от кокоша слепота, иска да ги покръсти на европейци.

А от вълк овца не става. Вълкът кожата си мени, но не и нрава.

- 11-01-2012|Николов

Погромът над тракийските българи през 1913 г. е изтребление и геноцид

Само в едно българско село Залъф, прочуто със своите вина в цялата империя, са избити 1687 души – и това е втори Батак!

Проф. д-р Делчо Порязов

Книгата на акад. Любомир Милетич "Разорението на тракийските българи през 1913 г." за всички поколения е и ще си остане библия за тракийския погром, който по думите на самия Милетич

няма „себе равен

в новата ни

мъченическа история"

Какво всъщност е извършено с тракийските българи по време на трагичните събития през 1913 година? Само разорение или то е било съпроводено и с изтребление, т.е. с фактическо унищожение? Акад. Любомир Милетич още в предговора на втора страница нарича тези събития "Погром". Очевидно двете понятия не се покриват по съдържание. Акад. Милетич по интуиция е чувствал различието. Думата "разорение" съдържа преди всичко икономически елементи. Когато се каже разорение, се подразбира загубване на собственост, на богатство. Изречем ли словото "погром", съдържанието се разширява, изменя се или най-малкото се допълва и с други съставки. В нашия случай - с политическия елемент унищожаване. Истинската дума, обхващаща съдържанието на трагичните събития през 1913 година, описани от акад. Любомир Милетич, възниква десетилетие след неговата смърт и я намираме в решенията на ООН - нарекли престъпленията срещу човечеството - геноцид.

Разорението и изтреблението на тракийските българи в Източна Тракия е започнало още когато мастилото по Лондонския мирен договор не е било застинало. Турската реокупация на Източна Тракия бележи началото си в разгара на Междусъюзническата война. Тя е насочена в три направления: Енос - Дедеагач, Кешан - Одрин и Чорлу, Визенско - Лозенград, Малко Търново. Големи жестокости са извършени в първите две направления. Българските власти, пък и самото население не са вярвали до последния ден, че турската войска ще наруши Лондонския мирен договор. Но в действителност турците още в началото на юли настъпват -

"грабят, убиват и

опожаряват" - всичко,

що е българско

Това, което е станало от юли до октомври, пише акад. Любомир Милетич, "надминава по ужас най-ужасните масови избивания, на които българщината е била подлагана дори и в историческото Баташко клане... убийствата засягат население от двата пола на около 17 села и продължават дълго време с най-сурова безпощадност.

В самата тактика на Турция планът за реокупация на Тракия е бил съставен още със започването на Междусъюзническата война на 16 юни. В началото на юли турските военни власти вече предприемат съответните действия. Съвсем съзнателно и в съответствие с плана те оставят или по-точно подтикват българското население по-бързо да ожъне и да овършее зърнените култури. И след като зърното е в хамбарите, започват насилствено да прогонват хората от родните им селища и масово да ги избиват. Паролата е - физическо унищожаване на българите, и то по най-варварски начин. Тактиката е от арсенала на Османската империя: напред - организирани и въоръжени отряди башибозук, и след тях - редовна турска войска.

Трагичната история на българското население от Тракия през 1913 година започва със село Булгаркьой. То е било чисто българско, както показва самото му име, и населено преди 300-400 години с българи от Родопския край. В него са живеели около 2000 души. Не е имало нито една турска къща. Поради тази причина населението е настоявало при водените предварителни разговори между България и Турция за проектираната граница Мидия-Енос то да остане от българска страна. И действително е имало съгласие границата да мине на 5 км източно от селото. Населението е живеело богато, щастливо и посрещнало с радост вестта, че ще бъде в пределите на България. Но така е било до 1 юли. Радостта секнала на 2 юли, когато в селото влезли 120 турски кавалеристи. Една част от селяните усещали какво ги очаква и са избягали в околните гори. Турците събрали оръжието, което имали хората, и заедно с реквизирания дребен и едър рогат добитък, приблизително около 25 000-30 000 глави, откарали в Кешан. Задължили селяните да пекат хляб и да хранят войниците. Това траяло пет дни. На 7 юли турският началник заповядал да се събере в края на селото, край Байдановия мост, цялото мъжко население, за да им държи реч. Явили се около 350 мъже. Но вместо реч била дадена заповед да се съберат накуп. Със залп от заградилите ги турски войници хората били покосени. Само 8 души успели да се спасят с бягство. Жените и децата с писъци бягали от селото.

Всички застигнати българи

са били съсечени

или застреляни от турците!

В следващите два дни цялото село било "опустошено, разграбено и опожарено". Загинали 1100 души. Останалите около 900 души живи, между които само 60 мъже, а другите жени и деца, били откарани в Кешан. Младите жени и девойки били пръснати по турските села и потурчени. Така "българското село" (Булгаркьой) било обезбългарено и затрито от земята. Разорение и изтребление едновременно.

В същите тези дни турските войски навлизат и в Одрин. Градът е окупиран от тях на 9 юли. Жертвите тук са българи затворници в занданите на Одрин - една немалка част от които пленени войници. Смята се, че тук са избити без съд и присъда 521 души българи.

След като разорили българските села в Кешанско, турските войски се прехвърлили в следващия район, на север - Узункюприйско. Тук са пострадали почти всички села, в които са живеели българи. Опожарени са селата Чопкьой, Търново, Ерменкьой, Османли и Ново село. В с. Търново най-напред са запалили току-що построената църква. Но най-голямо нещастие сполетяло село Залъф

прочуто със своите вина в цялата империя. Населението не е успяло да се изтегли и тук са избити 1687 души. Жестока е била участта и на жителите от село Татарлар. Бягащите хора били настигнати на пет километра от селото и били изклани, по думите на очевидец, успял да се спаси, като животни. Загинали са няколко десетки селяни.

От района на Узункюпри турските военни части се насочили към Одрин и Свиленград (Мустафа паша). Те навлизат в Свиленград на 10 юли и подпалват източната част. Но когато се разбира, че градът ще остане в България, турците го подпалват отново и този път той изгаря до основи. От къщите няма помен, също тъй и от големите масивни и обществени здания - черквите, училищата, болницата, казармата, джамиите, големите магазини - всички са изравнени със земята.

ДА, НАИСТИНА, ЖЕСТОК, ВАРВАРСКИ ГЕНОЦИД, ЗА КОЙТО НАШИ ПРОДАЖНИ ЖУРНАЛИСТИ И ИСТОРИЦИ КАТО ЗЛАТКО ЕНЕВ ОТ „ЛИБЕРАБЕН ПРЕГЛЕД”, ПРОФ АНДРЕЙ ПАНТЕВ ОТ БКП, ДОЦ ИВО ХРИСТОВ ОТ ПЛОВДИВ, ТЕОДОРА БАКЪРДЖИЕВА ОТ РУСЕ, ПЛАТЕНИ ОТ БЕРЛИН, АНКАРА И ВАШИНГТОН, ДНЕС ИЗОБЩО НЕ ОТВАРЯТ И ДУМА.НАПРОТИВ, ТЕ ХЛАВЯТ ТУРЦИЯ, ЧЕ СЕ БИЛА „ЕВРОПЕИЗИРАЛА”! ДА, НО ВЪЛКЪТ КОЗИНАТА СИ МЕНИ, НО НРАВА НЕ, ТАКА ЧЕ НАРОДЪТ Е КАЗАЛ МНОГО ТОЧНО: НА ТУРЧИН ВЯРА ДА НЯМАШ!

На сн акад ЛЮБОМИР МИЛЕТИЧ / 1863 -1937/

Рубриката се води от ОГНЯН СТАМБОЛИЕВ

Смаленият суверен: консумеризъм, глобализация и американска празнота

Автор: Бенджамин Барбър

Два наратива определят границите на нашето време и, постепенно, но безпогрешно – и нашите затруднения: историята за консумеризма и историята за глобализацията. В последните години двете истории се съчетаха, създавайки един цялостен и изключително разяждащ наратив. Консумеризмът означаваше трансформацията на гражданите в купувачи, подкопавайки суверенитета на Америка отвътре; глобализацията пък означаваше трансформацията на националните държави във второстепенни играчи на световната сцена, подкопавайки суверенитета на Америка отвън. Действайки заедно, тези тенденции нанасят разрушителен удар върху демокрацията – върхуа нашата способност за здравомислещи съждения, гражданско поведение и дори за свобода.

Общата нишка, която се вие през тези две истории, е ерозията на националната автономия – а заедно с нея и на монопола на държавата над насилието, властта да се издават задължителни закони и други важни аспекти на суверенността. Суверенността, от своя страна, е очевидна предпоставка за демокрацията (която не може да съществува без държава). Когато суверенната държава ерозира, ерозира и демокрацията. Нещата са точно толкова прости – и, подсилван отвътре и отвън, този процес протича сега.

Налице е, за да започнем с това, един все по-ускоряващ се процес на вътрешно разпадане – и машината, която го задвижва, е консумеризмът. Критици като Дейвид Рийзман, Теодор Адорно и Жан Бодрийар пишат от края на Втората световна война насам по въпросите на необузданата консумация, надпреварата с Иванови (the Joneses), детерминираните отвън хора в сиви костюми, диалектиката на просвещението и едноизмерните хора. Историята вече е добре описана: продуктивисткият капитализъм, определян от една протестантска етика, насърчаваща към работа, спестовност, отсрочено възнаграждение и служене, вече отдавна е отстъпил мястото си на един консумеристки капитализъм, определян от една етика на вдетиняване, водеща до разпуснатост, необмисленост, нарцисизъм и консумация. Докато някога американците са работели повече от почти всички други народи, днес поп-коментатори като Томас Фрийдман могат да се тревожат от „тихата криза“, при която тенденцията към „предпочитане на консумацията пред усилената работа, инвестирането и дългосрочното мислене“ създава една Америка, чиято прехвалена производителност е в упадък и където децата „стават тлъсти, тъпи и мързеливи“, пропилявайки именно онзи морален капитал, който протестантската култура някога е насърчавала и поддържала. Показателно е, че след 11 септември президентът Буш не помоли американците да се жертват или да работят по-усилено, за да победят тероризма; той ги подкани да пазаруват.

В гражданската сфера, междувременно, враждебността против общността се усилва от ранните 1950 години насам, когато социални критици като Дейвид Б. Труман настояваха, че не е необходимо да се взема пред вид общото благо, когато се дискутират обществените интереси, „защото не съществува такова нещо като обществени интереси“. Политици като Роналд Рейгън и Маргарет Тачър (последната твърдеше, че „не съществува такова нещо като общество“) само повтаряха и подсилваха един мощен скептицизъм против правителството и обществото – един скептицизъм, съпровождан през последните години от една удивителна вяра в неограничените способности на пазарите да „координират човешкото поведение или дейност до степен и с точност отвъд тези на която и да е друга система, институция или социален процес“, както формулира нещата политическият и икономически теоретик Чарлз Е. Линдблом.

В това възраждане на laissez-faire икономиката и политическия либертарианизъм, свободата получи едно предимно негативно значение: да бъдеш свободен от. Милтън Фридман, либертарианският икономист, предложи един безусловен език. Преди близо половин век той настояваше, че „всеки акт на правителствена намеса ограничава сферата на индивидуалната свобода директно и заплашва запазването на свободата индиректно“. На практическо ниво това означаваше (както щеше да твърди по-късно Роналд Рейгън), че правителството винаги е част от проблема. Тази вяра окуражи приватизацията на всякакви и всички правителствени функции – един процес, който се превърна в решаващ съюзник на господството на консуматорите.

Проблемът е в това, че в името на абстрактната лична свобода, либертарианците и приватизаторите извращават и подкопават реалната автономия, като се има пред вид, по думите на Хана Аренд, че „политическата свобода, общо казано, означава правото ,да бъдем участници в управлението‘, или тя не означава нищо“. Напрежението между личния избор и публичното участие е ясно очертано в напрежението между консуматора като лично избиращ и гражданина като обществено избиращ. Гражданите не могат да бъдат разбирани просто като консуматори, защото личното желание не е същото нещо като общата база; обществените блага са нещо повече от сбор от лични желания. Една република по определение е обществена, а онова, което е обществено, не може да бъде определено чрез натрупването на личните желания. Да се пита какво „искам аз“ и от какво „се нуждаем ние“ са две различни неща: на първия въпрос идеално отговаря пазарът, на втория – общността. Когато пазарът бива окуражаван да върши работата на демокрацията, нашата култура бива деформирана и характерът на нашата общност бива подкопан.

Мислейки за модерността и модерния капитализъм, Макс Вебер говореше преди един век за желязна клетка. Консумеризмът ни кара да мислим за една по-различна клетка. В Африка има един сатанински прост начин за лов на маймуни, който ни подсказва парадоксите, пред които е изправена свободата в това време на консумеризъм. Малка кратунка с голям орех в нея се завързва за добре укрепен прът. Орехът може да се достигне само през малка дупка в кратунката – точно толкова широка, че през нея да може да се провре свитата ръка на маймуната. Лесен за достигане, но когато маймуната стисне ръка в юмрук, тя не може да бъде измъкната обратно. Разбира се, за всекиго (освен за маймуната) е очевидно, че тя може да се освободи като пусне плячката си. Но хитрите ловци са установили, че жертвата остава хваната на място часове и даже дни по-късно, защото маймуната – подбуждана от желанието – никога не пуска ореха, дори до смърт. Свободна ли е маймуната или не?

А какво да кажем за консуматора? Разбира се, има безкрайно много приказки за това „да се даде на хората онова, което искат“ и как пазарът „дава власт“ на консуматорите. Пазарът действително не ни казва какво да правим; той ни дава онова, което искаме – след като е свършил с казването на онова, което искаме. Той обещава свобода и щастие, докато всъщност не дава нито едното от тях. Нещо повече, консумеризмът насърчава един вид гражданска шизофрения, едно смущение, което разделя гражданина на противоположни фрагменти и отрича легитимността на частта, която ние възприемаме като „гражданска“ или „обществена“. Пазарът разглежда избора като нещо фундаментално лично, въпрос не на определяна на някакво съвещателно „ние би трябвало“, а само на изреждане на всички „искам“, които ние храним като частни потребители и същества с лични желания. Но личните избори с неизбежност имат социални последствия и обществени ефекти. И когато тези неща се извличат от чисто лични предпочитания, резултатите често са ирационални и неочаквани, силно различаващи се от вида общество, което бихме избрали чрез демократично обсъждане. Такива лични избори, макар и технически „свободни“, са буквално нефункциониращи по отношение на нашите ценности и норми. Приватизацията означава, че изборите, които правим, евентуално определят социалните последствия, които ще трябва да понасяме заедно, но които никога не сме избрали заедно.

Това обяснява как едно общество без злодеи и конспиратори, съставено от добронамерени, но себични индивиди, може да създаде култура, която толкова много от неговите членове презират. Консумеристкият капитализъм функционира не чрез посев на самоуверени защитници на двуличието. По-скоро той създава мислене, оформяно по модела на нарцистичното дете, като вдетинява потребителите до степен, при която детинщината е не просто опция, а вече пълномощие. Ако отношенията и поведенията, които следват от това, се окажат подкопаващи за културни ценности, външни за интересите на капитализма – колкото и дълбоко важни те да са за моралните и духовни рамки, както и формата на една идеална обществена култура – то толкова по-зле за тези ценности. Този етос не отхвърля цивилизацията; той просто е безразличен към нея. Консумеристкият капитализъм насърчава индивидите да се отдават на поведение – колкото и разрушително да е то за цивилизацията – което е полезно за консумеризма.

И докато един етос на неограничена консумация ни насърчава към регрес, приватизацията ни принуждава да се отдръпваме от обществената си същност, да се отдръпваме от обществения площад и да се крием в оградени селища, където разгръщаме частни ресурси, за да превърнем неща, които някога са били обществени блага, като събиране на боклука, полицейска защита и образование, в частни търговски артикули. Онова, което не виждаме е, че когато обществените блага бъдат приватизирани, те биват и подкопани. Човек не може да защити неколцина сред една всеобща несигурност; не може да бъдат образовани само неколцина в една среда на обществено невежество.

Такава, накратко, е историята на консумеризма и приватизацията на суверенността. Историята на глобализацията е почти също толкова стара, съвпадаща с един драматичен преход, започнал в края на деветнадесети век и ускорен след Втората световна война – един преход, при който суверенитетът на националните държави беше подкопан от глобалните пазари и от откъсването на корпорациите от самите страни, които бяха ги приютили и подпомагали.

Там, където някога бяха управлявали държавите, сега по-важни ставаха корпорации, които не бяха обвързани с национални идентичности. Там, където властта беше се основавала на активи и стоки – природни ресурси, производителско умение и военни способности – сега тя стана по-делова, все по-зависима от култура, информация и способност за комуникация, все по-малко обвързана с националните суверенитети. Историята на глобализацията е история, която насърчава излезлите извън контрол тенденции на консумеризма, тъй като глобализацията на пазарните отношения същевременно ги освобождава от регулация и наблюдение от страна на демократичните институции. В глобалното обкръжение няма суверенност или легитимност – нито пък справедливост.

Историята на глобализацията, вече видима в икономическите отношения преди Първата световна война, се превърна в политически наратив след Втората световна война и последвалото я учредяване на ООН, международните валутни институции и новия европейски ред. С помощта на хегемона, който беше им помогнал да се придвижат отвъд една история на войни и масово унищожение, конкуриращите се европейски нации потърсиха нови форуми за наднационално сътрудничество и „обединена суверенност“.

Този наратив в никакъв случай не беше линеарен. По време на Студената война, икономическата логика на глобализацията беше засенчена от политико-военната логика на двустранната враждебност. През 1989, падането на комунизма, а заедно с него и на двуполюсния свят, доведе не до истинска многополярност, а до изригване на капиталистически триумфализъм, в който Съединените щати утвърдиха глобалната си хегемония. Американската военна и икономическа мощ, която беше оформяла следвоенната ера, сега беше подсилена от културната мощ и информационните мрежи, които направиха за циментирането на новата американска империя също толкова много, колкото и за подсилването на глобализацията. Националният суверенитет обаче не можеше да бъде разбиран повече като определящата черта на тази империя.

Това беше показано по убийствено-убедителен начин на 11 септември 2001 г., когато неизбразни, но самообявили се представители на фундаменталисткия ислям дадоха на Съединените щати брутален урок относно значенията както на взаимната зависимост, така и на анархията. Появата на пакостни и антидемократични форми на антиимпериализъм, или каквото и да е понятието, което човек предпочита за обозначаване на учението, което донесе терора в Ню Йорк, би трябвало да ни е научила на нещо. Макар че Америка беше единствената останала истински глобална суверенна сила, самият суверенитет изглежда изгуби голяма част от историческото си значение в този ден. Да се говори за край на суверенността би било разбира се абсурдно; Съединените щати продължават да доминират в света по стотици начини, също както суверенността продължава да доминира делата на нациите. Но да се смята, че динамиката на суверенността не е била фундаментално променена в това взаимосвързано време на глобални комуникации, глобални пазари и глобален тероризъм, би било също толкова глупаво.

Що се отнася до последните от тези три, то Алкайда, Талибан, Хезбола и Хамас сключват съюзи със слаби държави или до известна степен дори действат вместо тях, но самите те разбира се не са държави и следователно не са съвсем уязвими от пораженията на държавите, с които са обвързани. „Изключването“ на талибанския Афганистан или баатисткия Ирак е от слаба полза; недържавни действащи лица като Алкайда представляват нещо като зловредни неправителствени организации с филиали по цял свят. Съкрушителната американска огнева мощ има ограничено приложение в този асиметричен свят, в който цивилни лица са войници, а войниците са перманентни емигранти без определена националност или национална лоялност. Балансът на терора по време на Студената война функционираше, защото противниците имаха адреси, известни и на двете страни. Днес обаче заплашването е рецепта за неуместност. Абсурдно е, но един противоудар срещу нападателите от 11 септември би могъл да бъде насочен със същата логика и към Ню Джърси, където няколко от конспираторите бяха живели, а не само против Ирак, където никой от тях не беше стъпвал.

В паралелния свят на глобализацията, маркиран по-скоро от пазари, отколкото от национални граници, корпорациите и фирмите вече са заместили националните държави като ключови играчи на международната сцена. Те по-често използват за собствени цели политическите институции, създадени от националните държави, отколкото сами биват използвани от тези държави за осъществяване на суверенни политически цели. Дори филантропични организации като фондациите Клинтън, Гейтс или Форд са мощни играчи на международната сцена, притежаващи икономическа мощ, която множество национални държави не са в състояние да упражнят.

Помислете само за начините, по които се прави бизнес в наши дни. Когато президентът на Китай Ху Джинтао дойде на посещение при президента Буш в 2006 г., първата му спирка беше не Вашингтон, а Сиатъл, където той се срещна с шефа на Майкрософт Бил Гейтс (сивият кардинал на американската мощ). А когато президентът Буш посети Китай по-късно през същата година, най-важното му послание беше насочено не към правителството, а към китайските потребители. То беше „консумирайте повече, пестете по-малко“ (така че Америка да намали търговския си дефицит).

Поуката, обща за всички тези примери е, че частната власт в наши дни превъзхожда публичната, защото глобализацията е лишила суверенността от нейната сила. Съединените щати не могат да възпрат изтичането на капитал и работни места навън и притока на нелегални имигранти навътре в страната. Кампаниите за обществено осъзнаване не могат да забранят разпространението на СПИН или други инфекциозни заболявания. Сигурните граници не могат да задържат тероризма или нелегалната имиграция, нито пък едно радикално намаляване на автомобилните емисии може да обуздае глобалното затопляне.

Ако суверенната мощ е в упадък, а анархията във възход, то пък гъвкавата мощ на Запада – неговото марково и комерсиално влияние – процъфтява. Вашингтон губи пропагандната война срещу фундаменталистките си противници, но американските филми и телевизионни програми продължават да печелят медийната война. Марките обаче се разграничават от суверенна Америка (Макдоналдс, например, е приел Астерикс като рекламна фигура и сега сервира „Мак-Лутеция“-бъргъри в Париж). Шрек иСпайдърман отиват там, където не се осмелява да отиде Първа кавалерийска дивизия. Американците вече не печелят реални войни, затова пък доминират пазара за военни компютърни игри. Вече не Никсън е онзи, който подтиква към промяна китайската култура, днес тази роля е поета от Гугъл.

През петнадесети и шестнадесети век средновековните юридически авторитети и остатъците от една все по-слаба Свещена Римска Империя вече не бяха в състояние да се конкурират с националните аспирации на народите, организиращи се около неща като език и национална лоялност, а не около стари феодални лоялности. Днес суверенната национална държава вече не е в състояние да запази собствената си автономия или да удържи новите наднационални сили, подкопаващи властта й, поставящи под въпрос способността й да упражнява справедливост. И доколкото работещите демократични институции са обвързани с трона на суверенността, то постепенното й изчезване указва и бавната смърт на демокрацията.

Дори в държавите, при които е запазена някаква размита суверенност, консумеризмът постоянно подкопава нейното значение. Спояването на консумацията и гражданството е отровно за демокрацията: когато разсъдливите възрастни се превърнат в грабещи деца, понятието за публичен интерес губи значението си. Ако има надежда, то тя трябва да се търси във възстановяване на баланса между консуматорите и гражданите, между пазарите и демокрацията, както и в намиране на новаторски начини за установяване на този баланс на глобално ниво, където в момента съществуват само малко възможности за демократичен надзор и регулация.

Защото взимозависимостта всъщност означава, че всички патологии и проблеми, разяждащи модерната държава, днес са се освободили, станали са глобални и се намират извън обсега на суверенната власт, докато гражданите и институциите си остават затворени вътре в кутията на суверенността. Проблемите са взаимни, а решенията обикновено са обвързани с независимите държави; големите въпроси са глобални и се намират отвъд суверенността, докато средствата срещу тях са локални и обвързани от суверенността – една мрачна асиметрия, която поставя всички ни на риск.

Ако глобализацията и демокрацията не могат да бъдат помирени, то вероятно няма да може да бъде намерен отговор. Центърът ще става все по-слаб без да прави периферията по-силна. Целият свят ще изглежда все повече като Дарфур, Басра или Газа – места, намиращи се извън контрол и заплашващи всички, но без да обещават някакви реални предимства на онези, в чието отчаяно име хаосът се разширява. Вътре в нациите, суверенният център, с който е обвързана свободата, няма да удържи. Сред нациите няма да има нито център, нито суверенност. Демокрацията няма да има собствен дом.

Източник

Бенджамин Барбър (род. 1939) е американски политолог и философ, известен най-вече с бестселъра си от 1996 г. Jihad vs. McWorld.

Коментари (2)

- 16-03-2010|Златко

Великолепен политико-теоретичен текст, за мен поучителен както чрез онези негови идеи, които споделям, така и чрез другите, които съм склонен да отхвърлям. Впрочем, нека започнем по ред:

Първата част, критиката на консумеризма, е продължение и доразвитие на един добре известен в политическите науки критичен патос от последните петдесет или шестдесет години. Това, разбира се, не го прави по-малко важен. Действително, насърчаването на индивидуалното потребление като алтернатива на традиционните общностни ценности изглежда за мнозина като „пълен напред в задънената улица“. (Преди няколко години четох един американски том, който синтезираше нещата по следния начин: консумеризмът може и да води до атомизация и загуба на обществени ценности, но пък в сравнение с европейските лудости от последния век той е един вид великолепен нов „опиум за народа“. Какво пък, ако не друго, то поне откровено.)

Във всеки случай самият аз, имайки късмета да идвам от семейство, чиито ценности, погледнати от сегашното място в живота и света, ми изглеждат доста протестантски, съм яростен привърженик на анти-потребителството. Никога през живота си не съм вземал и стотинка кредит, никога не съм притежавал кола или собствено жилище, предпочитам велосипеда като транспортно средство и любимата ми храна е препеченият черен хляб със сирене и домати. Ако всичко това ви звучи лицемерно, то сигурно е такова, но при всички случаи не и на ниво съзнателност. Ако човек така или иначе е принуден да живее с някакъв вид лицемерие, то тази негова форма е моят предпочитан избор.

Втората част на статията, с нейния песимистичен тон, ми се струва обаче много по-важна. В известен смисъл тя е представителна за онази умонагласа, която аз предпочитам да наричам „парадокс на великото минало“. Става дума за мисловното и емоционално бреме, свързано с определено велико минало, което прави за носещите го хора и народи много по-трудно да се разделят от фиксираните представи за подредбата на света, отколкото това е – парадоксално, но факт – за нашего брата, необремененият от историческо величие човек. Прочетете само заключителните абзаци на тази статия. Барбър говори за липса на решения там, където под носа му се извършва може би най-важният политико-социален експеримент на времето, в което живеем: Европейският Съюз. И докато страните-членки на Съюза бавно, но все пак решително се разделят с националните си суверенитети, велика Америка се вие в мъки, напълно неспособна да се раздели от мисълта и усещането за собственото си величие (която промяна, разбира се, е неизбежна предпоставка за отричането от националния и преминаването към един наднационален мироглед и суверенитет). Същото нещо се наблюдава и тук в Европа, където бившите велики империи имат значително повече трудности с приспособяването към наднационалната европейска идея, отколкото това е случаят с малки и исторически сравнително незначителни страни, каквато е България. Както за Турция, така и за Русия би било огромно предимство, ако можеха да надвият имперските си комплекси и да се присъединят с необходимата скромност към общото семейство. Но къде ти! По-скоро камила ще мине през иглено ухо... Едните отричат арменския геноцид, другите си пият петролния коктейл и се перчат с мисли за отминало величие. Дори и Великобритания, инак безспорен стълб на демокрацията и модерността, изпитва сериозни затруднения със свикването с новата си, пост-имперска идентичност на равен, а не пръв, сред равни. Странни са лабиринтите на историята, действително.

Във всеки случай самият аз се радвам безкрайно на факта, че принадлежа към нация със сравнително малко фиксиран исторически капитал; нация, в която националните предразсъдъци, ако и не липсващи, не могат да се намажат и на малкия пръст на ония от големите нации. Внезапно – де го чукаш, де се пука – ние се оказваме с по-добри карти от тях, поне в това (надявам се не незначително) отношение. Нека не подценяваме динамиката, която липсата на тези окови създава в нашето общество. В наши дни изглежда няма нищо по-важно и решително от способността и готовността за постоянна промяна – а, съгласете се, нещо такова е значително по-лесно, когато човек има по-малко за губене. Включително и по-малко национална гордост, наистина!

- 04-04-2010|иванов - Силна статия

С много верни наблюдения и изводи. Старити империи умряха или умират,да живеят...новите. Китай, Бразиилия, ЕС, Индия и тн.

Глобализацията...добро зло, или зло добро.

Още не е ясно, кое е в повече (+)или (-). Все още не е ясно, какво в повече носи и ще донесе на човечеството и човешката цивилизация. Ако не се коригира и очовечи, ще доведе до големи сътресения и поврати в процесите, формиращи физиономията на нашия днешен и утрешен ден; на политическите и иономически процеси, на бъдещата форма на управление на държавата и обществото.

КОЯТО СИГУРНО СИЛНО ЩЕ СЕ РАЗЛИЧАВА ОТ ДНЕШНИТЕ ГОСПОДСТВУВАЩИ...

Нагла история

Автор: Антон Терзиев

От известно време наблюдавам Алекс, как всяка сутрин влиза в един охлузен аутлет в „Надежда“ и излиза от него чак вечерта. Като всеки друг смъртно отегчен продавач и той подгъва крак над обърната каса пред вратата, за да запали поредната цигара над безплатния вестник или пък, за да „зачеше“ Лора от съседния магазин за дамски обувки, там където нея най-малко я сърби. Понякога чете по икономика, въпреки че се интересува от икономика толкова, колкото цигуларят в подлеза на Плиска от кариера в Миланската Скала. Алекс закачил задочно в Софийския, само и само да се измъкне от майка си и пристанището на Варна. Омръзнали му приказките за баща му – колко го обичал и колко трудно било за мъж като него да показва открито чувствата си. Откъде знаела всичко това майка му, Алекс нямал и представа, не били виждали очите му от години.

Не знам дали Алекс си е пожелавал слънцето на неговата улица да изгрее под формата на гигантски, черен, ослепително лъскав и безшумен джип – на дневна светлина тези зверове обикновено хъркат в подземни бетонни бърлоги – но една февруарска сутрин точно това се случва. Пръв от танка слиза шофьорът – колкото нисък, толкова и широк главорез, с профил на връзка ключове и прическа на паралелепипед. Боецът заобикаля машината и отваря вратата на задната седалка, през която се подават първо мъжки крак (обут в кубинка!), а после и ръката на млада дама, на която шофьорът непохватно предлага своето менгеме. Колкото и да не им се вярва на Лора от магазина за дамски обувки и на Алекс, по всичко личи, че тройката възнамерява да влезе именно в невзрачния гараж, титулуван гръмко аутлет. Дамата държи в едната си ръка обемист найлонов плик, а кавалерът й както казах, въпреки очевидния си статут, носи обикновени войнишки кубинки. Двамата се шмугват в магазинчето преди Алекс да си вдигне ченето, а шофьорът засенчва вратата със скрития в марковото си сако ресторантски фризер в монолитната поза на обърнато V. Девойката всъщност е позната на Алекс, виждал я е и преди. Наричат я Вера. Вера притежава дискретния чар на буржоазията, независимо от произхода си – в думите, които си разменят на влизане, всеки би разпознал съгражданка на Алекс. За разлика от нея, „меценатът“ й има тяло на вселенски шампион по смъртоносни изкуства. Когато сваля коженото си яке, двойната му хиксел тениска едва покрива кълбетата на раменете му.

– Приятел, имаш ли не’кви якенца за работа?

Алекс се поуспокоява, гласът, който чува е доста приятен баритон. Изважда закачалките с масивна рокерия и му ги подава.

– Дима, – Вера изскача от пробната в три четвърти стреч шлифер, подчертаващ основните й достойнства – Кажи на момчето да си види вентилатора!

– Ммм... – Дима не я чува. Облечените му в оребрени протектори лакти секат въздуха така, сякаш разбиват наредени тухли, а зад угрижената му физиономия текат буйни, пълноводни процеси.

Пренебрегната, варненската перла се скрива с гневно дърпане на завеската, а Дима се прехвърля на секцията за панталони с комбат шарки.

– Тези стават ли за работа?

Алекс преглъща на сухо.

– За каква работа?

Без да отговоря Дима хвърля два камуфлажни панталона при отделените „якенца“ в ръцете на Алекс.

В този момент през вратата се подава прическата на паралелепипед.

– Дима, време е! – казва тя и се отдръпва назад.

Дима изръмжава, навива на руло „работното“ облекло и подбира Вера с отворена шепа, нещо което в неговия свят навярно означава интимна ласка. Излизат без да плащат. За ужас на Алекс, джипът спира малко след потеглянето си. Задната врата се отваря и съгражданката му изскача. Алекс инстинктивно се отдръпва, за да се подготви за новия щурм.

– Приятелят ми забрави да ти каже, да си видиш вентилатора!

Алекс не може да разбере от какво толкова се задъхва Вера, от смях, от студения въздух, или от онези стимуланти за дишане в шишенца.

Колата тъкмо излиза от полезрението на Алекс, когато Лора от магазина за дамски обувки препречва хоризонта му. Алекс обаче пресича любопитството й в зародиш. Пресяга се, завърта ключа, обръща табелката на „Затворено“ и скоро вижда огорчения й гръб. Отива до пробната, отметва завесата и се ослушва. Вентилаторът никога не е работил, по простата причина че никога не е имало такъв. На шефът му са се досвидяли парите и така и не сложил. Алекс вдига ръце към пластмасовия предпазител и го отмества без усилие. Сърцето му започва да барабани в гърдите като конга-барабани. В дупката стои натикан обемистият найлонов плик, с който Вера влезе в магазина.

На следващата сутрин Алекс подранява отварянето с половин час. Взима от земята безплатния вестник и вдига ролетната щора, докато с другата ръка придържа пластмасова чашка и цигарата си. Още преди да отключи, широкоформатната снимка от първата страница го сепва и той разлива малко от кафето си. Ширококрилен, познат гръб, с белезници на ръцете.

Половин час по-късно, Алекс нервно търка пода с парцала за трети път, когато вчерашната нереална сцена се повтаря пред очите му като дежа ву. Черният джип заема безшумно мястото си от предния ден и в следващия миг по нищо не личи да го е напускал последните 24 часа. Шофьорът с профил на връзка ключове излиза, заобикаля колата и отваря вратата на задната седалка. Оттам сега излиза само Вера. Ослепително слънчева и сексапилна повече от всякога, но без следа от вчерашната фриволност. Тя прави невидим, но могъщ жест, който кара горилата й да седне обратно зад волана на бронетранспортьора и послушно да изчезне. Доволна от ефективната си власт, Вера отправя убийствената си походка към седящия върху обърнатата каса Алекс и го заковава с пресипналия си глас.

– Пипал ли си плика, пиле?

– Не.

„Пилето“ не лъже, не го е и докосвал нито вчера нито днес, въпреки че торбичките под очите му свидетелстват за какво е мислил цяла нощ.

– Много добре – Вера оформя щедра розова усмивка и понечва да го докосне с пръст по нослето, когато Алекс се намръщва и задава ненужния въпрос:

– Къде е приятелят ти?

Вера отговаря с леден тон, а розовата й усмивка не слиза от лицето.

– Ти не четеш ли вестници?

– Не – лъже Алекс.

– Виж сега. Ще вляза в пробната и ще изляза оттам след пет минути, и всичко ще бъде наред. Окей?

Алекс кимва. Лора от магазина за дамски обувки отсреща се пули – умира си да разбере какво става.

И ето че Вера влиза в магазинчето, което за мен може да означава само едно – време е да напусна скривалището си в срещуположната на гаража панелка, да оставя колегите си да се занимават с миникамерата и подслушвателното устройство и да изляза на сцената в целия си блясък на цивилно ченге. Тоест, с почти нищо.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

Коментари (1)

- 21-03-2010|GeA - OUTLET

бреее, от кога имаме и такава дума - какво ли ще рече на българиски аутлет

Памучната Оси

Автор: Михаел Стомин

Оси е любимата играчка на Оси. Оси е малкото име на малката Роси, която от една година насам не може да казва р и затова нарича памучната си овчица Оси. Овчицата й е подарък за последния рожден ден от леля Уми, която хората с големи обувки наричат Руми. Тя е сестра на майка й, която се казва Весела, но е рядко весела, и се кара на птичките, ако я събудят рано с онази думичка, която Оси трудно може да повтори. Весела казва като вземат да се разцвърчат. Оси знае от нея, че баща й беше голямо дърво, и като се сети за него си го представя като малката роза под прозореца, защото беше по-нисък от Весела, която не е много висока. Оси нарича розата Оза, а майка й казва, че целият двор ще мирише на рози, когато червените й усмивки разцъфнат. Но Пролет е още в Египет и ще дойде тук чак напролет. Сега Оза е облечена в бяла рокля, а снежинките по нея блестят като бисери, защото е още зима. Оси харесва Ози. Нищо че веднъж като я ухапа за пръстчето, се появи една малка червена шапчица. Това пръстче се казва Палчо. Когато го изправи заедно с другите си пръстчета, Оси стана на пет. Така отговаря на Шошо с големите обувки, когато я пита на колко години стана. Шошо смята, че е направо един вундеркинд, което значи, че е прекалено умна за възрастта си. Шошо и Уми идват често с една сребърна кола, която свири на три тромпета едновременно и буди майка й като птичките в бодливата роза. Те й подариха овчичката Оси, защото Уми е сестра на Весела. Първо всички ядоха орехова торта с пет издухани свещички, после играха на Прескочи кобила и се замеряха с изкуствени торти. Не успяха само да играят на сляпа баба. А колата им се казва Пижо, но леля Уми я нарича Пенда. Пижо се радва много, когато Оси и Оси се возят в нея и ги вози меко, стига улицата да не е като оная думичка, която Оси не може да изкаже, откакто се уплаши. Казва се избомбардирани, но е по-добре Шошо да го обясни какво значи. Оси ще разкаже нещо по-просто:

Днеска празнуваме рождения ден на Елбо. Той е футболист и има две коли: едната е друга, а голямата е джип, и ще купи на Весела също. Но тя се двоуми с какви характеристики да бъдел. Елбо играе халф и знам защо е малко глух: защото е живял дълго до едни гърмящи водопади на река Замбези. А хората там оглушават рано. А пък тати е мафиот и се казва Тони Чипа. Той е купил на мама къщата с бодливата Ози, която ухапа Палчо. Не съм го виждала, откакто гръмна Емо Песа пред очите ми, и сега живее сам в една пандела. Мама все му казваше смени си чипа, смени си чипа, и веднъж той й каза, ако не млъкнеш, ще ти сменя физиономията, кучко, и го направи с всичкия си: като я ф-фрасна по джуките, и й изхвърчаха двата предни зъба и силикона по средата на килима. Добре, че не я гръмна, господи. Тя си направи още по-дебели устни и два чисто нови зъба, но не е в това работата, а защото е топмодъл и трябва да се усмихва на разни списания. Тати взе, че го гръмна. Песа му с пес викал, но оня оцелял и сега чакал тати да излезе, та да го обели като крастава краставица, казва Весела. Може и да съм само на пет, но не харесвам такъв вид приятелства, защото така се уплаших, че оттогава вместо р казвам нещо между ъ и л, но гълтам и двете. Като река да кажа например свински грип, хората разбират само свински и ме питат, свински какво? По-лесно ми е да избягвам напълно ръто, и затова наричам овчичката си Оси. Затова мама ме заведе при един логопед, но той само й прибра паричките. И тя ми пошушна, че тоя не бил никакъв лого-много. Ами си е един чист педопед, рече, което вече не е моя работа.

Дошли са да празнуват всички Футболисти, Модъли и Чалги. Те си приличат като овчички, но аз ги различавам по погледите. Едни гледат разсеяно, други отегчено, други отчаяно, други тъпо, а други и всички тези неща наведнъж.Те са приятели на мама. Тя не ги обича истински, но много си пада по Коледа. Защото тогава всички й казват Весела Коледа. Сега те са седнали около масата да празнуват рождения ден на Елто, който има големи бърни и без силикон. Елто затова е африканец, но говори български като китаец. Десният му крак струвал пет милиона, а левият е със скъсано сухожилие в момента. И пак струва два пъти повече от двата бръснати на мама, която разтрива болното му коляно под масата. И всички пушат трева. Оси седи кротко като овчица до мен, и докато чака да й сервират мешана салата със зехтин, се облизва търпеливо. Само аз мога да забележа как се кефи, докато галя памучния й гръб. Обслужват ни две тетки от една фирма от Владая и Жужи. Жу е нашата дебела прислужница, откакто се помня. Тя има голяма като матрака на леглото ми задна седалка и стъпва като Груди Мечока. Той спи сега зимния си сън горе в стаята ми и не може да празнува рождения ден на Весела. Тази сутрин един пикап донесе една голя-я-ма колкото готварската печка на Жу торта и не знам още колко други. Те обаче са изкуствени, и не стават за ядене, а за бой с торти. Мама много си пада по тая изчанчена изгъзица, защото така си изкарвала яда към жълтата преса. Тя хем казва, че не й обръща никакво внимание, хем търси по цял ден името си в нея. Първо се обядва, после се яде торта, после идват прескочи кобила, сляпа баба, боя с торти, и чак накрая жмичка. Жмичката е последна, когато навън е вече тъмно и аз и Оси трябва да се качваме в стаята си. Жу остава да дреме в кухнята, защото някой може да се сети за кафе и посред нощ. Оси заспива веднага, но аз не мога да заспя, защото чувам странни неща. Само Жу и къщата с бодливата Оза може да си обяснят какво ли става. И веднъж попитах Жу, а тя ми каза, че мога да се досетя сама, щом съм била вундеркиндче, и това беше. Оттогава си мисля, че е по-лесно да не си блъскам главата за глупостите на хора с големи обувки. Така е. А сега трябва да обядваме все пак. Поднасят ордьоври и разговорът започва:

– Напролет улиците ще са като избомбардирани – обяснява Шошо, който не обича обувки с връзки.

– Виж си пак развързаните връзки. За теб само шушони – ядосва му се леля Уми. – Станал си дебел като свински врат, момчето ми.

Тя си няма друго момче. И момиче няма. Затова го нарича така, обяснявала ми е Весела, ако има настроение. Но аз го обичам, като чух, че той е платил за Оси на касиерката, която ми се усмихва сладко, когато мама й плаща кисело Милки Уейя ми. Уей се казва на път, и веднъж тя ми каза, че вкусът му водел в Страната на дебелите. Касиерката се казва Блонди, по-млада е и е по-изрусена от мама и от леля Уми, даже. Всички жени, които идват у нас са уж руси и пият кафе с цигари. Шошо никога не пуши. Той казва на мама и на Уми, стига с тия стимуланти, прекалявате. С вашето пуф-паф сте все едно като спукани чайници, ще разболеете и другите наоколо. Но леля Уми е много умна и му казва виж се. Не си по-умен и от Оси. Защото Оси е овчица, и пипето ти е бяло като нейното, само че не толкова къдраво като памучната й вълна. Оси е наистина бяла като бялото бельо на мама, но днес мама е в черно, защото ще играе на жмичка. А Шошо отговаря, че му е омръзнало да слуша все спукани чайници.

Много ми е интересна думичката силикон, защото харесвам много оня кон, дето ме гледа умно от една конюшня в кухнята. Питах веднъж Весела защо е окачена там, а тя ми каза, че преди да ме роди, кухнята й в Коньовица приличала на непометена конюшня, затова. Когато ме мързи да дъвча, гледам него, и ми се прияждат конски трици, защото не си падам по мюсли. Питала съм Шошо защо няма зелено мюсли, а той ми обясни, че това е един много труден въпрос. Децата задават най-трудните въпроси на хората в света, каза той, и който може да им отговори е по-умен и от леля ти Уми. Но знам, че се шегува, защото това му е работата в телевизията. Леля Уми казва, че всички, които се шегуват като него се правят на умни, за да не забележат зрителите колко са дебелотакова. Шошо е шеф на още трима като него, които се обличат като палячи, слагат си рокли и сутиени. И перуки също, и искат зрителите да се смеят, но това не става така лесно. Аз да разсмея Оси трябва не да се правя на идиот, а да говоря ужасно сериозно. Което е много трудно, ако човек не знае как то се прави смешно. На мен ми се плаче винаги, когато ги гледам в Комиците. На Оси й се плаче също и заспива първа. Сигурно плаче насън, щом мърда с черните си копитца. Груди Мечока въобще не ги поглежда и съм сигурна, че ако шоуто им е лайф, ще ги налапа заедно с глупостите им.

– Опитай пак да кажеш р, миличка – моли ме Уми.

– Не искам, Уми.

– Аз поисках още на две и половина години, а на три го казах без някой изобщо да ме е питал.

– Ти си родена на обратната страна на луната – намесва се Шошо.

А Елто бърше дебелите си като ухапани от щръклица бърни от зехтина, преди да целуне Весела. Тати го е хапала женска щръклица, още преди да стане мафиот, и знам колко боли. И за Елто ме боли, той не ми е направил нищо лошо. Донесе един голям букет от петдесет розови рози днеска, а мама му напомни, догодина да й донесе само двайсет и четири. Елто й обеща веднага, и бърните му станаха по-големи от на коня в кухнята преди да я измляска влажно.

Една руса фолкс-чалга се опита да си измъкне роза от вазата, но се убоде, изписка и скочи, като че седна върху леден таралеж. Тя се казва Виктория, но е по-известна като Виктори.

Другите се казват Смайли, Гъсти, Трикси, Гъргли, ама то нямат край. И ако ми обръщат малко внимание го правят, за да преодолеят страха от остаряването, докато галят убийствената ми червена грива. Просто го усещам, защото Шо-шо винаги ме целува и по главата. Приличала съм му убийствено на някаква червенокоса героиня от един американски писател. Името й започваше с К, но не беше Кристин. Беше по-скоро Кейт. Кейт Макдоналд, или Маклауд, но съм сигурна, че беше като мак. Мак, червен като косата и.

– Кейт Макклауд, подсеща ме Оси, докато преживя зелената си салата замечтана за нещо си.

– Браво, умната ми овчица. Ти си истински ангел, мила.

За ангелите знам много, защото над леглото ми виси една голяма снимка от Ангелите на ада. На мама й омръзна и я закачи там. Жу ме пита искам ли сок и ми долива, сякаш не съм й казала не. Знам, че го прави, защото ми мисли доброто. Тя пее много хубаво, защото била алт, и никога не ми е отказвала да ми изпее Чушки и доматки, ако ми хрумне. И баба ми пееше хубаво преди да отиде при деди, който не е знаел кое първо да обича: нея или гласа й. Влюбените май не знаят какво първо да обичат, казвала ми е Жу, която обича много да гледа сапунки.

Гостите говорят думи с много ръта, няма да ги казвам всичките. Не само са трудни, ами и не са много за повтаряне повечето, затова. Сервираха, сервираха, после стигнахме до тортата и мама така издуха двадесет и трите свещички от нея, че опръска всичко наоколо. А един топмодъл, Моди се казва, и според Жу прилича на отровна гъба, стана направо като опръскана с червен восък пънчушка. Жу страшно обича пънчушки, но на Моди й е все едно какво обича, и затова така се ядоса, че ми стана мъчно за нея. Причерня й пред очите и почерня като глигана ми Чочо. А пък Весела обича най-вече трюфели и всички дето имат парички да й ги плащат. След като масата заприлича на конюшня, сервираха кафета без захар за всички, а Футболистите запалиха пури, да пуфпафкат, и Шошо излезе веднага на чист въздух.

Идва време за прескочи кобила и Жу започва да навива килимите. Тетките от Владая й помагат да стане още по-бързо. Като свършват, те застават отстрани да гледат, но Весела ги кани да участват. Знам, че не е само от учтивост, а защото имат широки гърбове, и взе да става страшно весело. Според Весела, холът ни е почти колкото тенискорт, но той едва побира всичките коне и кобили. Всички пръхтят. И ми се струва, че чувам как жребецът от кухнята на Жу цвили от мъка. Шошо ми каза веднъж, че конче, особено ако е водно, не бива да се държи затворено, но Уми беше ядосана за нещо друго и му каза, че не й се слушат глупости. Това въобще не са глупости, Уми, ако искаш да знаеш. Добре че една белоруса Чалга, която се казва Миглена, се препъва преди да прескочи широкия гръб на Жу и я възсяда, като амазонка необяздена кобила. Виждала съм, защото гледах филм за тях, но Миглена е една силиконова чалга. Тя никога не е виждала Амазонка, а само Перловска река, която не се влива в Атлантическия океан, но не мога да си представя къде точно. И тъкмо се опитвам да си представя, Жу се пльосва по корем и се оригва като слон. Тогава мама казва, стига, капнах и аз. Ще прескочим сляпа баба, преминаваме направо към боя с торти, след като изпушим по една тинтява, нали става.

Става. Всички пафкат кротко, а Шошо се връща.

– Свеж съм като тинтява, мила, – шушне ми той в ушето, пушекът от тинтява изобщо не ми вреди, напротив, защото съдържа само малко преситени киселини и аромати. Това, Оси, е затишие пред бурята, в която смятам да участвам.

Уми се усмихва със затворени очи, и той бърза да я целуне. Тя му се усмихва и за прошка, той я целува пак, а тя бърза да си изтрие устата. Това вече на нищо не прилича.

Жу е почти окопитена, когато започва боя с изкуствените торти. Само пазете полюлея! Ще убия всеки, който метне нещо по него, няма да се повтарям. Весела, още не знае, че се казва полилей. Но грабва една цяла торта и я зафучва в изкуствените мигли на топмодъла от Вираж. Даже и изкуствени, тези торти са подсладени приятно, и преди да се пусне сляпо и да отвърне на удара, топмодълът на Вираж грабва мижешката една торта от купчината и се втурва наслуки. Но не може да вземе виража, пада по гръб и се спира чак в един завит с кухненско фолио шкаф. Докато се изправя, я настига още един залп. И скоро ламината заприличва на игрище за ръгби в проливен дъжд. Жу ще жули цял месец преди да го видим чист както беше вчера. Не знам как се описва тая пълна лудница. Но пък мога да чуя всичко – от тибе, педал до тима, кучко. То е много, не мога да го запомня. И никой не може да се нарадва на обидите към всеки, застанал насреща му. Днес виждам за пръв път как се мразят богаташите от Симеоново и Драгалевци. И от всякъде другаде. Тати затова гръмна Песа, и мама казва, че лошото никога не може да умре, защото не само е много, ами е и много зло. За пет години съм чувала какво ли не, ама сега ми идва да ревна от злоба. И точно искам да си представя злото, нещо ме хвърля в мазните му облаци, посладени и напарфюмирани с нещо.

– С радостта на живота, казва ми Шошо. Сега ще я видиш за пръв път с нови очи. – Чакай де те избърша. Добре ли си, Оси?

– Нищо ми няма, Шоши. И ти ли си добре?

Той се облизва, плюе върху големите си, развързани обувки и пита:

– Къде е Оси?

Трябват ми още няколко сладки премигвания. И ще се разплача. Оси я няма! Но Шошо ме обича, повече от тати и се хвърля право по колене.

Докато открие бялата ми Оси сред всичката мазна свинщина, минава вечност: за която си говорим вечер, преди да заспим прегърнати с Оси. Накрая Шошо я измъква из една тортена преспа.

– Цяла е оплескана с парфюмирана злоба, казва той. – Но киселините й не са животински и ще ги измием лесно.

– Диша ли? – питам го и спирам да дишам, докато чувам:

– Оси няма бели дробове, Оси. Тя диша с овчетърпение , затова се успокой.

Това не го разбирам. Идва много и за един вундеркинд като мен, изглежда. Но от радост ме боли стомаха.

– Хайде да я изперем в банята – предлага Шошо и тръгваме нагоре.

Мокра, Оси тежи повече.

– Трябва да я подсушим – казва Шошо и включва сешоара. Оси идва бързо на себе си и слизаме да кажем лека нощ на всички. Всички са потънали до косите в тортена злоба. Не можем да открием Весела, но това изобщо не е важно.

Шошо е открил само Жу.

– Аз продължавам битката – казва той. А мустаците му бодат по бузката ми като малката Ози. – Лека нощ, милички.

Качваме се Жу да изкъпе и мен. После тя ни слага в леглото и отива да пусне пердето. Преди това се взира дълго в тъмнината зад прозореца.

Казва ни, че навън снежи и лека нощ.

– Искаш ли да си говоРРРим малко, Оси?

Но Оси вече спи.

А аз?!

Аз мога да казвам отново р.

„Разум и Радост“, пожелава ми Шошо в сън, в който всички са облечени в сняг и са добри. Ще разкажа съня на всички утре.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Пати Смит, оцеляващата

Автор: Пати Смит

Смъртта е играла толкова важна роля в живота на Пати Смит, че в хода на разговора ни тя отново и отново започва да говори за нея. „Прекалено много от хората, които обичах, умряха прекалено рано“, казва тя. „Аз съм вярващ човек, но напоследък почти не ми остава време да се моля. Вечер често лежа будна и водя разговори с всички мъртъвци, които ми липсват. Може да ви прозвучи като виц, но аз го казвам напълно сериозно: просто имам по-малко време за Бога, отколкото преди, защото то ми е нужно за моите мъртъвци.“

Пати Смит и смъртта. Фотографът Робърт Мейпълторп, нейният пръв довереник и някогашен любовник, „артистът на живота ми“, както го нарича тя: починал от СПИН през 1989. Съпругът й Фред „Соник“ Смит, музикант в легендарната група MC5, баща на двете й деца: починал от инфаркт през 1994. Малко по-късно и брат й, който преди това е бил неин тур-мениджър: починал от инфаркт. А в годините преди това приятели и колеги, всички повече или по малко на нейна възраст: „писателят Джим Керъл, Джанис Джоплин, Джим Морисън. Господи, ако започна да ги изреждам всичките, няма да има край“, казва тя. И добавя, че Мейпълторп и тя са имали уговорка за обяд с Анди Уорхол, която той бил принуден да откаже в последния момент. Малко по-късно той починал. Тя казва, че си спомня съвсем точно как в деня на смъртта му в Ню Йорк внезапно завалял сняг, „небето беше бяло, улиците бяха бели. Сякаш целият град тъгуваше за сина си, и разбира се не в черно, а в любимия цвят на Анди, само в бяло.“

Пати Смит трябва да припомни само няколко истории, и вече се появява цяла една епоха, в чието оформяне е участвала и самата тя, с изкуството и музиката си. Изненадана ли е тя от това, че все още е жива, при толкова много мъртъвци наоколо? „Не се учудвам, че оцелях през дивите години. Изненадва ме преди всичко това, че оцелях през детството си.“ А след това тя си припомня всички болести, които е прекарала до шестнадесетата си година: туберкулоза, инфекциозно възпаление на лимфните възли, азиатски грип (от който в края на петдесетте години умират между един и два милиона души).

Когато си мисли за това колко често е била на косъм от смъртта, казва Пати Смит, тя си спомня за една сцена от романа на Джон Ървинг Светът според Гарп. Гарп и жена му си търсят нова къща, и точно в този момент върху къщата, която оглеждат, пада малък самолет. Гарп казва, нека вземем тази, такова нещо със сигурност няма да се случи втори път. Пати Смит се смее. „Що се отнася до собствения ми живот“, казва тя, „понякога се чувствам доста като Гарп.“

Разговорът с Пати Смит протича в един зимен ден в Ню Йорк. Средата на януари е, слънцето свети, небето е синьо. Тя идва с леко закъснение малко преди дванадесет на обяд в галерията Роберт Милър. Преди два дни е открила тук собствена изложба, която представя нейно изкуство с автобиографични мотиви. Тя изглежда уморена, на едната й ръка се вижда малко бяла боя, останала от една от картините, представяни в галерията. „Довърших я едва онзи ден, боята просто не може да се измие“. Пред очите й – големи слънчеви очила, несресаните черни коси укротени от плетена шапка. Тъмносиньо яке, широки панталони, ботуши. В едната й ръка огромна чаша капучино, вече оплескана от разлято кафе, в другата – книга. Тя се приближава към мен като женски каубой. Походката си е заимствала от Боб Дилън, разказва тя. С дълбок, много тих, почти прегракнал глас тя казва: „Здрасти, аз съм Пати“. Покашляне, прочистване на гърлото. „Не се безпокойте, след малко ще се събудя.“

Един сътрудник на галерията ни води в стая отзад. Тя маха слънчевите очила, изчезва за две-три минути, връща се, сяда, покашля се още веднъж, сега гласът й се е върнал напълно. Ако Робърт Мейпълторп беше тук сега, как би се държал? „Щеше да се поусмихне, да изпуши цигара, да кима постоянно и като цяло да остави разговора на мен.“

Когато Мейпълторп бил още жив, в слънчеви дни като днешния той и Пати Смит отивали до Кони Айлънд, стария увеселителен парк край морето. Да подишат въздух, да се разходят, да избягат от шума на града, до закусвалнята на Нейтън. Купували си там един хотдог и кола, за повече парите най-често не им стигали. Той изяждал по-голямата част от салама, тя – киселото зеле.

Има снимки, на които двамата могат да се видят там. Една от тях украсява корицата на книгата Just Kids, която Смит е написала наскоро. Тя е в бяло, с черна лента около челото, той – като един вид нейно огледално отражение – изцяло в черно, с бяла кърпа около врата. Тя гледа срамежливо към камерата, той се усмихва, очите му са леко прикрити от периферията на шапката. Снимка на една двойка, на която предстои да пише културна история.

„Излетите в Кони Айлънд бяха нашите почивки“, казва Пати Смит. „Никога нямахме пари да пътуваме, стигаха само за Кони Айлънд. Това е нашето място.“ Тя и до днес пътува по четиридесетминутната отсечка от Манхатън до морето с влака, винаги сама, най-често спонтанно, рано сутрин, когато не може да спи – тя почти никога не може да спи цялата нощ. „Винаги си мисля за Роберт, когато съм там. Изобщо, мисля за него по-често, отколкото за някой друг. Виждам всичко през неговите очи, изкуството, ежедневието. Ако слагам някоя снимка в рамка, си мисля: Роберт щеше да я направи така. Или виждам в някоя витрина една риза и си мисля: това щеше да се хареса на Роберт.“

В Just Kids Пати Смит разказва своята и на Робърт Мейпълторп история. Те се запознават в края на шестдесетте години в Ню Йорк, и двамата около двадесет, стават двойка, опитват късмета си в широката област между изкуството и театъра, литературата и рокендрола. И двамата стават известни, Пати Смит през седемдесетте години като рок-музикантка, Робърт Мейпълторп през осемдесетте години като фотограф и скулптор. Известно време живеят в артистичния хотел Челси. „Исках да разкажа нашата история така, както съм я преживяла“, казва тя за книгата. За това са й били нужни дълги години, въпреки че при подготовката е разговаряла само с малко хора, със сестрите на Мейпълторп и една-две стари приятелки, за да избегне грешки. По онова време е водила дневник и казва, че това време, нейното време, така се е запечатало в паметта й, че „бих могла да напиша тридесет книги“.

Книгата е нежен поглед отвътре към любовта на двама души, които се вдъхновяват взаимно. Тя показва особено една нежна страна на Мейпълторп, която днес е изместена настрани от славата му на дрогиран скандален фотограф. И не се опитва да прикрие ударите на съдбата, като например нежеланата бременност на Пати Смит като тийнейджър. Тя решава да даде новороденото за осиновяване, а след това да отиде сама в Ню Йорк. „Абсолютна решителност измести страховете ми“, казва се в книгата, „обяснявах си това с бебето и си представях как то се солидаризира с мен“. И още: „Никога нямаше да се обърна назад. Щях да стана артистка.“

И наистина, човек някак не може да си представи съвсем младата Пати Смит като майка. Образът й се свързва по-скоро със секс, наркотици и рокендрол.

Сексът. Роберт и Пати се влюбват един в друг, започват да живеят заедно и макар че говорят за всичко, една тема си остава табу: Роберт се чувства привлечен от мъже. Той не успява да се престраши да разкаже на приятелката си за това. Само веднъж, когато се карат здравата, той вика подире й: „Ако ме напуснеш, ще стана хомосексуален!“. Тя остава. Но един ден, тя тъкмо е извън града, й се обажда познат, който й казва всичко. „Мислех, че съм го разочаровала“, казва Пати Смит. „Мислех си, че е станал хомосексуален, защото не съм изпълнила ролята си като негова партньорка в живота. Тогава мислех, че мъжете стават хомосексуални, защото не успяват да си намерят равностойни партньорки сред жените. Необходимо ми беше известно време, за да разбера, че такова нещо не е рационално решение.“

И за двамата започва болезнено време, но все пак им се удава да продължат връзката си по друг начин, като приятелство. „Робърт“, мисли Пати Смит днес, „не искаше да признае хомосексуалността си толкова дълго време, между другото и защото не искаше да разруши връзката ни“. Оттук нататък той излиза с други мъже. Тя също.

През 1970 един красив млад мъж заговаря Пати Смит на улицата – един музикант, когото тя познава повърхностно – и я кани спонтанно в скъп ресторант. Тя се чуди откъде той има пари за такъв скъп обяд, докато в дамската тоалетна една приятелка й обяснява: това не е някакъв си музикант, а актьорът Сам Шепард, по онова време звезда в театъра, по-късно прочут с ролите си в киното. Тя започва любовна авантюра с него, макар че той е женен, има дете и не напуска семейството си. Роберт ревнува, Пати и Сам пишат заедно пиеса, в която рок музиката играе главна роля. Тя разбира, че не е актриса, но й харесва да бъде на сцената. Пиесата има премиера, на третия ден след която Сам Шепард изчезва заедно със семейството си от Ню Йорк. Той приключва авантюрата, но не без да остави на Пати няколко реда, които я карат да стане музикантка. „Мечтите, които ти имаше за мен“, пише й той на раздяла, „не бяха мои мечти. Може би тези мечти са предопределени за теб.“

Дрогата. Когато при репетициите на една театрална пиеса Пати трябва да играе сцена, в която си инжектира доза хероин, тя удивява приятелите си. „Не правя такива неща“, казва тя. „Никога не се бодеш?“, питат я удивено. „Всички бяха напълно уверени“, пише тя в книгата си, „че вземам дрога, защото така изглеждах.“ Тя е изключително слаба, даже слаботелесна, и ужасно бледа. Всички около нея, включително и Робърт, вземат всичко, каквото могат да намерят – хероин, LSD. „Не ме разбирайте погрешно“, казва Пати Смит, „никога не съм била против наркотиците. Но ми се струваше отвратително да се вземат наркотици, за да се решават проблеми, които те не могат да решат.“ Разбира се, че е опитвала някои неща, ако и първият й опит да не е бил доброволен, защото някой й сипал нещо в чашата. „Моят контакт с наркотиците се получи най-първо чрез литературата на 19. век, която наивно бях поглъщала като тийнейджър. За мен наркотиците бяха нещо свещено, една крачка по-близо до Бога, до Музата.“ Робърт Мейпълторп има един по-малко теоретичен контакт. Дори и при първата им среща той бил дрогиран, както сам й разказал по-късно.

Дали тя смята, че дрогата го е променила в последните му години, когато картините му ставаха все по-брутални, мрачни, определяни от садо-мазо мотиви? Тя не изпитва особена близост към изкуството на Мейпълторп от това време. „Днес ми се струва, че го убиха преди всичко медикаментите против СПИН, които му бяха предписани тогава. Той беше част от един голям експеримент“, казва тя и добавя: „Мнозина, които се заразиха по-късно със СПИН, днес са живи благодарение на тези експерименти.“

Рокендролът. Пати Смит пише стихове, няма успех с авторски четения, работи в театъра, също без успех. Но едва когато обединява всичко в едно цяло – лириката, личната енергия на сцената, плюс страстта към рокендрола – тя става звезда. Първият й албум Horses от 1975 днес се счита за класика, едно от основополагащите произведения на пънк-рока. Най-големият й хитBecause the night (музиката пише за нея Брус Спрингстийн) се изпълнява и до днес по радиото, както в оригинал, така и в безброй кавър-версии.

Тя има особено много почитатели в Германия и това според нея се дължи на първия й легендарен Rockpalast-концерт от 1979 в Есен, предаван на живо по телевизията и гледан от милиони хора. „Беше анархистично шоу“, спомня си тя. „В онази вечер в никакъв случай не бяхме особено добри, но публиката имаше невероятна енергия, която се пренесе на сцената и по телевизията.“ Онова, което феновете все още не знаят: скоро след това техният идол ще се оттегли от активния шоубизнес. Пати Смит се е влюбила в музиканта Фред „Соник“ Смит и той й е направил необичайно предложение: ожени се за мен, нека заживеем уединено в провинцията и да имаме деца. И тя е казала „да“.

Има още един последен концерт във Флоренция, пред 70.000 души. Само хората от групата и още няколко най-близки приятели знаят, че той ще е последният. На края на шоуто тя крещи на феновете: „Елате тук горе! Грабнете инструментите! Сцената е ваша!“ Тя им оставя микрофона и китарата, „всички тези откачени италианци направиха страхотна олелия“, но тогава Пати Смит вече е изчезнала и се разхожда из площадите на града в компанията на поета-битник Грегори Корсо. „Грегори ме увещаваше, не трябва да спираш“, казва тя, „но аз имах чувството, че вече съм дала всичко на рокендрола. Целта ми винаги е била да свиря за аутсайдерите, самата аз бях една от тях, исках да отворя вратите за други групи. И това беше се получило. Задачата ми беше изпълнена.“ И така Пати Смит се оттегля заедно със съпруга си близо до Деторйт, ражда две деца и престава да бъде звезда. „Готвех, перях, да, също и пелените, и се грижех за двете деца“, разказва тя. „Не можехме да си позволим детегледачки. От време на време идваше по някой чек за Because the night, това беше всичко.

Когато говори за тези години, гласът й става по-мек, не толкова дълбок. „Обичах този живот.“ Оттеглянето носи и неприятности, някои политически групи се опитват да я използват за собствени цели, „но аз исках да бъда само Пати, просто човек; някои хора не можеха да разберат това. Някои феминистки настояваха, че трябвало да се разкрия като лесбийка. Те не бяха ме разбрали.“ Погледнати от днешния ден, нещата изглеждат така, сякаш Пати Смит е предчувствала, че не й остават много години заедно с любовта на живота й. Само веднъж, когато децата й още не са били родени, тя попада във вестникарските заглавия. През 1979 г. 52 американски дипломати биват задържани в Техеран като заложници. Тя и съпругът й гледат това по телевизията, искат да помогнат. Те се предлагат в американското посолство като замяна за заложниците. „В края на краищата не приеха предложението ни. Само ни казаха, че още някой бил предложил себе си в замяна: Мохамед Али.“

Тя остава в Детройт и може би историята на обществената фигура Пати Смит би приключила дотук, ако през 1994 смъртта на насочва живота й в друга посока. Първо след дълга болест почива съпругът й, четири седмици по-късно брат й – само няколко дни след като тя е решила, че ще се премести заедно с децата при него във Вирджиния. Пати Смит стои пред Нищото. Болничните сметки на съпруга й са високи, а тя не печели практически почти нищо, освен спорадични хонорари за плочите си. „Беше ми неописуемо лошо“, казва тя и повдига крака, притиска колена към брадичката си, стъпалата й на седалката. Поза на ембрион. „Аз съм независим човек и това беше единственият момент в живота ми, в който приех помощ отвън.“

Онова, което следва, звучи като приказка, и докато разказва за това, тя отпуска тялото си и отново отпива, небрежна като каубой, от капучиното, което отдавна вече е изстинало.

Сякаш от нищото се обажда предишният свят на Пати Смит – от който тя всъщност се е разделила завинаги. Старите приятели й подаряват нов живот. Пръв се обажда писателят Алън Гинсбърг. Двамата се запознали по времето, когато тя още не била известна. Тъкмо си купувала сандвич в едно кафе, както винаги нямала достатъчно пари – и изведнъж пред нея стоял Алън Гинсбърг, който й предложил да плати. Започнал да флиртува, докато изведнъж се стреснал и попитал: „Ама ти момиче ли си?“ – „Да, това проблем ли е?“. За хомосексуалния писател действително било проблем, поне за момент. „Извинявай“, казал той, „взех те за някое особено красиво момче“. Флиртът приключил, започнало приятелство.

А сега, години по-късно, Гинсбърг говорел на Пати: „Отново трябва да излезеш на сцената.“ Тя размисляла, чувствала се несигурна, не знаела как. Той обещал да се ослуша наоколо.

Малко след това телефонът позвънил за втори път. Майкъл Стайп, певец на групата R.E.M., когото Пати не познавала лично, й предложил помощ. После обяснил защо. Като объркан от влечението си към мъже тийнейджър в американската провинция, Стайп написал писмо на Пати Смит, от която се възхищавал, защото тя не се придържала към установените обществени порядки. За фен-пощата на Пати се грижела майка й, която започнала кореспонденция с младия Стайп, давайки му съвети, предлагайки му помощ. Две десетилетия по-късно, обяснил по телефона Стайп на слисаната Пати, той най-после имал възможност да се отблагодари – и се погрижил да осигури договор за своя идол.

Телефонът позвънил за трети път, този път отсреща бил Боб Дилън. Срещнали се, станал дълъг разговор. „Аз приказвах, той слушаше. Боб не приказва много.“ Той й предложил да поеме ролята на загряваща певица по време на тогавашното му турне по източното крайбрежие. Договорът и това турне се превърнали в гръбнака на нейното завръщане към музиката. Признавала ли му е някога, че е копирала походката му? „Не, но мисля, че той го знае. Боб има една женствена страна, особено когато беше по-млад, аз пък имах една момчешка страна. Срещнахме се по средата.“ Тя се смее. А след това разказва как през седемдесетте години е измислил дивата си, често копирана фризура: подстригвала се сама – по снимки на Кийт Ричардс.

Нейната най-известна снимка е онази от корицата на албума Horses, направена от Робърт Мейпълторп. Тя била първият му модел, тя му подарила първата камера, тя му казала „трябва да станеш фотограф“. Сериозно, самоуверено гледа тя за тази снимка в неговата камера, бяла риза, тънка черна вратовръзка небрежно вързана на врата й, черното сако прехвърлено през рамо. Мейпълторп направил само дванадесет снимки, той определял мотивите. „Изгледът ми по онова време беше много католически“. А сега Пати Смит звучи като модна журналистка, която анализира самата себе си: „католическа момчешка униформа, плюс прехвърленото през рамо сако на Франк Синатра от The Joker is wild[87]. Този изглед днес е толкова модерен, че британското Vogue го показва на корицата си, съпровождан от надпис, който пасва добре към Пати Смит: Reality chic.

Патриция Лий Смит е родена през 1946 в Чикаго и по онова време нищо не подсказва, че тя, дъщерята от работническо семейство, принадлежащо към свидетелите на Йехова, някой ден ще стане стилова икона. Как е открила стила си? В боклука на другите хора. Там открила екземпляри на Vogue иHarper’s Bazaar, там изследвала изкуството и модата, показвани в тях. „Тези списания бяха моят първи контакт с фотографията: поставях каталозите на майка ми до списанията и изследвах разликите. „Това беше един далечен, но интересен, елегантен свят, стилът ме привличаше.“ Сред боклука на другите хора тя намерила и облеклото си. „Понятието Vintage[88] още не съществуваше през петдесетте години“, казва тя, „богатите хора просто хвърляха гардероба си от последния сезон. Това беше добре за мен!“ И така тийнейджърката Пати обличала блузи от Диор, без да плаща за тях. „Разбира се, чрез това в училище бях аутсайдерка, останалите се питаха защо ли нося тези странни неща. Но аз си знаех защо и това ми беше достатъчно.“

Майка й предпочитала тя да носи розово. „Един ден, трябва да съм бил на десет или единадесет, тя ми каза: сега трябва да станеш малка госпожица! Аз само си помислих: госпожица? Не го искам това! Нали съм израснала през петдесетте години, тогава жените бяха невъобразимо женствени, големи гърди, много грим, дебело червило, много парфюм.“ Тя не искала да стане такава и никога не станала. И така става образец за подражание. През деветдесетте години получава от Париж един пакет, в него няколко бели ризи и писмо от модната дизайнерка Ан Демьолмеестер, която й благодаряла: за настоящата си колекция тя цитирала онзи Patti-Smith-Look от Horses. Междувременно двете са много близки приятелки. Понякога, когато Пати има някоя идея, тя си пожелава нещо при Ан. „Това моряшко яке тук например беше моя идея“, казва тя. Дизайнерката го скроила и поръчала за ушиване – а след това го направила част от колекцията си.

Пати Смит хвърля поглед в празната кафена чаша. „Яли ли сте нещо? Тук зад ъгъла знам един малък ресторант.“ Тя грабва моряшкото яке и ние излизаме на улицата. Ресторантът е затворен. До него има малка пицария, зад тезгяха двама мъже, които не изглеждат особено италински. Съмняващият се поглед на Пати кара единия от двамата да започне да се смее. Тя пита: „Какво, да рискуваме ли все пак?“ Пицата е преди всичко гореща, Пати си поръчва и едно кафе към нея. Зад нас върви предаване за конски надбягвания. И в този момент, зад малката пластмасов масичка, човек разбира: тази жена е преживяла толкова много, толкова много е видяла, толкова много пъти е била най-горе и най-долу, че вече живее според принципа: оправям се навсякъде, ако е нужно и сама. (Стоплената пица тя впрочем си изяжда докрай.)

Дали е влюбена в момента? „Първо, това не е ваша работа.“ Тя се засмива. „И второ: ако искате да знаете дали имам партньор, не, нямам. На 63 години съм и съм прекарала по-голямата част от живота си във връзка с някого, сега живея сама. Работя много, запознавам се с нови хора, много вълнуващо е.“ Джони Деп например е един от тези нови приятели. Той я нарича ласкаво Пати Лий. „Той ми подари една магическа монета, която оттогава насам нося при себе си.“ Какво е магическа монета? „Просто е магическа, талисман“, казва тя и бръква в джоба на панталоните си, но след това отдръпва ръка. Монетата си остава скрита, талисманът не трябва да губи магията си.

Нещата, обектите, винаги са интересували Пати Смит. Тя е фотографирала четките на Пикасо, пишещата машина на Херман Хесе, велосипеда на Толстой. А освен това притежава чифт чехли на папа Бенедикт XV., който през 1920 обявява Жана Д’арк за светица. Откупила ги е от един манастир. „Като свидетелка на Йехова“, казва тя, „аз съм израснала без картини, без предмети, може би затова те са се превърнали в моя страст.“ От Робърт Мейпълторп тя също е запазила много неща – картини, писма. И праха му.

В последно време, казва Пати Смит, тя вече не го сънува толкова често колкото преди, може би това се дължи на книгата, която е написала за него, творецът на живота й. „Когато той лежеше на смъртно легло, му обещаха да опиша нашата история. Сдържах обещанието си.“ Тя има много планове: иска да пътува с книгата, през май идва в Германия, след това ще запише следващия си албум. Вече има идея и за следващата книга, това трябва да стане детективска история. „И си мечтая да напиша опера или поне цикъл от песни за някоя голяма опера.“

На раздяла Пати Смит стиска здраво ръката ми. Показва книгата, която носи със себе си, 2666 от Роберто Боланьо. Когато днес се събудила в четири часа сутринта, чела часове наред, заспала едва в късното утро. „Затова закъснях“. Писателят Роберто Боланьо е починал на петдесет години. „Също прекалено рано“, казва Пати Смит и почуква по корицата. „Това е майсторско произведение. Кой знае, може би и на мен ще се удаде някое майсторско произведение. А и защо не? Хей, мечтите ми са големи!“

На своите 63 години Пати Смит е в период, който нейните предишни приятели не са достигнали. Те не са били принудени да се справят със задачата да остаряват като легенди. Пати Смит прави точно това. И все още се вдъхновява от тях.

Източник

Пати Смит (род. 1946) е американска певица и авторка, поетеса и визуална артистка, която има силно влияние върху оформянето на пънк-рока през 80-те години.

Коментари (1)

- 22-03-2010|Bisser - Patti Smith

Покълването, просъществуването, оцеляването, прераждането на талантите на Пати Смит - добър артикъл с полкова много дъх на 70те и 80те.

Нечаквано намирам паралели и влияние върху изграждането на собствения си мироглед в онази епоха, която не знам защо смятах за заклещена за мен.

Пати Смит и нейната генерация са само десетина години по-възрастни от мен и техните послания достигаха до мен и моето съвремие с малко закъснение в тогавашна София. И все пак се случраше

точно в същата възраст. Четейки този артикъл разбирам по-добре защо в 23 годишното ми американско ежедневие намирам толкова общ език с хората точно от тази генерация. Едни и същи идеи са ни вълнували на еднаква възраст, в различни времена.

От разтояние на времето в далечната

2010, проекцийте на тези талантливи творци от 70те се фокусира ясно като единен образ на цялата епоха.

1989-а

Автор: Малина Петрова

Разговор с Малина Петрова.

Малина Петрова е родена на 3 септември 1950 година в Бургас. Завършва Немската езикова гимназия в родния си град, (семестриално математика в СУ) и режисура във ВИТИЗ, в класа на кинорежисьорите Христо Христов и Георги Дюлгеров. Автор е на 13 документални и 2 игрални филми, сред които „Пътешествие“, „Синът на Мария“, „Тетевенска 24“, „Пантеон“, „Фермата“, „Виновни няма“, „Сърцето умира последно“, „Реката“, „Балкански уроци по история“, „Духът и камъните“ и др. Председател е на фондация „Утре“, която осъществява проекти в областта на културата и подпомага деца в неравностойно положение. Малина Петрова е първият носител на наградата „Паница“ за гражданска доблест. За последния си филм „Приключено по давност“, чиято премиера се състоя през юни тази година в Бургас в рамките на Фестивала на европейските кинопродукции, първият й коментар бе лаконичен: „Това не е филм просто за пожара на една партийна централа, това е филм за нашия злощастен преход“

Малина Петрова: Като се създава Русенския комитет (Обществен комитет по екологична защита на Русе), те толкова се изплашват, че зарязват цялата държава. И Политбюро, начело с Тодор Живков, свиква някакво зловещо заседание, защото там има нелегална организация, даже един от тях каза: „Бе те са като нас на 9-ти септември, тая работа има отзад много сериозна организация!“ Дори не допускат, че от другата страна стоят всъщност едни аджамии, които абсолютно нямат понятие от подобна нелегална работа.

Разговарях с Малина Петрова в моя дом, не можеше да ме покани у тях – точно този ден умираше кучето й. Тя е един от основателите на Русенския комитет. Сега, двайсет години по-късно, не е министър, не е депутат в Народното събрание и няма частен хотел.

Продължава да прави филми, които продължават да стигат много трудно до зрителите. Филмът й за Трайчо Костов чака седем години (и то след промените) за да бъде показан на телевизионния екран посред нощ. За последния й документален филм за подпалването на Партийния дом „Приключено по давност“ още се води мъчителна преписка с БНТ, която се суети и ослушва да го излъчи и сега, през 2009 година, въпреки огромния зрителски интерес на данъкоплатците. Малина Петрова разказва за онези времена без озлобление и с чувство за хумор.

Малина Петрова: Цялата работа започна от това, че много преди да бъде написано писмото на художниците, бяхме командировани в Бургас на един кинофестивал на любителските филми – някакви хора по улиците с кърпи на устите, млади жени с бебета и т. н. … И се чудим какво става…

Ивайла Александрова: И това е преди „Дишай“ на Юри Жиров?

М. П.: Юри Жиров още нямаше хабер да прави този филм. Бях много озадачена и си казах: „Аз живея в тази държава, а дори не подозирам, че съществува такова чудо“ Връщам се в София и започвам да питам, толкова съм потресена от това. Междувременно се появява писмото на Светлин Русев, след това и на младите художници – председател на Кабинета на младите художници беше Иван Русев. И разгеле, повод (Смее се). Вече беше започнал да се снима филмът на Юри Жиров. И ние решихме да обявим основаването на Обществен комитет за екологична защита на Русе на 8 март: случайно срещнах Юрий и го питам дали са готови с филма, и той ми отговори, че вече са го направили. Така включихме и „Дишай“ в програмата. Всъщност ние, Кабинетът на младите филмови дейци, поканихме тези жени да дойдат от Русе, във фоайето на Дома на киното хората събираха пари, за да можем да им платим пътя.

Беше абсолютно гражданска проява. Наистина в навечерието на създаването няколко души се събрахме в кабинета на Петко Симеонов. Всички хора, които участвала, бяха поканени от нас на нашето събрание – и Стефан Гайтанджиев, и Желю Желев, и Ивайло Трифонов…

И. А.: Обаче Петко Симеонов след това се е отказал. Защо?

М. П.:За Петко Симеонов трябва да питаш Петко Симеонов, ние едва сега се изяснихме. Той не искаше да вземе участие и смяташе, че не е време, че народът не е узрял за такива акции, тогава влязохме в спор с него. Сега призна, че когато е видял колко е подготвен Стефан Гайтанджиев, е помислил, че това е провокация. И че всъщност, едва ли не Държавна сигурност се намесва и ни тласка към тази работа. Така ми го обясни.

И. А.: А какво се оказа със Стефан Гайтанджиев впоследствие?

М. П.: Той ходил и питал май Стоян Михайлов, с някой се беше съветвал за всеки случай преди събранието, такова обяснение беше дал в един момент. Понеже след като вече направихме Русенския комитет и на Съюза на филмовите дейци беше наредено да се разправят с мен, при първата ни среща, като ме извикаха, казаха: „Какво сте направили вие? Вие сте направили Зелена партия!“ (Смее се) От девет часа сутринта зазвъняха от ЦК…Сега много хора не искат да си спомнят онова време. Сякаш се срамуват от това, че са били толкова истински, мислят си, че са били излъгани в някои неща. Всичките сме били излъгани вероятно, но не може да се срамуваш от това, че тогава си бил толкова открит, че си бил гражданин. Всички тези години приличат наистина на пиянството на един народ, в хубавия смисъл на думата – с такава вяра, с такава откритост, с такова желание нещо да се промени най-после, сякаш бяхме излезли от мрачен тунел; усещането за нещо друго, че ние сме в състояние да го променим, хората се чувстваха силни. Около четиристотин души май се бяха записали, но според мен бяха повече, не знам дали не бяха към петстотин. Разбира се, имаше хора, които се изнизаха много бързо.

И. А: Уплашили са се?

М. П.: Имаше и хора, които се уплашиха, да, познава ги, видях как си тръгнаха.

И. А.: Кои се уплашиха?

М. П.: Кои се уплашиха? Ами хората се уплашват, когато имат какво да губят. Аз от какво да се уплаша, когато нямам какво да губя? Свободата си мога ли да я изгубя? Има си човек някакви ценни неща и ако това нещо се поставя под въпрос, тези твои ценности, разбира се, че ще избягаш. Имаше хора, които имаха работа в ЦК на БКП, естествено чиновническа, синекурна длъжност, но малко ли е, изхвърчаха бързо, бързо. Аз не мога много и да ги обвинявам, защото хайде, да речем мен ме познават, обаче излизат някакви други хора, които те не познават, кой тогава познаваше Стефан Гайтанджиев, кой познаваше Ивайло Трифонов, някакви, на които те с основание не могат да се доверят. И понеже хората са лъгани много – често впоследствие се оказва, че твой много близък човек, на който толкова вярваш, че дори си го превърнал в идол, е играл такава двойна игра, дори не можеш да допуснеш, че е възможно.

Сега в последния си филм, пожалих някои хора, пожалих ги, въпреки че стигнах до някои много неприятни истини. Отишли са си от този живот, трагично са си отишли, но са създали такъв ореол около себе си, че само при споменаването, че съм стигнала до нещо друго, виждах потреса и ужаса, като се разбере за какво става дума. Наистина има неща, които човек не може да повярва, че са възможни. Ето, ние сега си говорим, а представи си, че аз играя двойна игра и ти ми вярваш; гледам те в очите и те уверявам в разни неща. Ти ме възприемаш като съмишленик, а се оказва, че моите намерения са съвсем други. Но тогава болшинството от хората се изплашиха, включително и тези, които бяха членове на Управителния съвет, в момента, в който се разбра, че това не е поръчано от ЦК. Имаше хора, които какво ли не направиха на събранието, за да влязат в Управителния съвет, а след това изведнъж се дръпнаха като ужилени. Понеже ние все пак продължавахме да действаме – бяхме подвели, така да се каже, петстотин души, а Управителният съвет се изпокри, една нощ на един приятел му дожаля, като видя колко много се тюхкам и се чувствам отговорна, и ми предложи: „Абе, аз не влизам в такива работи, но ще ти помогна, искаш ли с моята кола да те водя хо адресите…“ И с този човек започнах да обикалям по адресите на хората от Управителния съвет. Най-достойно се държа Вера Михайлова, химичката, има такава жена, проф. Вера Михайлова. Тя единствено ме посрещна много радостно и възторжено в дома си. Такива сцени имам! Помня една сцена, например, с един професор, който ме вкара в кухничката си и ме заби в едното кюше: „Как може, вие, да ме викат, да ми търсят сметка, вие не сте питали ЦК, вие да ни заблудите…? „Ама, казвам аз, моля ви се, кой ви е казал, че съм искала разрешение от ЦК?“ Крещя! Имаше други, които ме посрещнаха на вратата много студено. И се оказа, че трябва да се направи нещо. С голям зор успяхме да съберем половината Управителен съвет в кафенето на студия „Екран“ и там вече тези, които бяха привикани, започнаха да разказват кой, какво къде е бил извикан, какво му е било казано. Аз в един момент напуснах, защото вече бяха намерили начин да ме извикат в ЦК на Комсомола като председател на Кабинета на младите филмови дейци, по линия на младата художествено-творческа интелигенция. И ме извика секретарят по идеологията, същият този Александър Мирчев, за когото става дума във финала на „Приключено по давност“, този същият, който е дал информация на Димитър Луджев за събитията около пожара на Партийния дом. Бяхме извикани с още някои от Кабинета и аз помолих Асен Владимиров, който ми беше заместник, да отидем двамата. Първоначално бяхме сами с Александър Мирчев. Направи ми впечатление, че като започнахме разговора, той пусна музика, някакъв джаз май беше, и си казах: „Аааа, сигурно се плаши от подслушване, щом пуска музика. “ Започнахме разговора, всичко много любезно, аз разказвам какво се е случило, че няма нищо особено, нали, всичко нормално, той проявява разбиране. И в един момент вратата започна да се отваря и да влизат някакви хора, които дори не казаха добър ден, седяха отстрани и гледаха страшно. И взеха да задават въпроси, от ЦК, от Градския комитет на партията, от не знам къде си…Изведнъж се оказах като на разпит, започнаха да се държат строго – как си позволяваме да проявяваме такива волности, и т. н., докато не решиха, че аз съм станала жертва на някакви тъмни сили.

Следващата среща беше след известно време при Георги Йорданов. И беше много смешна тази среща. В книгата си той разказва пред Политбюро как първоначално съм се държала дръзко, като Смолянов, но постепенно, в хода на разговора, вече не съм била толкова уверена и как съм започнала да се изчервявам (смее се…), а който не ме познава, само той не знае, че моето състояние е такова постоянно. Истината е друга. В началото той започна да ми докладва какво всъщност са извършили ЦК и Политбюро.

Аз дори се учудих защо така подробно ми обяснява как другарят Живков, който има такива възможности, какво ли не е правил, но не е могъл да постигне нищо, а ние какво си въобразяваме, че можем да постигнем, че ето вече има някакви договорености с румънците, вие знаете ли, много хубаво, нали?“ – Да! – Вие мислите, че е хубаво, обаче има други хора, които не се радват на това, и има други тъмни сили, които се стремят към власт, вие може да сте заблудена от тъмни сили. И аз казах по едно време: „Абе всички ми говорят за тъмните сили, ама кои са тези хора, които не се радват, че ще спре обгазяването, кои са тези?“ Казва: „Не мога да ви кажа имената, защото това са хипотези“ И продължава „Това са тъмни сили, които еди-какво си, еди-що си“ Аз реагирам: „Другарю Йорданов, всички ми говорят за тъмни сили, ама не мога да разбера кои са тези сили, може ли да ми ги обясните вие или може би това отново са хипотези?“ И изведнъж този човек скочи и започна да крещи: „Не са хипотези, не са хипотези, не са хипотези!“

Те изкараха по едно време, че аз съм ченгето, ченгетата изкараха, че аз съм ченгето. А аз се чудя защо хората се плашат от мен. Докато най-сетне проумях, когато един познат ми обясни те говорят това, и това, е това, за да хвърлят съмненията върху теб. Как тогава всички няма де се отдръпнат, ами ще се пазят, и се пазеха, и близки се пазеха. Така че някои от тях не мога и да обвиня, кой знае какво са им говорили. Хората са били спонтанни, дошли са, самият факт, че дойдоха на това събрание, седяха на опашка, подписваха се, а след това излезе, че те са вкарани. Доскоро вървеше мълвата, че Русенският комитет е направен от ченгетата. Бяха извикали Ивайло Трифонов и му бяха казали: ти знаеш ли там е еди-каква си организация?! Аз го репликирам: „Недей така, братко, аз ви поканих, не ги слушай, поне ме познаваш!“ И той ще повярва на мен? Как ли не – там са се събрали хората от Политбюро, казват – така и така, ти ще вярваш на тях, така е… (смее се)

Имаше друг трагикомичен случай. Не ми казват какво готвят да направят в Университета. Обажда ми се кинокритичката Светла Иванова, моя приятелка. Аз обикновено мълчах на телефона, да не вземе някой да се закачи за нещо, и бързах да приключа разговора. Тя каза: „Хайде добре, няма да говорим, довечера ще се видим в Университета. “ „Какво ще има в Университета?“ – питам. „Ами ти не знаеш ли? Добре, добре, добре“ и затвори телефона. Смешното беше на следващия ден вечерта. Бяхме с Петър Берон и с Джуто, Юлия Папазова. Берон сладкодумно разказваше нещо забавно за преживяванията си в Азия. По едно време, късно вечерта, се обади Мария Желева, за да съобщи, че са създали Клуба. Сутринта, като отворих в Студия „Време“ в една от стаите събрани всички – редактори, режисьори, почти всички били на събранието за създаването на Клуба. И аз казвам: „Сега ще видите как Държавна сигурност ще ме призове“. Реакцията беше: „Хайде сега, ще те призове. Ами ти нали не беше снощи?!“ – „Ще видите!“

В обедната почивка се появява един човек, облечен туристически. Гледа в едно листче и пита: „Коя е Малина Петрова, ако обичате, излезте навънка!“ Подаде ми една призовка и каза, че след два часа трябва да бъда при прокурора на републиката.

Оказа се, че са повикани четирима души, тримата са участвали, а четвъртия, сиреч с мен правят гаф, не допускат, че аз може да не съм там. На улицата срещат Желю Желев, опитват се да му връчат призовката, но той като по-опитен, отказва да я приеме: „Не мога да я получа на улицата!“ И те викат Мария Бойкикева, която е първият председател на Клуба, Ивайло Трифонов и мен. И докато Мария е вътре, пристига Ивайло, когото накарали от лекции да се върне вкъщи, за да му връчат призовката; пристига той и като ме вижда при секретарката, пита: „Какво правиш ти тука, ти нали не беше?“ Като дойде моят ред и влязох – голям кабинет, масичка с диван, друга голяма заседателна маса и бюро, пред бюрото сложен стол. А аз не знам за какво точно съм там, и нали много приказвам, все някой нещо може да е казал и кой знае какво може да произтече; ако е казал нещо за Тодор Живков – ами казвала съм не един път, хиляди пъти съм казвала, но не знам за какво точно ме викат. Прокурорът седи зад бюрото и пита: „Къде бяхте на еди-коя си дата в еди-колко си часа?“ О, казвам си, значи те бъркат, не са разбрали. И отговарям: „Аз не знам. Вие може би знаете по-добре от мен“. И той започва да тупа по папките: „Тука всичко е написано. Ние всичко знаем“.

Докато снимах филма за Трайчо Костов, се срещнах с много следователи от онова време и питах по-откровените: „Как успявате да накарате хората да говорят, да говорят и нелепици, по какъв начин?“ – „Много просто, между няколко листа хартия слагаме вестник, за да изглежда по-дебело, и почваме да тупаме по масата и да викаме: ‘Кажи, кажи, кажи, всичко знаем!’“ И като видях този номер си казах: охоо, аз тия номера ги знам, и изтърсих: „Добре, щом вие знаете, значи знаете повече от мен, защото аз не съм била там“. „Не, вие трябва да си признаете…“ – по еди-кой си член, имаше един член 272-ри или 293-ти, не знам кой беше, за контрареволюционна дейност, против държавата. „За последен път ви викаме, за да ви предупредим. “ Аз разбира се веднага го разказах на Желев и те пуснаха по западните радиостанции, че все пак са направили гаф. И това беше моето участие. Те непрекъснато ме визират като участник, като запаметен в списъците на Клуба за гласност и преустройство, ама аз никога не съм била, нямам участие там.

Постпродукция – Ина Вълчанова

Радиотеатър.

Излъчено на 30 ноември 2009 в предаването „Добър ден“ на програма „Христо Ботев“

Ивайла Александрова е журналистка и редакторка в Българско национално радио,

една от водещите на „Артефир“ по програма „Христо Ботев“.

Занимава се с писане и литературна критика. (Автор е на книгата „Горещо червено“)

Малина Петрова е родена на 3 септември 1950 година в Бургас. Завършва Немската езикова гимназия в родния си град, (семестриално математика в СУ) и режисура във ВИТИЗ, в класа на кинорежисьорите Христо Христов и Георги Дюлгеров. Автор е на 13 документални и 2 игрални филми, сред които „Пътешествие“, „Синът на Мария“, „Тетевенска 24“, „Пантеон“, „Фермата“, „Виновни няма“, „Сърцето умира последно“, „Реката“, „Балкански уроци по история“, „Духът и камъните“ и др. Председател е на фондация „Утре“, която осъществява проекти в областта на културата и подпомага деца в неравностойно положение. Малина Петрова е първият носител на наградата „Паница“ за гражданска доблест.

Коментари (5)

- 21-03-2010|Petrov - wypros

G-n Zlatev,

Ima li g-zha Malina Petrova mail adres za kontakt? Neobhodim mi e kontakt s neja wyw wryzka s filmite j.

- 16-04-2010|Plamen - без

Малина Петрова бе доносник на VІ управление на ДС преди 1989 - още докато бепредседател на Клуба намладите филмови дейци. Както вече е известно - ДС е знаела за събирането в Дома на киното, един от съобщилите за това е М.П. Прввеше се на демократ, но така и не се появи да помогне в предизборното студиа на СДС през 1990г. - доносникът си е доносник. Не е станала министър, защото не е получила такава задача - това е.А и не става.Награда агент Петрова получи от Дими Паница - онзи българин, нарекъл се Джон - докато е работил в САЩ в "Рийдърс Дайджест" и сътрудничил на американските служби. Напомняне - той е този,който старателно оплюваше Сергей Антонов. Наскоро се противопоставил на разкритията на Румяна Угърчинска за атентата срещу папата - както се разбра лично от нея.Та това е обкръжението на М.П. Тя през 80-години правеше "правилни" филми. Не случайно филма за подполването го направи преди година-две - вече помни ли някой какво се случи и има ли смисъл и т.н. Защо точно М.П. - е, получила е знак за действие.Не я правете насила героиня - не е...Както Насила герои се оказаха доста доносници. И тъй като написаното от мен няма да се публикува - нали бат Златко е великият цензор (Да живее тоталитаризма!) - здраве да е, четатана малинките не свършва. А Ивайла Александрова нека си спомни чия любовница и секретарка бе - начлена на ЦК на БКП Любомер Павлов, бивш шеф на КТР...Завалийката...

- 16-04-2010|Златко

Хубаво го е казал поетът ... „вековната злоба на роба“.

- 19-04-2010|Plamen - без

Точно така - вековната злоба на роба, т.е. на доносника - тя, злобата, която го е карала да доносничи и така да си отмъсти на някой...Той винаги е повече от тях, а те, нищожните, с удоволствие го смачкват - какво невероятно избиване на робски комплекси...И на злоба, разбира се. Малинка и Ивайличка, милите те на бат Златко Голямата Цензура...Героинята-доносник, журналистката-метреса - чудничка робска гледка.Тъжно, много тъжно- живеем на 9 ноември 1989,бате...Май че ти харесва.

- 10-04-2011|Малина Петрова - За доносника

Драги господин Х., нарекъл се "Пламен",

Не знам на каква възраст сте, не ще да сте съвсем млад, щом претендирате да ме познавате отдавна. Да не се познаваме от ученическите години, когато ме наричаха "Малинка" или сте ми чели кръщелното? И другарят Георги Йорданов ме наричаше "Малинка", когато ме привикваше в кабинета си в Държавния съвет по нареждане на ПБ. Така го бяха осведомили от ДС, вероятно.

Толкова убедено твърдите, че съм доносник на VI управление на ДС преди 1989, че очаквам да посочите датата на вербовката, псевдонима ми и водещият офицер. Да не би да сте Вие?

И защо "докато бе председател на Клуба на младите филмови дейци"? Както сте я подкарали в интернет пространството, славата ми на "доносник" тепърва ще се развива и ще добива главозамайващи измерения.

Под публикацията Филмът на М.Петрова "Приключено по давност" най-сетне ще бъде пуснат по БНТ във връзка с годишнината от 10 ноември 1989 г. в блога на г-н Ангел Грънчаров - "HUMANUS" един Ваш колега по клевети, нарекъл се "Пеци", беше написал :

"През 80-те години Малина Петрова е била председател на Кабинета на младите кинематографисти, което говори, че най-вероятно е от менте-комунистите и по-скоро е обикновенна лакейка."

Не исках да се заяждам с грамотността на автора и съм благодарна на г-н Грънчаров, че го направи, вместо мен:

"Така го е написал: "обикновенна". Обикновено доносниците не се славят с висока грамотност, да не говорим пък за морал."

Ето и моят отговор до бдителния гражданин "Пеци":

Уважаеми господин Пеци,

Вярно е, че бях председател на младите филмови дейци през 1987-1988 година. Избраха ме колегите ми, против волята на ЦК на БКП. Това беше прецедент. Този Кабинет е в основата на създаване на Комитета за защита на град Русе. За наказание беше наредено да ме свалят от "поста".

Има издадена книга с протоколите от заседанията на Политбюро по повод на създаването на Комитета за Русе. Четете и може би следващия път, когато решите да наречете някого "менте-комунист" или "обикновена лакейка", ще бъдете по-внимателен.

За сведение, независимо от професията, никога не съм била член на Комунистическата партия, въпреки поканите. А защо - можете да си отговорите сам, стига да гледате поне един от филмите ми."

Но да продължим с Вас, г-н "Пламен",

Както сам твърдите: "Тя през 80-те години правеше "правилни" филми." Сложили сте правилни в кавички. От кога е критерият Ви за правилност и неправилност? От преди 10 ноември 1989 или след това? И с какво сте се занимавали тогава, че знаете какви филми съм правила? Да не сте и Вие от ДС или от отдел "идеологически" на ЦК на БКП, та сте толкова добре осведомен за "правилните" филми, някои от които не са известни на широката публика?

Не сте и от киното, защото едва ли щяхте да направите тази елементарна грешка да наречете Кабинета на младите филмови дейци "Клуб". След създаването на Клуба за гласност и преустройство думата "клуб" се беше превърнала в страшилище. Дали подмяната не е свързана с предишната Ви дейност?

Как иначе ще знаете: "Както вече е известно - ДС е знаела за събирането в Дома на киното, един от съобщилите за това е М.П."

Откъде Ви е известно всичко това, г-н "Пламен"? Няма да можете да посочите, защото сте жалък и страхлив клеветник, който няма доблест да излезе с името си.

За Ваше сведение, събранието в Дома на киното не беше нелегално. Да, лично аз се обадих на служителката, която отговаряше за младите, в Дома на киното и продиктувах текста на поканата. Имаше официални покани, изпратени по пощата, покани по телефона, цяла София беше облепена със съобщение за събранието на Кабинета на младите филмовите дейци с прожекция на филм. По него време този Кабинет си беше създал авторитет и всичките му прояви се следяха не само от симпатизантите ни, но и от партията, и службите.

Вярно е, че съм била свързана с ДС до 1990 година, както сочи справката, но не като доносник, а като обект, който е бил следен, в чиято къща е имало постоянно подслушване, при когото са изпращали близки хора да провокират разговори на определени теми, разговорите са били записвани и по-късно уж унищожени, или накратко съм била обект на оперативна разработка с кодово име "Пеперуда". Който се съмнява, нека да се обърне към Комисията и да поиска информация.

А сега нещо много интересно: "Правеше се на демократ, но така и не се появи да помогне в предизборното студио на СДС през 1990 г. - доносникът си е доносник."

Значи Вие, господине, сте били в СДС и сте имали отношение към предизборното му студио? Как тогава не знаете,че почти всички предавания на предизборното студио са направени от мен, че заради него си отложих филма за процеса Трайчо Костов, че осъмвах в продължение на месеци в телевизията и че прочутото предаване с "танковата касета" е направено от мен? Следователно, правилно е заключението, което, обаче, се отнася до Вас : "доносникът си е доносник."

Вие, господине, не се посвенихте да нападнете и г-н Паница и Ивайла Александрова.

Какво знаете за тях? Дали можете да се похвалите с една десета от това, което са направили? С Вашето глупаво и вулгарно нападение сте се издали.

Погледнете се в огледалото. След толкова клевети не може да имате лице на честен човек.

От монолога Ви за робството, злобата и доносничеството избиват собствените Ви комплекси? И за какво е всичко това?

Ето го и отговорът:

"Не случайно филма за подпалването го направи преди година-две - вече помни ли някой какво се случи и има ли смисъл и т.н. Защо точно М.П. - получила е знак за действие. Не я правете насила героиня - не е… "

А-а, ето защо било всичко! Заради един филм.

Ами аз, господине, за разлика от Вас, помня, защото тогава рискувах живота си да пазя исторически документи и защото бях и продължавам да бъда неудобен свидетел, на когото не му е нужен друг смисъл освен този, който е вдъхновявал много забележителни хора преди нас: "Писахме, за да се знае."

Вярно е, че направих този филм след като получих знак - знак от "онзи" свят.

Вие сте от тези, които не могат да преглътнат филма "Приключено по давност".

Какво толкова Ви е засегнал, господин "Пламен-Пеци"?

Дали пък не сте някой от идеолозите или изпълнителите на пожара на Партийния дом?

Само че и доносник да ме изкарате, и в самия дявол да ме въплатите, филмът съществува, той е размножен на десетки места и не може да бъде изтрит.

Може да бъде премълчаван, но не може да бъде унищожена истината и автопортретът, който са си направили подпалвачите и унищожителите на всичко свястно в тази страна, ще се рее в пространството като техен вечен позор.

Без уважение,

Малина Петрова

- 22-06-2014|Златко

Едва години по-късно успях да разбера, че моят скромен коментар под този текст (визиращ, между другото, коментара на господин „Пламен“, а не, разбира се, текста – по каква идиотска причина бих желал инак да публикувам нещо, което бих считал за израз на „вековна злоба...“). Та, едва години по-късно разбрах, че този коментар е предизвикал сериозно недоразумение, карайки госпожа Петрова да смята, че по някакъв начин съм се подиграл с достойнството й тук. Макар и с огромно закъснение, опитвам се тук да изясня недоразумението. НИКОГА не съм имал пред вид вас, госпожо Петрова. Коментирах глупавата дребнавост на „Пламен, естествено.

Странно, какви глупости определят понякога развоя на съвсем не маловажни или незначителни неща...

Жълтите очи на ужаса

Автор: Златко Енев

Събуди се с ясното усещане, че току-що е разговарял с нея на френски, при това на вие. Удивлението го застигна малко по-късно, когато постепенно започна да се разсънва, осъзнавайки, че френският не е език, на който може да разговаря, не и когато е буден, във всеки случай. Опита да си припомни за какво беше ставало дума, но в съзнанието му беше останало единствено парцаливото Je vous remercie, Madame, je vous remercie de votre confidence, и след известно усилие, не съвсем приятно, той се отказа. В устата му беше застинал мътен вкус с намеци за импровизираната манджа, която беше приготвил за себе си и малкия на обяд, разчитайки най-вече на глада, който все някога трябваше да заглуши вялите протести на момчето, несвикнало да сяда на масата без майка си. Отърси глава като куче, хвърлено в басейн. Едва сега забеляза, че синът му го гледа отсреща с широко разтворени, изпълнени с уплаха и съчувствие очи.

– Пак очите ли сънува, тате? Много ли беше страшно?

– Не, тоя път беше нещо друго. Защо, виках ли насън?

– Не, не съвсем, ама говореше и се мяташе, сякаш някой те души. Много се уплаших.

Той повдигна края на одеялото и придърпа момчето към себе си.

– Хайде, мушкай се отдолу. Няма страшно, нали виждаш, че всичко е наред.

Малкият с готовност се сви на топчица до него, придърпа ръката му и я сложи на коремчето си.

– Тате, разкажи ми пак за очите, моля те. Искам да те слушам.

– Уф, толкова пъти съм ти разказвал. Нали знаеш, че те са измислени, всъщност тях ги няма, тия очи.

– Нищо, нищо, ти пак ми разкажи. Аз няма да треперя, обещавам.

– А довечера, когато си сам в леглото? И тогава ли няма да трепериш?

– Не знам, не знам. Хайде, разкажи ми пак, моля те.

– Ами ти всъщност знаеш всичко. Това са две големи очи, жълти. И светят в тъмното, като фарове. Аз много се страхувам от тях, опитвам се да бягам, да се скрия някъде, но те винаги са някъде наблизо и винаги ме откриват, където и да се пъхна.

– И какво правят тогава?

– Не знам, всеки път се събуждам на това място, още никога не съм виждал какво искат да ми направят. Само знам, че са зли, много зли. И много страшни, много опасни.

– И колко пъти си ги сънувал вече?

– Много. Не знам точно, сигурно има няколко дузини.

– Какво е дузини, тате?

– Една дузина е дванадесет неща от нещо си. „Няколко дузини“ значи много пъти.

– А мама какво сънува, тате? Тя от какво се страхува?

Болката го преряза с такава внезапност, че му причерня и за един миг-вечност сърцето му забуксува, изпращайки плетеници от огнени кръгове пред очите му. Той се закашля, за да прикрие вълнението си, изчака докато беше сигурен, че гласът му отново ще прозвучи нормално, после каза нещо много безсмислено, даже не знаеше какво точно, само се стараеше да звучи успокоително. Малкият притихна, очевидно доволен от отговора, и скоро задиша равномерно. Той внимателно надигна одеялото, понечи да стане, но момчето стисна ръката му и попита в просъница:

– А мама скоро ли ще се прибере, тате?

– Скоро, скоро. Хайде, спи сега, аз трябва да поработя малко.

Краката му, както винаги след сън, бяха отекли и се чувстваха като пънове с корени, които трябва да се изтръгват на всяка крачка. Отиде с куцукане в кухнята, наля си чаша вода, погледна към стенния часовник преди да се сети, че това е забранено, и начаса получи наказанието си. Беше едва пет часа след обед, прекалено рано за нея, тя сигурно щеше да се прибере едва към осем-девет, ако не и късно през нощта. Пред очите му неволно се появиха двете камили, които преди години беше фотографирал в зоопарка, качени една връз друга в продължение на часове, запленени, запенени, безразлични към подскачащите наоколо им двукраки, буквално потънали една в друга. Един в друга, поправи се той механично, после си помисли, че започва да става повече немец от немците, махна ядно с ръка и се потътри към работната стая. Екранът на компютъра блещукаше насреща му като блатно огънче, изкусител такъв, ти ми разби семейството, Боже, докъде ли ще стигна с това самосъжаление, другите поне могат да пият ракия, аз и за това не ставам, придърпа разнищения стол, цигания, пълна цигания, седна, зарови глава в ръце. Ако имах коса, бих могъл да си представям, че приличам на Сам Шепард, сега и това не става, впрочем, той и без това е метър и деветдесет, закъде ли съм тръгнал да се напъвам, аман.

Очите му изведнъж се напълниха и започнаха да преливат, устата му се изкриви и една жила на врата му се изпъна болезнено, напъвайки да се скъса. Той изви врат като опърничаво добиче, постоя така докато жилата отново дойде на мястото си, придърпа клавиатурата към себе си, после отново я побутна назад.

„Ела за малко в спалнята, искам да говоря с теб.“

Беше го казала с тон, който очевидно целеше да го ръгне в ребрата, но тези неща бяха престанали да го смущават много отдавна, вече и сам не знаеше точно кога, така че той изпръхтя, тихо, и отиде – но не без да се е забавил достатъчно дълго, нека тя все пак не си мисли, че може да го пришпорва с този пращящ от сухота прусашки тон, ние също сме прусаци, прусаците на Балканите, това не съм го казал аз, между другото.

Тя беше се напъхала в джинси, тесни като водопроводни тръби, как ли успява да свие колене в тези пранги, все пак изглежда като модел, даже и на тая възраст, колко ли хора си мислят, че аз съм късметлия мъж? Седна, загледа я в очакване, спокойно, делово, сега ще започне да го жули заради някоя забравена запетая в последния ръкопис, м-да, всяко нещо си има цена на тоя свят, включително и собствената преводачка.

„Искам да ти кажа нещо. Вече от доста време насам.“

Това звучеше някак ултимативно, необичайно, и за момент той се стресна, но побърза да избута назад хладното чувство. Добре де, давай, хайде да изтикаме по-скоро тая сцена зад гърба си.

„Ти … вече не си … единственият мъж в живота ми.“

Стана отново, никога не беше в състояние да седи, когато пред очите му започнеше да се мята тази сцена, не беше съвсем като тогава, горенето отвътре е понамаляло, а заедно с него – и енергията, слава Богу, няма перпетуум мобиле на тоя свят, но все пак смушкването все още е осезателно, за седене и дума не може да става, а това значи: кръгом-марш, и хайде сега да обикаляме от стая в стая.

„Ти не си единственият. Ти не си единственият. Ти не си единственият.“

Няколко часа по-късно беше се оказал в парка, облечен в шорти и тениска, въртящ кръгчета по пистата за джогинг, без изобщо да си спомня как е попаднал там. Осъзна се, защото някакви малки момичета на тревата се заливаха от смях всеки път, когато той минеше покрай тях, и едва тогава разбра, че ръкомаха като някоя от мелниците на Дон Кихот, и крещи нещо несвързано, ту на немски, ту на български, раздавайки удари във всички посоки. Дори не се засрами, само го хвана страшен яд на малките, как може да са толкова тъпи, Господи, и ние ли бяхме такива едно време? Прибра се унило вкъщи – тя вече беше приготвила момчето за лягане, необичайно рано, но май и самото то чувстваше, че нещо не е наред, защото послушно се беше напъхало в креватчето си, две уплашени миши оченца над завивката.

„Аз ще изляза, имам работа. Не ме чакай, сигурно ще закъснея.“

Светът се събаряше по-бързо, отколкото човек може да произнесе думата „потоп“, той послушно затвори вратата зад гърба си, опита се да работи, опита се да гледа телевизия, опита се да си легне, опита се да заспи. Прекалено много опити. На сутринта, когато тя най-после се прибра, той се постара да диша дълбоко, макар и да беше сигурен, че не може да я излъже. Кой знае защо остана с чувството, че тя му е благодарна за това.

„Винаги съм ти казвала, че размерът няма значение. Сега, когато наближава краят, искам да ти призная истината: размерът има значение.“

Това трябва да си го сложа в рамка на стената някой ден, най-забележителната мисъл, която някога съм чувал от нея.

А после: толкова ли е важно да знаеш всичко? Винаги съм си мислила, че у теб има нещо мазохистично, наистина. Впрочем, добре, щом толкова настояваш.

Той поглъщаше информацията – тази безлична дума някак му помагаше да остане настрана от онова, което тя му разказваше – с жаждата на анемичен кактус, целият пресъхнал и превит, целият покрит с невидими, или може би дори видими, кой ли му пука, бодли. Дори се съблече до кръста, за да може тя да му покаже къде точно се намират татуировките на онзи, впрочем той има и на други места, но за това вече наистина не искам да разговаряме, ужасно е силен, понякога имам чувството, че може да ме повдигне само с една ръка, но инак е много мил, много любвеобилен. Наистина ли искаш да ти разказвам всичко това? Да, наистина носи със себе си нож, по всяко време на денонощието. Глупости, от какво да се страхувам? Нали ти казах вече колко е любвеобилен. Тя произнасяше думата с жуженето на пчеличка, претоварена с нектар и мед, любввеобилен, любвввеобилен, любвввввеобилен. А ако знаеш само как умее да готви! Не можеш да си представиш какво удоволствие е човек да се остави някой да му прислужва в кухнята. Впрочем, можеш, разбира се. Какво значение има къде съм го намерила? О, какво пък – щом толкова ти се иска да си причиняваш болка: открих го по обява. Да, именно. Една от онези обяви. Е какво, ще ми кажеш ли сега колко съм развратна? Благодаря, достатъчно съм се наситила на цивилизованост. Сега ми се иска най-после да преживея нещо истинско, нещо силно, разбираш ли, нещо силно? От твоята цивилизованост ми е дошло до гуша, искам диващина, искам сила, искам живот! Достатъчно измислени, целофанени емоции. Искам да живея сега, тук и сега! И не давам пет пари за твоята вечност! Пет пари не давам, чуваш ли ме?

След като веднъж е погледнал към часовника той разбира се не може да престане повече, ето, отново. Изминал е едва половин час, относителността на времето е нещо толкова очевидно, странно защо хората се нуждаят от цял един Айнщайн, за да проумеят нещо толкова очевидно, толкова болезнено очевидно… Пет и половина, Господи.

Странно защо все пак се чувства толкова неспокоен, точно днес, в един толкова хубав, толкова сияен ден. Защото се затваря вкъщи като язовец, разбира се, вместо да излезе навън, да се разходи, да си купи и той някое списание с такива обяви. Застаряващ балканджия, метър и шестдесет, с минимум десет наднормени килограма, търси девица за взаимно развлечение, кефът гарантиран, дискретността също. Чисто и просто като росица в неиндустриализирана зона. Сега е мой ред да жужа като пчеличка, виж какви завъртени думички мога да си измислям.

Захлопването на входната врата го накара да подскочи, не беше я очаквал толкова рано и малко се ядоса на неволната, топла като прясно напикано радост, която го обля отвътре. Сви се на стола и зачака докато тя отиде в спалнята, все пак нямаше желание да гледа доволната й физиономия, нека първо подиша лимонения дъх на омразното жилище, да се повкисели малко.

Нещо падна тежко отвън, той се стресна отново, поколеба се за миг, после предпазливо подаде нос през вратата, видя лежащото на пода тяло, вцепени се, хвърли се напред, застана на колене до нея, взе я в прегръдките си. Главата й кървеше като, да, точно като заклано прасе, никога не беше виждал толкова много кръв, трескаво съблече ризата си, уви я около главата й като гъжва, все още не разбираше откъде иде кръвта, но не можеше да е от гърлото й, инак нямаше сега да е тук, Господи, какъв съм компютър, ще престана ли някога да запечатвам или не? Как ли се е довлякла до вкъщи, на всяка цена трябва да почистя тук преди да е станал Павел, инак като нищо ще го повредим за цял живот, бързо, мисли, мисли, мисли!

Тя изпъшка тежко, очевидно идваше на себе си. Той започна да я целува диво, глупаво, ужасено, омаца се с кръв почти колкото самата нея, засрами се, потегли я накъм работната стая, оставяйки след себе си не съвсем тясна ивица кръв, положи я на пода, изтича във всекидневната, грабна някаква възглавница, прелетя обратно, положи я под главата й. Тя го гледаше с вцепенени, изпълнени с шок очи, малко по жабешки, почти комично. Той грабна телефона и трескаво започна да набира, но тя изведнъж се съвзе и прошепна дрезгаво, никаква полиция, никаква полиция. Ама каква полиция, аз викам бърза помощ, изсумтя той яростно, какво ти има, къде те боли? В отговор тя само отвори стиснатата си длан и тук вече беше негов ред да запецне на ръба на припадъка, защото в ръката й, спарушено като сушена гъба, се мъдреше отрязано човешко ухо, ляво. Все пак успя да изкаканиже адреса на ония от другата страна на жицата, с усилие затисна обратно напиращите нагоре остатъци от хилавия обяд и се зае да бърше отвън в коридора, бесен, ужасен и изпълнен с отровно-отмъстително задоволство, всичко това едновременно. Тя лежеше оттатък, тихичка като пчеличка с отрязани крилца, само от време на време изпъшкваше, но не престорено, а опитвайки се да потиска ужаса, и това в края на краищата го накара да се разреве, той зациври като хлапе, сълзите го заслепяваха и му пречеха да чисти като хората, по-бързо, по-бързо, само преди да се е събудил Павел, за Бога, ако види всичко това, на пет години, пиши го повреден за цял живот.

Ония дойдоха изненадващо бързо, немска механика в най-прецизното й изпълнение, никакви тъпи въпроси, никаква суматоха, начаса й треснаха някаква инжекция, тя изведнъж се отпусна и успокои, единият сложи ухото в пластмасова торбичка с някаква течност, като рибче от магазин за домашни любимци, раз-два-три и вече ги няма, той едва успя да каже на съседите да се погрижат за Павел, ония като нищо ще заминат без него, тя отчаяно повтаря нур кайне полицай, нур кайне полицай, те не казват нищо, но в очите им просветват десетки неизказани въпроси, газ, газ, газ и синя сирена на покрива.

* * *

Пред очите му с потискащо упорство продължаваше да се върти образът й, така както беше я оставил вкъщи – гледайки някъде встрани, безизразно, може би се прави, че не го чува, а може и наистина слухът й да е увреден, или пък е от бандажите, пада й се, нека да си лежи така, увита като мумия. Във всеки случай докторите направиха истинско чудо, ухото си стои на мястото, зашито като ново, личи си, разбира се, ако се вгледа човек, но под косата нищо не се вижда, той едва се сдържа да не й каже, че все пак е късметлийка, че е можело да бъде и носа. На Павел казаха само, че мама я боли глава и че ако иска да й мине бързо, трябва да е много послушен и да не се опитва непрекъснато да се насажда в скута й. А тя инак се държи, хм, с удивително достойнство. Иди кажи, че страданието не облагородявало хората.

Алкохолът не помага, разбира се. Не беше пил сам от години насам, още повече в някаква забутана кръчма на другия край на Берлин, на две улициот там. Но не можеше другояче. Тялото му все още се разтърсваше от неконтролируеми спазми, ръцете му трепереха, по дланите си още чувстваше хладината на металната тръба, завита във вестник – Боже, какво ли не научава човек от криминалетата? – с която беше блъскал пред себе си като луд, един или два пъти даже със затворени очи, докато онзи падна на земята и престана да мърда. The bigger they are, the harder they fall. А после беше ритал неподвижното тяло – да, да, да, с огромно удоволствие, ритал, ритал, ритал, нá ти, нá ти, нá ти, чак докато собственото тяло не му позволяваше нищо повече, с мъка се дотътри до най-близката кръчма, поръча с най-хъмфрибогъртовския глас, на който беше способен, корн, доппелт, а след това започна методично да затиска парещата течност надолу в себе си, давай, давай, давай, инак никога няма да успееш да изтриеш от паметта си това неподвижно тяло, да, сигурно вече ставаш и за Абу Граиб, Господи, докъде стигнах!

А тя беше отказала да говори. Не успя да изтръгне от нея нито думица, коленичил пред леглото й, стискащ в потните си длани ръката, която тя безсилно беше оставила в неговите, моля те, моля те, моля те, кажи ми какво стана, какво точно се случи, Боже, искам да убия някого, не, не се усмихвай така, всеки човек е способен на убийство, в това всички сме равни като житни класове, да, знам, че не мога да престана с тоя мой словесарски език, пък и какво ли разбираш ти от език, освен задушен с лук, но да, да, да, днес искам да убия някого.

Е, сега вече беше го направил. Никакво удовлетворение, никакво наслаждение, никаква ерекция във всичко това, само полароидни картинки, които се веят из главата му като пъстри хартиени финтифлюшки по опашката на хвърчило, хоп-хоп, хоп-хоп. А шнапсът не помага, факт. Всеки го знае, и въпреки това всички опитват. Също като с любовта. Или с надеждата. Боже, помагай, вече наистина започвам да превъртам, Господи!

А може би просто трябва да отиде в полицията, сега, именно сега, докато не са започнали да тръбят навсякъде. Утре жълтите вестници ще са пълни с мрачни фотографии и заглавия, набрани в триста пункта Валбаум, в червено, сякаш ретушираната кръв по снимките не е вече достатъчна. „Той не успя да стигне до вкъщи, беше възпрепятстван от смъртта.“ Или „Кой казва, че смъртта била майстор от Германия – този път тя дойде от България.“ А може би просто „Невинна жертва на хищни инстинкти.“ Глупости, неведоми са пътищата на вестникарското красноречие, и тук както навсякъде другаде. Билдцайтунг просто трябва да бъде верен на името си и да престане да бърбори, картинките са напълно достатъчни, кой ти иска да чете в това време на всеобщо окартиняване? Революцията на Гутенберг – отменена. Всеобщо отказване от грамотност, кому е нужно четенето, когато навсякъде те преследват цели потопи от сервилно усмихващи се, готови за помощ картинки?

А онзи сигурно все още лежи там, във всеки случай не се чуват сирени, всичко е тихо и спокойно, Господи, колко обичам берлинския юни! Научил се е да повтаря името Божие с повод и без повод, с каквито се събереш, такъв ставаш, Готхен, да, така казва тъщата, а майка му никога не е казвала Божичко, не, не, ние сме други, не обичаме да се лигавим, жалко, че с годините все повече започвам да се отдалечавам от корена си, но какво ли значение има всичко това сега, Готхен, Готхен, Готхен.

Изправи се с усилие, даде цели пет евро бакшиш на сервитьорката, която го изгледа не толкова с благодарност, колкото със съжаление, по интуиция намери пътя към тоалетната, после към изхода, юнската нощ го пое в обятията си като люлка, като съвършена любовница, той се заклати неуверено в първата посока, която му попадна, дали У-банът върви по това време, в никакъв случай няма да имам достатъчно пари за такси, впрочем, кой ли му пука, хей …

– Хей – изръмжа някой зад гърба му, точ в точ като ехо на вътрешния му глас.

Той се обърна, опита се да фокусира бързо, но в тъмното не беше лесно, после зениците му изведнъж се разтвориха широко и запечатаха завинаги мътно проблясващото острие на ножа.

Отсреща го наблюдаваха, някак хладно, дори безпристрастно, жълтите очи от съня му.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (2)

- 21-03-2010|ГеА

може и да звуча банално, но това е велико

- 22-03-2010|Златко

Може да е истина, а може и да съм си го измислил сам, но под историята на всеки текст има една друга, скрита история, която се състои почти само от ритъм (ра-та, та-та, та-ти, тум, например, или трим-тра-ла-лин,тин-тин-тим-там). Ритъмът тук е като от грахови зърна, падащи върху изопната кожа (тррррррр-ра-та-та-та-та), а историята, която се крие под него, е следната:

Един мъж върви през голям двор, заобиколен от високи стени, със завързани очи. На всеки няколко метра, след като е приключила поредната салва от барабанен грохот, той трябва да спре и да се поклони на мълчаливата редица мъже, които чакат, докато той стигне на мястото си. Такъв е обичаят, такъв е и протоколът: мъжът трябва да се покланя на всеки няколко метра на редицата палачи, които след това ще го разстрелят, защото всички знаят, че след като приключи разстрелът, той – или по-скоро неговата душа – има право да прибере със себе си душата на един (само един-единствен!) от палачите. И те треперят, разбира се. Никой не иска да си отиде така бързо, пък дори и с гаранция за рая, както е в този случай.

Мъжът стига, спира на мястото си, за момент свалят кърпата от очите му, той посочва. Най-старият от палачите заревава неистово: „Но защо мен, защо точно мен?“, а мъжът отговаря: „Останалите са млади, те все още имат време да изкупят стореното.“

Това е историята зад историята, или поне онази нейна част, която аз съм способен да доловя със сетивата, които са ми дадени.

Новите стари полюси

Автор: Владимир Левчев

Откакто свърши студената война, полюсите на земята започнаха да се топят. Арктическата ледена шапка се смалява от година на година. Колкото до политическите полюси – по време на студената война те бяха западен и източен.

Но днес левите въвеждат 10-процентов данък, а ултра-десните партии привличат бивши комунисти. Плоският нисък данък стимулира икономическия растеж. Той е мечта за мнозина милардери в западна Европа и САЩ, но съществува само в някои бивши комунистически страни. „Десният“ Запад отдавна е въвел прогресивния данък, при който богатите плащат повече от бедните. Социалистите са все по-„про-бизнес“ ориентирани и консервативни, десните често са предпочитани от народа. Размиха ли се окончателно полюсите в световния политически океан?

Все пак има съществени разлики между България и стария запад, разлики, които ни затрудняват да разберем правилно политическата картина в други страни. Да вземем например здравната реформа, която мъчително се придвижва (или замира) у нас и тази, която не по-малко мъчително се придвижва, под обстрела на републиканците, в Съединените Щати. Тази неделя се очаква в Конгреса да се гласува здравната реформа на Обама, която би била най-важната реформа правена в тази страна от шейсетте години насам. В САЩ има 45 милиона незастраховани работещи американци. За американците реформата се състои в това да се въведе социален елемент в една комерсиална, действаща по чисто икономически механизми здравна система, държавата да помогне на хората да се застраховат. При нас здравната реформа трябва да бъде проведена точно в обратната посока – към създаване на ефективен икономически механизъм, а не както до сега държавата да излива пари в бездънната яма на здравни заведения и чиновници. С други думи, при нас има нужда от строга отчетност и премахване на корупцията. Ако класическите понятия още имат някакъв смисъл, у нас реформата трябва да бъде дясна, а в Америка лява.

Левите у нас въведоха 10 процентния данък и защитават по-скоро интересите на гравитиращите към тях богати. Социалистите станаха капиталисти. А десните имат най-силна подкрепа сред средната и по-долна градска класа. И все пак в България има рязко политическо противопоставяне между „левица“ и „десницата“. Но на каква основа е това противопоставяне, ако границите между лява и дясна икономическа програма така са се размили?

Президентът Първанов разигра голямо антиправителствено шоу миналата седмица, като в неговата реч въплъщение на злото не беше премиерът Борисов, а дошлия от Вашингтон министър Дянков. И – разбира се! – Иван Костов – кошмарът на мнозина наши леви. Костов е един изключително успешен за страната ни политик, който съзнателно и да се надяваме безвъзвратно постави България на евро-антлантическите релси. От друга страна, много анализатори свързаха несъразмерната медийна изява на президента с неговото раздразнение от това, че правителството пренебрегва руските енергийни интереси, или със страх, че неговата обвързаност с такива интереси ще излезе наяве. АЕЦ „Белене“ очевидно е хранил със своите по руски щедри финансови и морални комисионни мнозина, които до скоро бяха на власт. Така че евро-атланикът Костов и „американецът“ Дянков са най-естествените врагове за русофилите.

Макар и да са привидно про-европейски настроени, нашите социалисти, или поне голяма част от тях, си остават заклети русофили. След Освобождението, в българското Народно събрание от едната страна бяха русофилите, от другата – западняците. Но нима и днес, сто години по-късно нещата стоят все така? Дори и след като България стана член на Европейския съюз, у нас има достатъчно хора, които са подозрителни или направо враждебни към Европа, от която уж сме част, а Русия, страната на Дядо Иван, ги привлича с обаянието на втора родина? След като сме част от Европа, нашите интереси са европейските, а не руските. Нали?

Но след 45-годишната промивка на мозъци, паметници като този на Альоша в Пловдив или на Съветската армия в София има и в умовете ни. Докато през 1878 г. руснаците ни освободиха, през 1944г. те пак ни поробиха. Но двадесет години след края на Съветския съюз съветските монументи още не са и няма скоро да бъдат демонтирани, нито по паркове и тепета, нито в умовете на хората. От друга страна „западняците“ у нас, уви, нямат такива монументи. Затова мнозина гласоподаватели все още се чувстват по-уютно в прегръдката на русофилите, отколкото у дома – в България, която е в Европа.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (11)

- 20-03-2010|Златко

Що се отнася до самия мен, аз все пак живея с неясната надежда, че ще доживея времето, в което противоположността между руските и европейски интереси няма да е толкова полюсно изострена колкото днес. Но ми е трудно да го повярвам, наистина. Май първо ще трябва да се поизчерпят руските запаси от петрол и светът да стане едно по-различно, по-малко зависимо от изкопаеми енергийни източници, място.

- 21-03-2010|Б.Павлов - за политическите концесионери

Държавите се развиват чрез енергията политическите си идеали, а не чрез богатството на подземните си ресурси и "близката" до сърцата ни Русия е тъжното доказателство за това.

Шансовете една, "геологически ощетена" страна като България, да напредне чрез носталгия по наложени с политически терор и защищавани с политически цинизъм чужди, геополитически идеали са нищожни.

Плитката и лицемерна реторика за някакъв, уж-"европейски", енергиен център у нас е лишена от "българско поданство". Това е идея на политически концесионери – прозрачен опит с чужда енергийна пита да се направи "майчин помен" на една погребана, тоталитарна доктрина.

Няма лично съзнание без собствена памет нито усещане за история без правдивите символи на оползотворената, национална мощ. Днес у нас безценен, духовен потенциал се прахосва в партизански завери за увековечаване на исторически доказани фалшификати.

Нужно е по-бързо да се центрираме върху преоткритата ни самоличност на европейски граждани, защото усещането за провал преминава в очакване за катастрофа.

Едно вцепенено от картината на собственото си сгромолясване общество има нужда от притегателна визия за бъдещето и в още по-голяма степен се нуждае от истината а своето минало.

Благодаря, на г-н Енев и на уважаваните автори, като г-н Левчев, че ни предлагат в този сайт пространство за размисъл. Нашите "полюсни" мнения само разкриват предизвикателставата на "разтапящите се полюси", пред които всички сме се изправили :)

PS:

Позволявам си да посоча и един интересен и дълбок текст, "В очакване на съботата", от г-н Иван Станков, на адрес svobodata.com, който според мен заслужава внимание.

- 22-03-2010|Иванов - Този Левчев

За който, гробокопача на СДС и икономиката на БГ Иванчо Костов е герой на прехода, нищо ново не е научил, макар и да постажува в САЩ.

БСП била лява партия. От многото, което направи и не направи докато бе на власт, заедно с турчина и ЦАРо, народа направи противоположния извод и затова им би този шут, и ги изпрати в безсрочна почивка.

Което преди това се случи на командир Костов. Примъкнал се днес на софрата държвна, с няколко депутата. Та колкото да се насилват Левчовци да реанимират такива като Костов, няма как да стане.

А русофили е имало и ще има. Защото, ако чакахме друг да ни освободи, от такива Левчовци, шанса да успеем е бил нулев

Добре че е бил Босфора, нуждата на Русия от свободен излаз на СРедиземно море, та постепенно е изтласкала турците от Балк.полуостров. И така между другото освободили и нас, за което не може да не сме признателни.

Нищо не ни пречи да сме признателни на Русия и защитаваме нашите интереси. Брат за брат, а сиренето с пари.

Това траябва да важи както за Русия, така и за ЕС.

Иначе не ставаме за народ, а си оставаме рая.

Признаци на което се забелязва напоследък.

А други, освен руски паметници няма,защото никой друг не е заслужил такива.

- 22-03-2010|Б.Павлов - таванът на техния патриотизъм

Тук говорим за живи паметници на идеи-мъртъвци.

Заслужили сме заразното им присъствие с половин вековно мълчание.

Барикадирани зад свещените кости на християнските войници-освободители, днес провалените комунисти громят комуниста Костов!

Никой в тринайсет вековната ни история не е заслужил спомен в пролетарската им памет, гузен мавзолей на оплютите и убити от самите тях болшевишки фараони.

Ако прехвърлим в паметта си истуканите на комунизма ще видим, че и самите другари не са оценявали твърде високо себе си – лицата на партизанските монументи не достигат дори подметките на червеноармейците.

Да, подметките на Альошите са тавана на русофилския "патриотизъм" :)

- 28-03-2010|онзи Иванов - до този Иванов

Нищо не ни пречи да сме признателни на Русия и защитаваме нашите интереси. Брат за брат, а сиренето с пари.

Това траябва да важи както за Русия, така и за ЕС.

Ето това е новото предрешване на русофилите и руските агенти - като Гоце:: да не се държим като част от Европа, а като някакъв там мост между Европа и Русия! Като Троянски кон на Русия в Европа. Г-н Иванов, вие да не сте от кабинета на президента?

България все още се управлява от ченгета и руски агенти ( а не просто русофили).

- 04-04-2010|Летописец - Пак ли Левчев?

Те, Левчевите, са навсякъде и всякога, на два стана, на два фронта, но с една цел - благополучието.Това са новите стари полюса от плът и кръв.От тях, уви, няма освобождение...

- 04-04-2010|друг син - относно летописец

Летописецът май не познава историята, която "летописва". Кога Владимир Левчев е бил на два фронта или два стана? Когато издаваше "Глас", когато пубикуваше "Кой сънува моя живот", когато превеждаше Елиът? Някога да е хвалил комунизма или Съветския съюз? Летописецът може би не знае нищо за автора и говори по принцип, защото знае фамилното му име. Но така не се прави, а се фалшифицира историята. Това у нас не е ново. Едно време така постъпваха и комунистите. Имаме си го изобщо това родово мислене у нас. Но Владо Левчев май не пасва. Другата възможност е летописецът да знае много добре за кого говори и да има някаква антипатия към него. Или към политическата му позиция? И в двата случая за обективно отношение не може и дума да става.

- 05-04-2010|Летописец - относно "друг син"

Разминали сте се, вероятно от невнимание, с моя текст и затова ми отправяте неоснователни упреци. На всекиго и на мен се е случвало и затова няма да ви се сърдя.Но нека си поясня мисълта.Аз не твърдя , че Владимир Левчев, самият той, е бил "на два стана, на два фронта", а казвам, че двамата Левчеви - бащата и синът, Любомир и Владимир - са били на тях. Това е по-различно, нали? По-различно е, но мое мнение също е проблем. Да, децата не са отговорни за убежденията и делата на бащите си, нещо повече, обикновено те се разминават с тях, и даже , почти всички революции са започвали деца, които са противостояли на бащите си. И все пак, в нашите условия е проблем, ако не на етика, най-малкото е на естетика, децата да не забравят кои са бащите им, какви са били, какво са правили в миналото. Ако с нещо децата на червената номенклатура днес дразнят, то е защото, първо, макар и да не са споделяли убежденията на своите бащи, те са консумирали благата, които бащите им са имали като привилегии от тези убеждения; второ, ако тези деца в миналото са се проявявали по-различно от бащите си и дори са си позволявали някакъв тип опозиционни изави, то е, защото те са имали свобода и сигурност, произтичащи от семейния им статут, с каквито другите не са разполагали и са си плащали скъпо за това. Класически пример в това отношение е самата Людмила Живкова, близка приятелка и покровителка на сем. Левчеви, която си позволяваше изявления и постъпки, за които всеки друг би бил мигновено и безмилостно унищожен. Така че този тип деца би трябвало наистина да бъдат по-внимателни и по-тактични. Читателите мислят асоциативно и няма как младият Левчев да не бъде свързван със стария Левчев.

- 05-04-2010|Златко

Тоест, каквото и да правят, все са виновни, така ли излиза, драги летописецо? А дали ще ви устиска да ни представите тук някоя и друга подробност от собствената си биография (по възможност нещо, което може да се провери, ако обичате). Да не излезе така, че крадецът вика „дръжте крадците!“ И изобщо, по каква точно причина смятате, че имате право да съдите за делата на Владо Левчев? Той е направил нещо, което всички могат да видят и преценят, всеки според разбиранията си. А кой сте вие, драги, та да се поставяте така безцеремонно в ролята на съдник? Така откъм дупката думите ви звучат подличко, ако ми простите лекото раздразнение.

- 08-04-2010|Летописец - До Златко

Отначало ме прочетохте с невнимание, после пък с раздразнение. Това обяснява защо и в двата случая сте се разминал (не казвам, съзнателно преиначил) с казаното от мен. Но така диалогът става безмислен, не вярвам да го искате. Първият път говорих за “два стана, два фронта” у двамата Левчеви, баща и син, вие ги преписахте от мое име само на единия, на сина, и по този начин, вместо да оспорите, подменихте тезата ми. Вторият път препоръчах на номенклатурната челяд не да няма свое мнение, свои позиции, различни от бащините си, но да проявява такт и мярка в демонстрирането им, за да не дразни хората с мним героизъм. Защото, за разлика от обикновените хора, различието, което тя в миналото си е позволявала, за нея е било не риск, а привилегия. Покойният Димитър Аврамов един от първите привлече вниманието върху този проблем като го дефинира в книгата си “Диалог между две изкуства” (1993) по следния начин: ”Колкото и да е неприятно да се каже, “смелостта” да се дистанцират, да не участвуват и дори да проявят известни несъгласия бе една от многобройните им партийни привилегии. На другите (гледаните с “класово” подозрение и презрение) тя бе безусловно отказвана...” (14). В този именно смисъл аз виждам младия Левчев неделим от стария Левчев и затова неговото кресчендо днес ми звучи неестествено и неуместно, още повече, че не съм чул или чел (ако съм го пропуснал, ще се извиня), критикувайки миналото, да каже нещо за приноса в него но родителите му , а той,известно е, не е никак малък. Владимир Левчев сега безжалостно громи чуждите грехове, но тактично заобикаля, че неделима част от тях са и някои от стихосбирките на баща му, раболепните негови дитирамби пред лицето на Тодор Живков, хвалебствения му до умопомрачение биографичен очерк на Людмила Живкова, иконографското нейно живописване от майка му. Нали наред с личната би трябвало да имаме и родова съвест? Г-н Златко е впечатлен, че Владимир Левчев е издавал самиздатското сп.“Глас”, превеждал е Елиът, не е никъде хвалил комунизма и Съветския съюз, но пък аз, ще си призная, не виждам нищо героично във всичко това. Не само поради факта, че той принадлежеше в миналото към избраните, ползващи се от смелостта като привилегия, за която говори Димитър Аврамов , но много повече, защото, ако той превежда и издава Томас Елиът през 1993 г. (четри години след промяната!), Цветан Стоянов превежда и прави Елиът достъпен за читателите още през 1969 г. в подбора на Владимир Филипов, озаглавен “Съвременни английски поети”, а Светлозар Игов съставя и придружава с великолепен предговор сборник от негови критически есета, издаден през 1980 г.,от Държавното (!) издателство във Варна. Не съм чул някой от тях да си е въобразил,че, превеждайки и издавайки Елиът, е проявил необикновена храброст. Що се отнася до “Глас”, в него не само няма нищо осъдително за комунизма и Съветския съюз, но се и появява пет минути преди техния край, когато дори Тодор Живков вече беше проумял и на среща с инелектуалци в Бояна публично беше определил социализма като “недоносче”, а дъщеря му много преди него, по свидетелството на Богомил Райнов (“Людмила, мечти и дела”, 2003), е имала “ цялостен замисъл, насочен към подриване,а в по-далечен план и сриване на господстващата партийна идеология”(78), “убедена /.../,че макар и постепенно, в рамките на възможното, трябва да се отърсваме от съветското влияние...” (100). На този фон къде се вижда героичното у младия Левчев? Неговият и на всичките му номенклатурни побратими проблем е, не че те не мислят като бащите си, а, обратното, че мислят като бащите си, естествено в променените условия с променен знак. Расли в спарената атмосфера на привилегированост, те са просмукани от чувството за изключителност, безапелационност, нетолерантност, монополност, което като генетично заложен у тях стил пренесоха от миналото в обществения живот след промяната и с това неизличимо го замърсиха. Това е техният единствен личен подвиг. Адам Михник, борил се в миналото реално, а не мнимо, определя такъв начин на мислене и поведение като“антикомунизъм с болшевишко лице”. Пред този антикомунизъм, отгледан от върхушката на самия комунизъм, аз не мога да бъда равнодушен.

- 08-04-2010|Златко - re: До Златко

Летописец писа:

Отначало ме прочетохте с невнимание, после пък с раздразнение.

Обикновено се дразня от неща, които по някакъв начин задържат вниманието ми; тази дискусия, струва ми се, не е сред тях. От тукашната перспектива нейната значимост ми убягва, повече или по-малко. (Моля отбележете, че думите ми са отправени не против вашата личност, а против темите, до които се сведе тази размяна на забележки).

Шедьовърът, който уби Джордж Оруел

Автор: Робърт Маккръм

„Беше светъл и студен ден през април, и часовниците биеха тринадесет часа.“

Шестдесет години след публикацията на шедьовъра на Оруел, 1984, този кристално чист първи ред звучи също така естествено и убедително, както и тогава. Но когато видите оригиналния ръкопис, вие откривате нещо по-различно: не толкова звънливата яснота, колкото натрапчивото преработване, с различни мастила, което издава изключителната обърканост, криеща се зад композицията.

Може би определящият роман на 20-ти век, една история, която си остава завинаги свежа и съвременна, и чиито понятия „големият брат“, „двумисъл“ и „новговор“, днес са части от ежедневната реч, 1984 е преведен на повече от 65 езика, от него са продадени милиони копия по целия свят, което дава на Джордж Оруел уникално място в световната литература.

Думата „оруелски“ днес е универсален синоним за всичко, което е репресивно или тоталитарно, а историята на Уинстън Смит, обикновен човек от онези времена, продължава да вълнува читатели, чиито страхове за бъдещето са много по-различни от ония на английския писател от средата на 1940-те.

Обстоятелствата около писането на 1984 ни представят една плашеща история, която ни помага да разберем мрачността на оруеловата антиутопия. Ние виждаме един английски автор, безнадеждно болен, борещ се в самота с демоните, населяващи въображението му, в една мрачна шотландска къща, в окаяните години непосредствено след Втората световна война. Идеята за1984, с алтернативното заглавие „Последният човек в Европа“, се е въртяла в главата на Оруел още от времето на Испанската гражданска война. Романът му, който дължи немалко на дистопичното повествование на Евгений Замятин от Ние, вероятно е започнал да придобива по-определена форма през 1943-44, някъде по времето, когато той и съпругата му Айлийн осиновяват сина си, Ричард. Самият Оруел твърди, че е бил отчасти повлиян от срещата на съюзническите ръководители в Техеран от 1944. Исак Дойчер, един негов колега от Observer, разказва, че Оруел е бил убеден, че „Сталин, Чърчил и Рузвелт съзнателно са искали да си поделят света“ в Техеран.

Оруел е работил за Observer на Дейвид Астор от 1942, първо като литературен рецензент, а по-късно и като кореспондент. Редакторът изразява голямо възхищение пред „абсолютната праволинейност, честност и почтеност“ на Оруел и го покровителства през 1940-те години. Тяхната близост и приятелство са решаващи за историята на 1984.

Творческият живот на Оруел вече е извлякъл голяма полза от сътрудничеството с Observer по времето, в което той пише Животинската ферма. С приближаването на войната, плодотворното смесване на фикция и неделна журналистика допринася много за развитието на по-мрачния и сложен роман, който той обмисля след написването на прочутата „приказка“. От литературните рецензии за Observer става ясно например, че той е бил обсебен от отношението между морал и език.

Но налице са и други влияния. Скоро след осиновяването на Ричард, апартаментът на Оруел е разрушен от самолетна бомба. Атмосферата на случаен терор в ежедневието на военния Лондон става неразделна част от настроението на бъдещия роман. Следва нещо още по-лошо. През март 1945, по време на служебна командировка в Европа, Оруел получава новината, че жена му е починала по време на рутинна медицинска операция, без да се пробуди от анестезията.

Внезапно той е вдовец и самотен родител, напъващ се да уреди някакъв поносим живот в жилището си в Айслингтън и работещ непрестанно, за да удържи пороя от разкаяние и скръб, идещ от преждевременната смърт на съпругата му. През 1945 например той пише около 110 000 думи за различни издания, включително и 15 литературни рецензии за Observer.

И тук се намесва Астор. Семейството му притежава един имот на далечния шотландски остров Джура, близо до Ислей. Там има и къща, наречена Барнхил, на седем мили от Ардлуса, почти на самия край на този скалист издатък от Вътрешните Хебриди. В началото Астор го предлага на Оруел като място за почивка. Той е удивен от ентусиазма, с който Оруел приема предложението.

През май 1946 Оруел, все още събирайки разпилените парчета от живота си, взема влака за дългото и напрегнато пътуване до Джура. На приятеля си Артур Кьостлер той казва, това е „почти като подготовка на кораб за арктическо пътешествие“.

Това е рискован ход. Оруел не е в добро здраве. Зимата на 1946-47 е една от най-студените през века. Следвоенна Великобритания е по-мрачна дори и от онази по военно време, а той винаги е страдал от слаби гърди. В края на краищата, откъснат от ядовете на литературния Лондон, той е свободен да се заеме без ограничения с новия роман. „Задушен от журналистиката“, както сам се изразява, той казва на един приятел: „Започвам все повече и повече да приличам на изстискан портокал.“

По ирония на съдбата, повечето от трудностите на Оруел произтичат от успеха на Фермата на животните. След години на пренебрежение и равнодушие светът най-после започва да се пробужда за неговия гений. „Всички продължават да идват при мен“, пише той на Кьостлер, „с молби да преподавам, да пиша разни книжлета, да се присъединя към това или онова – не можеш да си представиш как жадувам да се освободя от всичко това и да имам отново време за размисъл.“

На Джура той би бил свободен от тези разправии, но обещанието за творческа свобода на остров от Хебридите също си има своята цена. Години преди това, в есето Защо пиша, той е описал борбата за довършване на една книга: „Писането на една книга е ужасна, изтощителна борба, като продължителен пристъп на някаква тежка болест. Човек никога не би предприел нещо такова, ако не би бил подтикван от някакъв демон, на когото не може нито да се противопостави, нито пък да разбере. Всичко, което човек разбира е, че този демон е същият инстинкт, който кара едно бебе да пищи и да търси внимание. И все пак вярно е също и това, че човек не може да напише нищо смислено, ако не се опитва постоянно да заличи собствената си личност.“ А след това иде прословутото заключение: „Добрата проза е като стъклото на прозорец.“

От пролетта на 1947 до смъртта си през 1950 Оруел ще възпроизвежда всеки аспект на тази борба по един възможно най-болезнен начин. Може би вътре в себе си той се е наслаждавал на това припокриване между теория и практика. Той винаги е процъфтявал най-добре сред самоналожени злополучия.

Отначало, след една „напълно непоносима зима“, той се наслаждава на изолацията и дивата красота на Джура. „Боря се с тази книга“, пише той на агента си, „която може би ще довърша до края на годината – във всеки случай ще съм привършил по-голямата част от работата дотогава, ако се чувствам добре и се държа настрана от журналистическа работа до есента.“

Барнхил, лежащ над морето на края на един разбит път, е неголяма къща с четири малки спални, намиращи се над просторна кухня. Животът тук е прост, дори примитивен. Няма електричество. Оруел готви на газ. Лампите горят с парафин. През нощите той гори и торф. Все още пуши цигара след цигара – черен тютюн в саморъчно свити цигари. Едно радио с батерии е единствената му връзка с останалия свят.

Оруел, един слабоват, несветски човек, пристига само с походно легло, маса, два стола и няколко тенджери и тигани. Това е спартанско съществуване, но то му предлага условията, при които той обича да работи. Хората тук си го спомнят като призрак в мъглата, една кокалеста фигура в дрехи от брезент.

Местните хора го познават под реалното му име Ерик Блеър – висок, бледен, тъжен човек, който се тревожи дали ще успее да се справи сам. Решението – след като към него са се присъединили бебето Ричард и детегледачката – е да наеме много компетентната си сестра, Аврил. Ричард Блеър си спомня, че баща му „не би могъл да се справи без Аврил. Тя беше великолепна готвачка и много практична жена. Никое от описанията на баща ми за времето, прекарано на Джура, не признава колко важно беше нейното присъствие.“

След като новият му режим е бил установен, Оруел най-после може да започне книгата. В края на май 1947 той казва на издателя си, Фред Уорбърг: „Мисля, че сигурно съм написал около една трета от грубата чернова. Не съм стигнал още докъдето се надявах, защото през по-голямата част от времето от януари досега бях в ужасно здравословно състояние (гърдите ми, както обикновено) и не мога още да се отърся от това.“

Знаейки за нетърпението на издателя най-после да получи в ръцете си новия роман, Оруел добавя: „Разбира се, грубата чернова е отвратителна бъркотия, която има много слаба връзка с окончателния резултат, но все пак тя е основната част от работата.“ Той продължава да работи и в края на юли предсказва завършека на „грубата чернова“ до октомври. След това, казва той, ще са му необходими още шест месеца, за да направи текста готов за публикуване. Но тогава се случва нещастието.

Част от привлекателността на живота на острова се състои в това, че той и малкият му син могат правят разходки, да ходят на риболов, да изследват острова и гребат с лодки. През август, в един период на чудесно лятно време, Оруел, Аврил, Ричард и още няколко приятели, завръщайки се от пътешествие по крайбрежието в малка моторна лодка, едва не се удавят в печално известния водовъртеж Кориврекан.

Ричард Блеър си спомня, че във водата е било „ужасно студено“, а Оруел, чиято постоянна кашлица безпокои приятелите му, сериозно простудява дробовете си. След още два месеца той е много болен.

Дългата борба с „Последния човек в Европа“ продължава. В късния октомври 1947, потиснат от „окаяното си здраве“, Оруел признава, че романът му все още е „отвратителна бъркотия и около две трети от него ще трябва да бъдат изцяло отново препечатани“.

Той работи с трескава бързина. Посетителите в Барнхил си припомнят звука на пишещата му машина, тракаща в спалнята на горния етаж. След това, през ноември, въпреки грижите на вярната Аврил, той грохва поради „възпаление на дробовете“ и казва на Кьостлер, че е „много болен, на легло“. Малко преди Коледа, в писмо до един от колегите от Observer, той най-после съобщава новината, от която се е страхувал най-много: последната му диагноза гласи „туберкулоза“.

Няколко дни по-късно, пишейки на Астор от болницата Хеърмайърс в Ланкашър, той признава: „чувствам се смъртно болен“ и признава, че когато се е разболял след инцидента с водовъртежа, „като пълен глупак аз реших да не ходя на доктор – исках да продължа книгата, която пишех.“ През 1947 все още няма лекарство против туберкулоза – лекарите предписват свеж въздух и стабилна храна – но на пазара се е появило едно ново, експериментално лекарство на име стрептомицин. Астор урежда доставянето му в Хеърмайърс от САЩ.

Ричард Блеър смята, че баща му е получил прекомерни дози от новото лекарство-чудо. Страничните ефекти са ужасяващи (язви по гърлото, мехури в устата, загуба на коса, белеща се кожа и разпадане на ноктите на ръцете и краката), но през март 1948, след тримесечно лечение, симптомите на туберкулозата са изчезнали. „Всичко мина, очевидно лекарството си е свършило работата“, казва Оруел на издателя си. „За мен това изглежда като потопяване на кораба, за да се отървем от плъховете, но все пак си струва, ако проработи.“

Подготвяйки се да напусне болницата, Оруел получава писмо от издателя си, което впоследствие ще се окаже още един гвоздей в ковчега му. „Наистина е доста важно“, пише Уорбърг до своя автор-звезда, „от гледна точка на вашата литературна кариера да го свършите [новия роман] до края на годината или дори още по-рано, ако е възможно.“

И точно във времето, в което би трябвало да се възстановява, Оруел е обратно в Барнхил, потопен в преработката на ръкописа си, обещавайки на Уорбърг да го завърши до „ранния декември“, търпеливо понасяйки „гадното време“ на есенния Джура. В ранния октомври той признава на Астор „вече толкова съм свикнал с писането в леглото, че го предпочитам, макар че разбира се е неудобно да се ползва машината тук. В момента се боря с последните страници на проклетата книга, в която става дума за положението на нещата в случай, че атомната война не се окаже окончателна.“

Това е едно от изключително редките изказвания на Оруел за темата на неговата книга., Подобно на мнозина други автори той смята, че е лош късмет да се говори за това, над което се работи в момента. По-късно в писмо до Ентъни Пауъл, той я описва като „утопия, написана под формата на роман“. Писането на последното чисто копие на „Последният човек в Европа“ се превръща в ново измерение на битката на Оруел с тази книга. Колкото повече авторът редактира този „невъобразимо лош“ ръкопис, толкова повече той се превръща в документ, който единствено самият той може да чете и разбира. С характерната за него искреност, той отбелязва: „Не съм съвсем доволен от книгата, но и не съм напълно разочарован … Мисля, че идеята е добра, но изпълнението би било по-добро, ако не бях я писал под влиянието на туберкулозата.“

А освен това той още не е взел окончателно решение относно заглавието. „Склонен съм да я нарека ХИЛЯДА ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА или ПОСЛЕДНИЯТ ЧОВЕК В ЕВРОПА“, пише той, „но може би ще ми хрумне нещо напълно различно през следващите няколко седмици.“ В края на октомври Оруел смята, че е готов. Сега му е нужен само стенограф, който да му помогне да подреди всичко.

Това е една отчаяна надпревара с времето. Здравето на Оруел се влошава, „невероятно лошият“ ръкопис се нуждае от преписване, а срокът от декември наближава. Уорбърг обещава да помогне, същото обещава и неговият агент. Търсейки подходяща машинописка, те някак успяват да направят от вече тежката ситуация една абсолютно невъзможна. Оруел, чувствайки се изоставен, решава да следва инстинктите си на бивш ученик от държавно училище: той ще свърши всичко сам.

В средата на ноември, вече прекалено слаб, за да може да ходи, той се оттегля в леглото, за да довърши „ужасяващата задача“ да напечата начисто книгата на своята „грохнала пишеща машина“. Поддържан от безбройни самонавити цигари, чайници кафе, силен чай и топлината на своя парафинен радиатор, с уейлските ветрове, брулещи Барнхил ден и нощ, той продължава да се бори. На 30 ноември 1948 работата най-после е приключена.

Чистият екземпляр на последния роман на Джордж Оруел пристига в Лондон в средата на декември, както е уговорено. Уорбърг разпознава качествата му начаса („една от най-ужасяващите книги, които някога съм чел“); същото е и мнението на колегите му. Една бележка, циркулираща в издателството по онези дни, отбелязва: „ако не успеем да продадем 15 или 20 хиляди екземпляра, трябва да бъдем разстреляни“.

Междувременно Оруел е напуснал Джура и е отседнал в санаториум за туберкулозно болни в Котсуолдс. „Трябваше да го направя преди два месеца“, казва той на Астор, „но исках да довърша проклетата книга.“ Астор отново се заема с грижи за здравословното състояние на приятеля си, но специалистите са песимистично настроени.

Хиляда деветстотин осемдесет и четвърта е публикувана на 8 юни 1949 (пет дни по-късно в САЩ) и почти веднага бива всепризната като шедьовър, дори и от Уинстън Чърчил, който казва на доктора си, че я е чел два пъти. А здравето на Оруел продължава да се влошава. През октомври 1949, в стаята му в Университетска болница, той се жени за Соня Браунъл; свидетел е Дейвид Астор. Това е краткотраен миг на щастие; той удържа до новата 1950 година. В малките часове на 21 януари Оруел получава масивен кръвоизлив в болницата и умира сам в стаята си.

Новината се разпространява от BBC на следващата сутрин. Аврил Блеър и нейният племенник, все още на Джура, слушат репортажа на малкото си радио в Барнхил. Ричард Блеър не си спомня дали денят е мрачен или слънчев, но си спомня добре шока от новината: баща му е умрял, на 46 години.

Дейвид Астор урежда погребението му в Сатън Кортъни, Оксфордшър. Той лежи там и днес, като Ерик Блеър, между Хърбърт Хенри Аскът, граф от Оксфорд, и едно местно циганско семейство.

Източник

Робърт Маккръм е британски журналист и сътрудник на лондонския Observer.

Коментари (13)

- 23-03-2010|Златко

Може би ще прозвучи малко като каламбур, но по някаква игра на съдбата аз прочетох книгата за пръв път именно в 1984. Димитрина Петрова, една от нашите асистентки, беше ми напълнила главата с Оруел и 1984 (за които чувах за първи път, разбира се) – колко било опасно да се чете или говори за тази книга, как това име не трябвало да се споменава никъде и пр. Аз обаче, бидейки любопитно момче, просто отидох в библиотеката на английската филология и попитах дали я имат. Отговорът беше просто „да“, без мигване с клепач. След пет минути я държах в ръцете си и – честен кръст – книгата изглеждаше абсолютно девствена, още никой не беше я отварял! Сигурно студентите в София, които по онова време са знаели нещичко за Оруел и неговите книги, са се броели на пръсти (не че аз щях да съм чул нещо за него ако не беше Димитрина, разбира се).

Толкова за 1984, България през 1984 и ходът на историята, за която 25 години са си ... 25 години. Впрочем, дали днешните студенти знаят нещо повече за Оруел? Да не обидя някого, но дали някой може да ми каже как изглеждат нещата днес, особено в университетите извън София?

- 23-03-2010|Красимир Дамянов

Звучи невероятно! Като си помисля как се препредаваше и криеше от ръка на ръка! А тя къде била! Четяха я по ВВС. Слушането и се превръщаше в дисидентско преживяване (дотам стигнахме, уви). Истината обаче е, че единственият роман утопия уцелил в десятката не е 1984, а Великият нов свят на Хъксли. Ние живеем и ще живеем в него. Подразделени на алфа, бета, сигма и делта. Не е весело. Огледй се и ще се увериш.Друг куриозен случай е, че в най големия мрак тогава, около 87ма се мъчихме и за малко да я прекараме за издаване с починалия след година критик Венко Христов в Библиотека Галактика със Варненското издателство. Като научна фантастика. Искам да кажа Великият нов свят. 1984 бе неистово мразен от управляващите.Макар и като роман утопия на "десен" тоталитаризъм (за разлика от "левия" на 1884)не успя на сантиметър да мине бариерата на цензурата. Все пак тоталитаризъм. Бяхме се самозабравили толкова от възможността, че се шегувахме, че след това ше предложим в някое детско издателство Животинската ферма. А тя си е тъжна приказка,Ерик Блеър докрая си остава убеден социалист. Като Боксер, трудолюбивият добър стар кон от фермата.

Така че 1984 може да си я намерил в отдел фантастика в университета, предложена и закупена от някой йезуит като Венко.

Признай си честно: върна ли я?

Между другото на пет минути от Артхостал в Барселона се намира площад Джордж Оруел, където писателят е живял и едва е оцелял по време на червения метеж през гражданската война. Точно над уличната табелка с името му има друга, по-голяма с нарисувана схематично камера, знак, че площада,любимо място на наркомани до скоро, е строго наблюдаван. Каква ирония на съдбата е събрала тези две емблематични образа в един от най-свободните градове, не знам, но са един до друг...

- 23-03-2010|Златко

Много храна за размисъл в тези думи, Красимире. Днес във Фейсбук няколко по-възрастни от мен мъже сериозно се обидиха, когато безразборно причислих всички тогавашни млади българи към групата на невежите. С право, разбира се. Самият аз мога да говоря единствено за собствените си усещания, това е ясно. Впрочем, нещата, които се случиха в България след 84-та, едва ли могат да се сравняват с ония от преди това. Факт е, че за зло и за добро преименуването на турците изведнъж адски силно поляризира и пробуди онова доста заспало, доста овче и доста мирно общество, което беше живуркало спокойно допреди това. Така че е напълно възможно моето преживяване да не е нищо друго освен запечатан спомен за последните идилични дни преди бурята. Във всеки случай аз със сигурност си спомням, че четох Хъксли някъде в средата на двадесетте си години (тоест в средата на осемдесетте), на български. Освен това в началото на осемдесетте никой не обръщаше внимание на показването на сравнително откровени и критични унгарски и полски филми (с изключение на „Железният човек“ на Вайда, който беше забранен, защото спечели голяма награда и стана скандал). Но инак дори и в 85-та в кино „Витоша“ без проблеми – и без особен зрителски интерес – си вървеше „Реквием“ на Золтан Фабри, един от най-красивите и най-запомнящи се филми за култовите времена, който някога съм гледал. Изобщо, по стар балкански тертип, системата на цензура у нас работеше безкрайно неравномерно, вероятно най-вече поради липса на информация и прекален хъс у цензорите, които като повечето останали хал-хабер си нямаха от повечето неща, случващи се тук или там по света. Нещата вървяха на принципа „ако мине“ – и много често минаваха, директно под носа на управляващите. Вече в по-късни години, беше 87-ма, все още беше възможно да се показват в ректората филми на Петер Бачо (спомня ли си някой великолепният „Свидетелят“ – рядко съм се смял толкова на неща, над които всъщност би трябвало да се плаче).

С всичко това искам просто да кажа, че някаква последователна логика едва ли може да се открие, както това например е възможно в ГДР, където месомелачката е работела доста безпощадно и убийствено-логично. Дори и Румъния, да не повярва човек, е била едно безкрайно по-последователно и по-жестоко място от татковината, както показва най-новото румънско кино или прозата на Херта Мюлер. За добро и зло ние си оставаме мързеливички, невежи и по-малко склонни към изстъпления от съседите или съюзниците си. Много хора намират в това единствено повод за поредно оплюване на собствения корен, за мен то си е чист източник на удовлетворение, точка. Думичката „най-“, колкото и да е обичана у нас, си остава една от най-малко подходящите думи, когато става дума за описание на българското. Ние сме хора на средата, така си мисля аз, и нямам проблеми с това. Среда и посредственост не е непременно едно и също нещо, ако и връзката да е близка, това също не може да се отрече. Но понякога това си има и предимства – според мен именно тази ни черта, и нищо друго, е спасило българските евреи. Не някакви идеологии, не приказки за хуманизъм, идеали и ценности, а простичкото разбиране, че на съседа не трябва да се причинява зло, просто защото с него живееш, друг така или иначе няма.

Уф, уморих се. Пък и темата е безкрайна, то какво ли не може да се спомене в тази връзка? Ще се радвам, ако се оформи някаква дискусия или поне обмен на спомени, но нещо не ми се вярва, напоследък нещо много се уталожиха страстите, но пък и това е добре, защото на самия мен ми е някак по-лесно без много приказки, отколкото с много празни. Абе, знам ли?

- 24-03-2010|Б.Павлов - Нашето време

Ясно си спомням, как малко преди промяната една позната от ГДР се очуди, че у нас са преведени романи на Хесе и Бьол, до които на изток нямали достъп. Да не говорим за преводна американска литература.

Друг пример: след щателен преглед на книгите ми, митничарите конфискуваха една Библия с меки корици, подарък от приятели и пропуснаха "Тропик на Рака" на Х.Милър. Класовият подбор проявяваше чувство за хумор.

Безкрайно съм благодарен на българските преводачи за вкуса и изобретателността им.

Някой помни ли, колко дълго стоя томчето Catch22 на витрината на американското посолство преди романа да бъде преведен?

Искам да спомена няколко български книги, които ме накараха да чета по-внимателно нашите автори, това са "Живей като другите и бъди благословен", "Преди да се родя и след това", "Антихрист" –(всеки може да прибави своя избор) – всяка по различен начин заявяваше, че е надживяна някаква сепен на вътрешна цензура след която, убеден съм щеше да се появи нашият Хавел, но бяхме тръгнали със закъснение и политическите сътресения не изчакаха духовната ни зрялост.

Краят на седемдесетте и началото на осемдесетте бяха белязани с надежди и очакване. Нещо подобно на радичковия балон в прочита на Младен Киселов се опитваше да ни издигне над балканския хоризонт, ползвайки за двигател собственото ни нетърпение.

После се случи фалшифицираната "перестройка".

Вятърът на промените бе овладян държавно и сигурно. И нещата тръгнаха в неясната и недоизказана посока в която Нищото преименуваше, преназоваваше и възраждаше мъртвия си мит с цената на унижения и насилия, които вече нямаше историческа смелост да доведе до край.

Днес онова време е изпрано и дезинфекцирано – като ново е. И си е наше.

Времето на на Азис, на Хари Потър и... на Паулу Коелю :)

- 24-03-2010|Красимир Дамянов

"Шастието не е величаво."

Олдъс Хъсли. Великият нов свят

Какво да се прави като живяхме най-щастливо от всички соц страни. В края на осемдесетте пoгрешно си мислех, че са югославяните, но види се, жестоко съм се лъгал.Платиха го скъпо и прескъпо... Имам предвид моето поколение. 60 годишните.

Що се касае до младите ни колеги, имах една мижава литертурна среща лани в нов български - не знаеха кой е Мопасан и Ремарк. Не се сетих да попитам за Ерик Блеър.

За тяхно оправдание трябва да кажа, че на техните години, първи курс в стр. факултет, мислех, че Кафка е жена, нещо като Жорж Санд, и щателно я избягвах... Болки на растежа.

- 27-03-2010|Стоянова

Станаха ми интересни вашите разсъждения,та и аз да кажа нещичко>Бях студентка БФ през тази1984-та,една колежка с блеснал поглед ми заразказва за една " страхотна,смела и пр " книга,голям шедьовър."Лице".Също като Вас,явно на принципа "крие се,но не го търсят"-намерих я в библиотеката.Те това ни беше дисидентството.Ако и Блага Димитрова нещо е имала да каже,то-никой не го разбра какво е .Ама -нали-била забранена! Забранена,ама издадена.Сега ще я прочете ли някой?Тя си е поетеса жената,там и беше силата.

Да,като че ли ние повече интуитивно се ориентираме,не толкова логично.Нямаме такива ценности,които да защитаваме "на всяка цена".Е,Ботев го е правил и платил цената.От своите,казано под сурдинка.Битовизмът ни владее,той май ни и спасява.

Като по-млада харесвах англоезичните автори най-вече.И,това е вярно-издаваха ги,каквато и цензура да е имало.Ами натрупванията водят до качество.Но харесвам и "Хайка за вълци","Антихрист",Радичковите мистерии,Хайтовите разкази.Една великолепна и много истинска книга :"Забравените от небето".Мога да я нарека нещо като библия.

- 28-03-2010|Б.Павлов - Весела Цветница!

Съкровищата, които "не са от този свят" трудно се натрупват и доста лесно се разпиляват – превратната ни историята е безценна дори само с повика да осъзнаем този факт.

Трябва ни време и търпение, собено на удостоените свише да свидетелстват за истината на български език.

Убеден съм, че вниманието и чувствителността ни към красототата на родното слово ни прави сътворци на Българската библия – писана и недописана още.

Весела Цветница на всички приятели тук!

- 28-03-2010|e-ink - Хъксли или Оруел

Оруел или Хъксли, в чия антиутопия сме живели? В тази на Оруел, естествено. По-точно в тези на Оруел - Фермата и 1984. Оруел пише за липсата на истина и свобода, а Хъксли се тревожи от идването на консумативен ред, в който хората с идеи и с наченки на собствено мислене няма да получат своя Шекспир. До антиутопията на Хъксли не сме се доближавали, освен по линия на кастовите мерцедеси и чалгата. Може би сега ни е шансът.

ПП Тъй като репликирам Красимир Дамянов, ще се подпиша със собственото си име - Кристин Димитрова. Иначе идеята за псевдоним тук ми харесва и аз си я поддържам:) Псевдонимът насочва мисълта към тезата на изказването, а не към това кой говори.

- 28-03-2010|Красимир Дамянов - шатието не е величво

"Истината обаче е, че единственият роман утопия уцелил в десятката не е 1984, а Великият нов свят на Хъксли. Ние живеем и ще живеем в него. Подразделени на алфа, бета, сигма и делта. Не е весело. Огледй се и ще се увериш".

Исках да кажа, че сега живеем така, юз и Злако, и неколцина още(а и съм казал май, все пак живеем в тогавашното бъдеще, нали) Не, че сме живели тогава.

Объркването предполагам идва от цитата за щастието, което съм препратил в миналото. Нека ми е простено. Но и от този итат не се отказвам: живяхме твърде шастливо през 70те и 80те за разлика от руснаците, кубинците, да не говорим за камбоджанците,китайците, виетнамците и т.н. за са бъде дисидентството ни величаво. Поне моето. Не знам на другите. Лично аз се срамувам от това. И всичко се плаща. С безвремие. А който вярва, че е било така - аз не намирам причина - ако наистина си мисли, че е живял в България 1984 на Оруел много се заблуждава. Живяхме в съкратено юношеско издание на 1984 с илюстрации . Е, все е нещо... А нищо?

Шансът ни, както казваш, тепърва предстои.Искам своя Шекспир, а не Даун Браун!

- 29-03-2010|pavlov,d

Чудно как една не особено силна и стилна статия отключва спомените,вероятно и носталгията.Всеки, от своята си камбанария има мнение.Може би не е толкова важно в кой тоцно свят/на Хъксли,Оруел или Замятин/сме живели и живеем.По-важно е усещането за нещо невъзвратимо отминало,за нещо счупено,чиито парченца и да слепим ,най-много да получим пак сегашната уродлива картина.Кой знае!!!???

- 30-03-2010|Maрия Коева, издателство "Фама - Практическо

Намесвам се сред коментарите за известно опровержение и извество потвърждение. Тъй като ние преиздаваме през последните години и тримата автори, имам преки впечатления от интереса към тях. Оруел (и двете книги) се продава много добре; "Прекрасният нов свят" (под това заглавие излезе навремето в библиотека "Галактика", господин Дамянов, и ние го запазихме) - върви вяло, за близо четири години не са продадени и хилядата бройки тираж; а "Ние" на Замятин съвсем крета, чак ме е срам да кажа колко са продажбите за двете години и нещо, откакто романът е на пазара.

Но Оруел е познат и търсен. Уверявам ви.

- 08-04-2010|Павлов Д. - Про-практическоДо М.Коева/

Струва ми се,че Замятин си е слабо познат и у дома.Вероятно му е необходима по-мощна реклама.От друга страна трудно ще пробие у нас руска книга - това е нещо като противовес на предишното състояние на книжния ни пазар/изключвам криминалетата/.Апропо представете "Мы" като криминале/няма да е особено некоректно,по моя преценка/

- 19-05-2010|Чорлав

Слепци, говорите за "време оно" а самоте вие улисани в проблемите си не осъзнавате че вече живеете в света на Оруел. И това не е комунизъм.

Неравенството разяжда обществата

Автор: Кейт Пикет

taz:Госпожо Пикет, как пресмятате щастието?

Кейт Пикет: Ние не правим такова нещо. Не се опитваме да представим някакъв мащаб за щастие.

Под „ние“ имате пред вид себе си и Ричард Уилкинсън, заедно с когото работите и живеете. Но какво точно изследвате в новата си книга „Нивото на духа“?

Ние показваме, че продължителността на живота в богатите индустриални страни не става по-дълга, ако и хората да стават по-богати. И казваме, че същото нещо може да се каже и за щастието. Хората в богатите страни не са непременно по-щастливи от ония в бедните. А щастието не се увеличава непременно, колкото по-богат става човек. Но за нашите изследвания ние всъщност предпочитаме твърди теми вместо такива като щастието и представяме по-строги резултати.

Кои твърди теми?

Такива като убийства, самоубийства, затлъстяване, преждевременна бременност, детска смъртност, психически заболявания, брой на арестуваните, положение на жената. За всички тези неща има официални цифри от Световната здравна организация и други международни организации.

И кои са по-строгите познания, които постигате по този начин?

Ние разгледахме как се отразява върху тези проблеми разпределението на доходите в 21 богати индустриализирани страни. И открихме, че страните, в които разликата между бедни и богати е по-малка, се представят далеч по-добре. В страните, в които разликите в доходите са големи, има далеч повече насилие, повече затворници, повече ранни бременности, по-лоши резултати в училищната система, по-малко социална мобилност. Социалните и здравословни проблеми са по-големи.

Но как могат да се измерват разликите в доходите между богатите страни? Та нали между тях има културни и икономически разлики.

Разбира се, но те не са от такова голямо значение, когато човек изследва с колко повече пари разполагат най-богатите двадесет процента от населението на една страна в сравнение с най-бедните двадесет процента. Това се нарича „съотношението двадесет-към-двадесет“. Когато се направи това, между богатите страни се установяват огромни разлики.

И кои са те?

Има например страни като Португалия, Великобритания, Нова Зеландия или САЩ, в които горните двадесет процента от населението разполагат с около седем и половина, осем пъти повече пари, отколкото долните двадесет процента. В страни като Норвегия, Швеция, Япония, Финландия, най-богатите двадесет процента разполагат само с около четири пъти повече пари, отколкото долните двадесет процента. Разликата в доходите в тези страни е по-малка, а равенството по-голямо. Германия се намира долу-горе по средата.

И какво ново има в твърдението, че равенството е нещо добро за едно общество?

Множество неща са нови. Ново е, че сега започва да става ясно, че неравенството на доходите се отразява върху проблеми като затлъстяването, насилието, броя на затворниците и убийствата. За тези неща досега нямаше научни доказателства. Ново е и това, че не само бедните, но също и богатите са отрицателно повлияни от неравенството на доходите. Ново е и разбирането, че при по-голямо неравенство на доходите проблемите са много по-големи. Броят на убийствата например е десет пъти по-голям в неравните общества, отколкото в по-равните. Броят на психическите заболявания е три пъти по-голям. В неравните общества тийнейджърите раждат шест до осем пъти повече деца. Колко силно се отразява неравенството върху всичко това изненада и нас самите.

Дайте някакъв конкретен пример, например затлъстяването. Какво открихте в това отношение?

В богатите страни, в които неравенството на доходите е голямо, има повече затлъстели жени, мъже и деца. Ефектът обаче се наблюдава особено силно при жените.

Какво е вашето обяснение за това?

В неравните общества борбата за постигане на висок статус е по-остра, отколкото в по-равните. Тази борба обаче причинява повече стрес. Вероятно жените са по-силно засегнати от това, защото тяхното тяло е в много по-голяма степен индикатор за обществен статус, отколкото това е при мъжете. Към това се прибавя и следното: грубо казано, при продължителен стрес тялото започва да реагира по-различно. То изведнъж започва да трупа запаси, гори по-малко калории, запазва резерви от тлъстини. А освен това хората, които са подложени на стрес, често ядат нездравословна храна. Също и за утешение.

Значи вие не смятате, че затлъстяването е свързано и с една определена култура на хранене?

Не, защото ние наблюдаваме тези резултати както при сравнението между 21-те богати страни, така и при онова между 50-те американски щата. Статистическата служба на САЩ измерва разликите в доходите в различните американски щати.Там също има по-равни и по-неравни щати. В по-равните щати има по-малко затлъстели хора, отколкото в ония с по-големи различия в доходите.

А какво можете да кажете за другите културни различия?

Културните различия не могат да обяснят разултатите, които ние установяваме. Вземете например Португалия – една страна със силно изразено неравенство и голям брой затлъстели хора. Португалската кухня е много подобна на испанската. Испания обаче е страна с по-малко неравенство – и съответно броят на затлъстелите хора там е по-нисък.

Но не са ли това много общи изказвания?

Напротив. Положението на нещата, при което по-равните страни се класират по-добре при всички изследвани проблеми, се оказа валидно навсякъде. Както Ричард Уилкинсън, така и аз сме социал-епидемиолози. Нашата работа е да изследваме каква е връзката между болестите и неща като образование, доходи, класов статус. Едновременно с това ние изследваме и теми като социална мобилност или насилие.

Насилието е един друг добър пример. Какво открихте в тази връзка?

В неравните общества има повече насилие. При това ние нямаме пред вид неща като кражби, а насилие, насочено срещу хора или обекти.

И как си обяснявате това?

Когато вие сте на дъното в едно неравно общество, дискриминацията има по-остри очертания. А социалната деградация причинява по-тежки болести. Обратно, по-трудно е човек да се издигне нагоре, а това предизвиква фрустрация и стрес. Статусът е нещо по-важно в едно неравно общество. Когато си долу, това ти е много по-болезнено ясно. Всичко, което в такъв случай бива възприето като липса на респект или като унижение, може да послужи като причинител на насилие.

Това предпоставя, че бедните са по-склонни към насилие.

Не непременно. Загубата на статус може да се случи на всекиго. Ние се позоваваме на резултати, идещи от затворнически психиатри и криминолози, които са изследвали какво кара хората да реагират чрез насилие. От това излиза, че насилието много често е свързано с липса на уважение, загуба на статус или достойнство. В неравните общества тези стресови фактори просто са по-отчетливи, по-силни. Когато социалните и статусови разлики са по-малки, човек не трябва да се мери толкова много с останалите.

Кое е заключението, което извличате от изследванията си?

Когато човек знае коефициентите на неравенството в доходите в една страна, то може да се каже доста точно до каква степен тя ще бъде засегната от всички тези социални проблеми. А неравенството се отразява отрицателно върху всички тях. Изследванията ни потвърждават еднозначно, че от това са засегнати и богатите групи от населението.

Трудно е да се повярва, че неравните общества са нещо лошо и за богатите.

Резултатите не допускат никакво съмнение. Ние си обясняваме това така: в неравните общества социалните йерархии са по-силно изразени. Социалното разстояние между хората е по-голямо, по-големи са и усилията, които трябва да се положат, за да може човек да се издигне или за да остане горе. Стресът, причинен от всичко това, е много по-силен. Ако бих могла да взема някой човек с добри доходи от неравно общество и бих го поставила в някое по-равно общество, този човек вероятно би живял по-дълго време и децата му сигурно биха били по-добри в училище.

Това сега хипотеза ли е?

Не. Въпреки това то е трудно за доказване. Ние намерихме шест студии, които потвърждават този ефект – че дори и за богатия човек е по-добре да живее в по-равно общество. Едно изследване сравнява причините за смъртност в по-равната Швеция и по-неравна Англия. И тъй като на смъртните актове се записва професията на починалия, то може да се сравни продължителността на живота на хората с едни и същи професии. От това става ясно, че когато човек принадлежи към по-ниските социални групи, той живее по-дълго в Швеция, отколкото в Англия или Уелс. А и детската смъртност е по-ниска.

Но това не говори нищо за богатите.

Но те също живеят по-дълго в Швеция, макар че разликите в продължителността на живота тук вече не са толкова очевидни, колкото при по-ниските социални групи. Същото нещо установихме и при изследването на различни американски щати с по-големи и по-малки различия между нивата на доходите. Там също бедните умират по-рано в неравните щати, отколкото в по-равни.

Има ли изобщо някакви социални проблеми, които да противоречат на вашата теза?

Има три, при които резултатите са по-различни, отколкото ние очаквахме. Един от тях са самоубийствата. Броят на самоубийствата е по-висок в равните общества. Това може да се обясни така: в по-равните общества хората са склонни в по-голяма степен да насочват агресивността си срещу самите себе си, отколкото срещу други хора. Когато животът стане тежък, възможно е хората от равните общества да търсят причините за това по-скоро вътре, отколкото извън себе си.

Но това вече наистина е хипотеза?

Да. Ние открихме и още нещо изненадващо. В неравните общества повече деца казват, че искат да станат например пилот, журналист или поп-звезда. Отначало това ни изненада. След това обаче установихме, че тези желания не съответстват на успехите в училище. Ние си обясняваме това така: в по-равните общества приносът на отделните хора също се оценява по-равно. В такива общества е по-малко важно човек да има престижна професия, която носи много пари. Младежите в такива общества казват например, че те искат да станат дърводелци или медицински сестри. В неравните общества те искат да бъдат дизайнери или лекари, футболни звезди или певци. Тези представи изглеждат нереалистични. Зад тях винаги се крие и едно леко усещане за безнадеждност.

А има ли нещо, което изобщо не можете да обясните?

Да. Пушенето. В неравните общества се пуши не повече, отколкото в равните. Дори е малко по-малко.

А как се гледа на етническия произход във вашите проучвания?

Други учени изследваха нашите проучвания, за да установят дали те могат да бъдат обяснени с етническия състав на обществата и стигнаха до извода, че това не е така. В САЩ етническите различия с удоволствие се представят като причина за проблемите, вместо различията в доходите, но това изглежда е погрешна предпоставка. Единственото, което може да се установи е, че етническите малцинства в едно неравно общество, в което разстоянието между бедни и богати е голямо, а дискриминацията – силно изразена, са изправени пред още по-големи трудности. Интересни в това отношение са Швеция и САЩ. И в двете общества частта от населението, която е родена там от чуждестранни родители, е приблизително еднаква. Степента на интеграция обаче е изключително различна. В Швеция тя функционира много по-добре.

Опитвали ли сте да помислите за това дали тези проблеми не могат да бъдат решени и без да се променя неравенството в доходите?

Именно това се прави непрекъснато в различните страни. Лекуват се само симптомите. Изпраща се повече полиция по улиците. Правят се опити за по-силно подпомагане. Повече просвещение. Повече социална работа. А всяка институция се занимава единствено с някакъв частичен проблем. Това е много скъпо. Представете си, че някой е пуснал водата в банята и е забравил да я спре. Ние постоянно подсушаваме прелялата вода, но не спираме крана. Дали ще се получи някакво облекчаване на проблемите ако се намали общественото неравенство вече са се питали мнозина. Но досега не е имало изследвания, които да потвърждават това. Сега вече започва да става ясно, че неравенството разяжда структурата на обществата.

Но неолибералните икономисти опровергават това.

Разбира се, правят го. Но досега не им се е удавало да докажат, че тезите им са верни. Те твърдят, че колкото по-богати са богатите, толкова повече пари ще капят отгоре върху другия край на социалната стълба. Но това не се случва. Неолибералното кредо, че свободната търговия и по-силната конкуренция водят до икономически растеж, не може да се докаже. Напротив, разликите между бедни и богати се изостриха още повече при неолибералните правителства. Безработицата се увеличи силно. И вместо да се превърнат в неолиберални спасители, те ни подариха финансовата криза. Неолибералният поглед към света се оказа погрешен.

Но тъкмо сега той започва да се възстановява.

Да, той изглежда способен на съпротива. Но последиците от неолибералната политика са същевременно толкова тежки, че те оставят място за дискусии по въпроса как се отразява неравенството върху обществото. Това се вижда и от факта, че ние не получаваме опровержения. Книгата ни беше обсъждана в Economist, едно списание, което с удоволствие защищава свободния пазар. Тонът беше, че резултатите не могат да бъдат опровергани. Ние правим множество представяния на книгата, най-вече пред академична публика. И хората задават същите въпроси като вас: може ли това да се дължи на културни различия? Има ли други обяснения? Как доказвате причинните връзки? Но алтернативни обяснения те също не могат да намерят. И, разбира се, много е важно това, че ние работим преди всичко с данни на Световната банка, ООН и самите правителства.

Книгата ви се превърна в нещо като пледоария. Тя отправя изискването да се направят обществата по-равни, за да се намалят проблемите.

Когато човек види колко силно се отразява неравенството върху социалните и здравни теми, то това си остава единственото заключение.

Кои са политическите последици от вашето изследване?

Въпросът за неравенството раздели политическата арена на дясна и лява част. Левите изискват повече равенство, справедливост, коректност. Десните се застъпват за повече конкуренция и икономическа свобода. Но сега е налице материал, който доказва, че неравенството причинява големи, действително големи икономически щети. Това променя дискусията. Беше ни ясно, че нашата работа ще засили аргументите на някои политици и ще отслаби някои други.

Превърнаха ли се резултатите ви в нещо като мисия в края на краищата?

Нашата научна работа винаги е била мисия. Повечето хора, които се занимават със социална епидемиология, искат да подобрят света.

Интервю: Валтрауд Шваб

Източник

Кейт Пикет е английска епидемиоложка и автор (заедно с Ричард Уилкинсън) на широко нашумялата книга Нивото на духа, в която се защищава тезата, че общественото неравенство разрушава социалните структури.

Коментари (10)

- 24-03-2010|Златко

Предполагам, че текстове като този ще се сблъскат със собствени трудности при приемането, просто защото всичко „ляво“ е напълно дискредитирано в България, до такава степен, че изглежда е напълно достатъчно да се употреби тази думичка в една или друга политическа дискусия, за да се постигне ако не победа, то поне солидно психологическо предимство. Днес например прочетох, че СДС и ДСБ обвиняват правителството в „левичарски“ мерки, защото се въвежда данък лукс. Същевременно разбира се никой не предлага някакви конкретни идеи за запушване на бюджетните дупки освен „стискайте зъби“. Което на практика означава „ай стига сте се тревожили – и без това тук плащат само глупаците и социално слабите“. В такова нещо се е превърнала татковината, която винаги е била много по готовите идеологии, между другото. Като не можем да мислим сами, поне да станем отличници по онова, което можем да чопнем от съседите, близки и далечни.

Както и да е. Според мен това е изключително важен, принципен текст. Не че надценявам влиянието на малкото си изданийце, но все някой трябва и у нас да представя една или друга интересна идея, особено когато тя се противопоставя толкова силно на моментното статукво в социалните науки. Дано се намерят двама-трима души, на които най-после да им светне, че „свободата“ и „свободата да се правят пари“ не са непременно едно и също нещо. И че неколцината богати не правят едно общество нито богато, нито стабилно, нито дори свободно.

Толкова приказки от мен, текстът говори сам за себе си, ако човек е склонен да го вземе на сериозно. В Англия изглежда го правят, във всеки случай. Но пък и те са значително по-напред от нас с материала, що се отнася до благинките на новия свободен капитализъм, който изглежда е съборил там и последните остатъци от социалната държава, доколкото изобщо тя е съществувала на английска земя. Ние тепърва ще ги настигаме, както винаги. И тепърва ще ги гоним по обратния път, отново както винаги. Някои неща си остават толкова по-същите, колкото повече се променят, м-да ...

- 24-03-2010|Милко Белев

Не мисля, че тук има място за ляво и дясно. Такава поучителна статистика, макар и поразпиляна, има и за България. Има и опити за анализ. Ще копирам само два абзаца от официален доклад и линк към него за илюстрация. Бедата е, че май още дълго ще подсушаваме водата...

"Националните проучвания на храненето и хранителния статус на

населението в България, проведени през 1998 г. и 2004 г. от НЦООЗ,

показват тенденция за увеличаване разпространението на свръхтеглото и

затлъстяването при възрастното население. Със свръхтегло през 1998 г. са 36.6% от мъжете и 28% от жените над 18 г., а през 2004 г. съответно 38.5% от мъжете и 32.4% от жените. При първото проучване е установено, че със

затлъстяване са 9.5% от мъжете и 10.2% от жените, през 2004 г. честотата на

затлъстяването при мъжете нараства до 21%, а при жените до 17% (Фиг.15).

Разпространението на свръхтеглото и затлъстяването се повлиява от

социално-икономическия статус на населението. Проучването през 2004 г.

показва, че във всички възрастови групи, най-рискова по отношение на

свръхтеглото и затлъстяването е популацията с нисък социално-

икономически статус. Групата с най-високи доходи е с по-голямо

разпространение на затлъстяване в сравнение с популацията със средни

доходи. При лицата с ниско образование разпространението на свръхтегло и

затлъстяване е по-голямо. Размерът на домакинството оказва отрицателно

влияние върху честотата на наднорменото тегло."

http://ncphp.government.bg/files/ doklad08_1__12_2008-2[1].pdf

- 24-03-2010|Златко

Благодаря на госпожа Йордана Тодорова, която ми посочи слайдовете от книгата (които могат да се прелистват директно под текста на статията тук). Ако текстът е прекалено дребен, щракнете върху опцията „full“ от менюто на слайдовия прозорец.

- 28-03-2010|e-ink - Отличен текст

Ляво-дясно, фактите са си факти. Само дето не знам, ако населението затлъстява, агресията се развихря, пуберите искат да станат звезди на Митко Пайнера и същевременно се пуши яко, самоубийствата са много и всеки получава занижена оценка за това, което е направил - къде се нареждаме? Сред хората с големи разлики в доходите или сред тези, които все още са уравнени с някаква сива линия. Може би сред държавите с неправомерни и необясними разлики в доходите, в своя собствена група.

- 29-03-2010|Здравка Евтимова - силен текст

Благодаря за тази статия. Тя, заедно със трите статии за проституцията в България, ме подтикна да започна работа върху текст. Не зная дали ще го довърша и какво ще излезе от него, но съм благодарна на изданието за аналитичните, остри и особено интересни за мен статии.

- 12-06-2012|Павел - Пак левичарски манипулации

Прави впечатление, че в дадената извадка няма никакви конкретни данни, а чисто и просто се повтарят някакави произволни изводи и то с чисто субективна категория, каквато е щастието. И най-важното - дори да приемем за истина, че неравенството в обществото прави мнозинството нещастни, чисто практически това по никакъв начин не дава морална обосновка за най-големия блян на всички левичари, а именно терора над богатите. Ще го обясня с един прост пример - ако в една група от 10 човека един е богат, а останалите 9 са бедни и съответно нещастни, това дава ли право на 9-те да "експроприират" богатството на 10-тия? От гледна точка на горната "социоложка" това би било морален акт, защото 9-те ще са станат по-щастливи, а само един ще е нещастен... да пожертваме един за мнозина - колко познато и типично за левичарите.

- 12-06-2012|Златко

Никакви конкретни данни? Погледнахте ли диаграмите под текста, уважаеми? Или, що да се затрудняваме, когато можем просто да се поизлеем малко...

- 12-06-2012|Иван Рангелов

Златко, диаграмите (както и всички други социално-икономически данни) позволяват и едно съвсем друго тълкуване (което никак, ама няма да им хареса на създателите на

"The Spirit Level").

По-конкретно: винаги, когато гледаш едни или други данни, трябва имаш едно наум в каква ПОСОКА е евентуалната причинно-следствена връзка? Или, казано по- просто: кое е причина за кое? Кои данни са "движещите" - и кои данни са просто следствие от предиишните?

Да вземем например онази таблица, със заглавие отгоре: "How much richer are the richest 20% than the poorest 20%".

Какво виждаме там: ами най-слабо е неравенството в страните Япония, Финландия, Норвегия, Швеция, ...

Аз, от моя гледна точка, веднага мога да направя на основата на това такъв извод: Да, ето, вижте, в страните, където НЯМА много мигранти, в страните, където местното население е от един и същи етнос (а не "МУЛТИКУЛТУРНО") - именно в тези страни е постигнато най-много по преодоляване на неравенството!

Не си съгласен? Съжалявам, данните показват именно това!

- 12-06-2012|Златко

Кога за последен път си бил в Швеция и Норвегия, Рангелов? „Местното население от един и същи етнос...“ Да се смея ли сега, какво да правя?

- 12-06-2012|Павел - Проблемът е произволното позоваване на статистика!

Да, реални факти в този материал (включително графиките) почти няма! Например особено крещящо се набива на очи понятието "социални проблеми" и графиката, която "доказва" зависимост между неравенството и социалните проблеми. Налаганият извод е по-голямо равенство влече по-малко социални проблеми. Само дето очевидно "социални проблеми" е тенденциозно конструирана величина, която зависи по неизвестен начин от други величини. Например в "щастливите" държави според статистиките са едни от най-високите нива на алкохолизъм, самоубийства, разводи, депресивни заболявания. Да, там също така са с най-висока продължителност на живота, с най-малка детска смъртност, с най-големи публични социални разходи и т.н. Въпросът е, че при подходящ избор на статистики (например алкохолизъм и самоубийства) аз мога да докажа точно обратната теза - в страните с най-голямо равенство социалните проблеми са най-големи.

Увод в българската литература след Освобождението

Автор: Боян Пенев

Да разгледаме по-нататък при какви стопанствени и обществени условия се развива нашият духовен живот след Освобождението. От първите наши статистики се установява, че веднага след Освобождението България (Княжеството заедно с Румелия) е имала 2 и половина милиона население, от които 2 милиона българи, останалите чужденци. Постепенно броят на населението нараства и се увеличава – същевременно се увеличават и българските градове и села. Още през 80-те години се забелязва едно значително засилване на българския елемент, особено в по-големите градове.

При това известна промяна претърпява и етнографическата карта на България. Още с избухването на Руско-турската война мнозина турци напущат българските области; тия грамадни изселвания на турци продължават до най-ново време – цели турски села запустяват, особено в периода между 1878 и 1884 г. А българското население, което през време на робството е населявало повече планинските места, понеже там се е чувствувало сравнително по-сигурно, след Освобождението започва да слиза в равнините. Тъй напр. планинското население в Тетевенско се спуща в Раховското поле, селяните от Севлиевско и Габровско се преселват в равнините между Търново и Свищов; от Тревненско и Еленско отиват към Разград; а от Котленско още от турско време продължават да се изселват в Добруджа. Мнозина планинци се спущат към Казанлъшкия и Новозагорски окръг. На мястото на забягналите и изселените турци идват българските емигранти още през време на окупацията. Завръщат се българите от Бесарабия, Русия и Румъния, които са емигрирали през време на предишните руско-турски войни; връщат се също така мнозина българи от Мала Азия, българските католици от Банат; българите от румънска Добруджа – в българска Добруджа и Варненско. Повечето от тези, които се завръщат в отечеството си, населяват тъкмо онези места, дето българският елемент преди това е бил по-незначителен – дето е отстъпвал по количество на турското население. Също от Македония приижда българско население – било поради стеснителните политически условия в Турско, било пък за да дирят тук поминък.

От какво голямо значение са били всичките тия колонизации за засилването на българския елемент в страната се вижда от факта, че от 338 християнски села във Варненска и Шуменска епархия повече от 135 след войната са имали нови жители – българи (Иречек, Кн.1. 62).

Разбира се, новите политически условия налагат известни промени и в стопанствените и икономически отношения. Променят се преди всичко условията на българския пазар, на българската търговия и индустрия. В турско време българите са разполагали с много повече пазари, отколкото след Освобождението – по-рано техните стоки и храни, произведенията на тяхната домашна индустрия са намирали пазар във всички краища на обширната турска империя – не само в Европейска Турция, но и в Мала Азия. А след като България се откъсва от Турция, за вътрешен пазар остава една по-ограничена област. Освен това западните български краища остават под сръбска власт, Македония, Одринско и Разлога остават под Турция. Най-богатият пазар на Северна България, Добруджа, остава в ръцете на Румъния. Източна Румелия, която преди това е била свързана в стопанствено отношение със северните български области, се поставя в икономическа зависимост от турските пазари. Изобщо всички онези краища, които по-рано са влизали в границите на българския пазар, сега се затварят за българската търговия и индустрия. Вследствие на това започва да запада българското абаджийство, гайтанджийство – изобщо оная домашна индустрия, произведенията на която са намирали широк пазар в Турско. Поради новите стопанствени условия в България, а също така и поради европейската конкуренция, започват да западат и някои занаяти, вместо които се развиват, съобразно новите икономически изисквания, други занаяти и индустрии: създават се нови търговски и промишлени центрове вместо някои стари, които западат. В страната се внасят чужди капитали, обръща се по-голямо внимание на използуването на природните богатства, създават се някои нови пристанища на Дунава и Черно море, прокарват се повече пътища, железни линии, използуват се повече средства за сношение и съобщение, вследствие на които търговията, вносът и износът придобиват по-интензивен характер. Стопанствените условия значително се подобряват след присъединяването на Източна Румелия към българското Княжество – Румелия се свързва икономически със Северна България и се отделя от Турция с митнишка граница.

Известни промени се наблюдават също и в селското стопанство. Аграрните отношения след Освобождението стават по-нормални – броят на едрите землевладелци значително намалява, повечето от едрите землевладения се раздробяват – и България изцяло взема изглед на една страна на дребно землевладение. От това се обуславя до известна степен привързаността на нашия народ към земята и демократичният дух, който го отличава. И едното, и другото – привързаността към земята, демократизирането и простотата на живота – намират израз в литературата. Привързаност към земята – в поемите на Славейкова и в най-новата литература: Елин Пелин, А. Страшимиров, Йовков („Земляци“). Българският селянин, собственик на земя, не зависи икономически от никое съсловие, чувствува се самостоен в своя бит и в отношенията си към другите. Той има възможност сам да се грижи за себе си, за просветата на своите деца – и като е материално добре поставен, по природа възприемчив и любознателен – може и по-лесно да се поддава на въздействие от културен, политически и обществен характер. При това той проявява след Освобождението повече стремеж към просвета, повече обществени интереси, понеже е заставен да взема участие в живота на българската държава. Сношава се по-често с града, поддава се на неговото влияние, което за жалост невинаги е благотворно. Можем да отбележим още един важен факт – поради честите сношения на селото с града след Освобождението още повече се засилва прииждането на селското население в градските центрове – едни напущат селото, за да дирят в градовете по-лесен поминък, за да се настанят на държавна служба, а други – за да заменят земледелието със занаятчийство или търговия. Освен това една голяма част от нашата градска интелигенция е от селски произход. Като изключим днешния политически момент, можем да кажем, че по такъв начин здравите народни сили идат да осветят българския град, като се противопоставят несъзнателно на всички онези външни влияния, които са чужди и враждебни на българската психика.

За съжаление покрай здравите нравствени сили българското село праща твърде често и крайно покварени сили, и то покварени главно от политическата развала, от оная чудовищна безнравственост, която характеризира нашите политически отношения.

В началото на свободния ни живот традицията на българския бит не е била още значително накърнена – тази традиция в селата се пази и до днес. Особено впечатление са правили на чужденците патриархалните български нрави, при които са се сближавали различни обществени среди. „Изобщо тук хората стоят много по-близо един към друг, нежели в нашите препълнени със свят градове, с техния комфорт и етикети. То е национално общество, което има бъдеще, ако удържи своя народен, прост и естествен характер“ (Иречек, Кн. Б. I. 352). Със своя вроден демократизъм народът не е гледал с добро око на привилегированите класи, на титлите, ордените и униформите, дори конституцията е запрещавала да се носят ордени, освен ордените за храброст. Иречек изтъква, че тия външни отличия са отблъсквали българина, „защото в турско време подобни нишани носеха само „предателите и шпионите“ (Иречек, Кн. Б. I. 343).

Традициите на патриархалния бит, демократичните настроения на народа, нормалните стопанствени условия в селото и града – всичко това, не ще и дума, е от твърде голямо значение за общественото развитие. Само че докато не се създаде една по-висока култура, докато тази грамотност, с която днес толкоз много се гордеем пред чужденците, не се превърне в истинска просвета, ние все още ще изглеждаме като едно първобитно общество, което, макар и да таи в себе си здрави и ценни сили, излага се безразборно на всевъзможни въздействия, лута се по всевъзможни посоки, увлича се от крайности и като е лишено от самокритика и от един по-висок морал, често губи равновесие и обърква своите понятия за нравственост и култура. Разбира се, тия лутания, тия нравствени колебания на нашето общество се обясняват до известна степен и от обстоятелството, че зад себе си ние нямаме дори половин век свободен политически живот. За няколко десетилетия ние трябваше да създадем своя държава, да я организираме, да се грижим за просветата си, да заздравим политическата си самостойност, да водим борби за национално обединение, което надминава силите ни и средствата ни. И съвсем естествено и обикновено изглежда онова състояние, в което се намира днес българското общество. По-друго, при тия условия, едва ли би могло да бъде.

* * *

Какво представя преди всичко центърът на българския духовен живот?

Преди 30–40 години София, която днес се счита за център на българската култура, е приличала на едно голямо село: „Самият живот беше мъчен; столицата – в планинска местност на вътрешността, се намираше далече от каквато и да е железница, къщята бяха повечето дървени, слабо запазени против големите студове. През зимата често върлуваха ужасни пожари. През лятото жаби и мишки съживяваха пода; един плъх беше захапал ухото на младия секретар на една дипломатическа агенция, когато спял сладко в леглото си. Първата зима всички министерства освен военното бяха заедно в една двуетажна дървена къща. По-малките министерства разполагаха в нея едва с по една стая. Когато веднъж министърът на правосъдието обясняваше някому си много нагледно правото, цялата къща беше на крак и всички тичаха да видят какво се е случило. В княжеския палат – стар конак на турския валия – валеше през стряхата и капеше в съдовете, поставени по подовете. Полека-лека градът се изпълни с нови здрави къщи“ (С. А. К. Иречек за своето петгодишно престояване в България. – Мир, 28 януари 1918).

Какъв живот е водило софийското и изобщо българското общество през първите години на свободата, узнаваме от повестите и разказите на Вазова, а също така и от някои негови сатирични и хумористични произведения („Провинциал в столицата“, „Гусла“).

Още тогаз София е имала изглед повече на чиновнишки град; страстта към чиновничествуване е отличавала не само българската столица, но изобщо българската интелигенция. Още през време на окупацията русите започват да назначават чиновници от средата на нашата интелигенция. „Още тогава имаше партийни течения, интриги и списъци от различна окраска“ (Иречек, Кн. Б. I. 380). И подготвени, и неподготвени са се домогвали да се настанят на държавна служба. Присъединяването към една или друга партия е ставало с оглед към облагите, които е обещавала на своите привърженици – когато партията е идвала на власт, за да им се отплати, давала им е чиновнишки служби, без да обръща внимание дали имат ценз за такива служби. По този начин партизанството прониква в управлението с най-извратените си форми. Чиновниците се сменяват заедно с правителствата – и всяка партия, за да увеличи числото на своите привърженици, увеличава службите. Чиновнишката заплата при предишния евтин живот е привличала дори селяните, които са оставяли земята, за да чиновничествуват. Тази страст се отразява също и в търговията и индустрията. Не твърде заможният търговец е предпочитал да бъде държавен служител, чиновник в някое учреждение с една заплата от стотина-двеста лева, а занаятчията е напущал работата си, която не му е давала сигурен доход, за да стане разсилен или стражар. Безразборно е ставало и назначението и на големите чиновници; високи длъжности са се заемали от хора със съвсем повърхностно образование или пък съвсем неподготвени за своя пост. Лекари, теолози, самоуци и недоуци са управлявали България като министри. На държавни служби се назначават и предишните български революционери, които са въставали против всяко своеволие и всяка неправда. Понеже с литературен труд не е могло да се живее, на чиновничество се посвещават и нашите писатели: Вазов, Пенчо Славейков, Михайловски, Яворов, Петко Тодоров – всички! Вазов става мирови съдия в Берковица. Каквито са били мировите съдии, такива са били и адвокатите – еднакво неподготвени за специалността си. Най-добре е изобразил и едните, и другите Вазов в повестта „Митрофан“. Малцина са имали специално юридическо образование – също тъй твърде малко са били подготвените лекари, инженери, учители, общински и окръжни чиновници. Иречек е наблюдавал нашия живот в продължение на пет години (1879–1884), първите години на нашия свободен живот. Той си спомня: „в Източна Румелия бяха на власт коренни граждани, в българското Княжество емигранти, българи, които живееха преди това в Румъния, Русия, в разни други държави или поне в столицата на османското царство, в Цариград. Имаше между тях хора и със загадъчно, не съвсем изяснено минало. Първата зима в новата държава беше един вид „карнавал на свободата“; хората несъзнателно разиграваха комедия, като се препираха в политическите събрания и клубове, при избори, в Народното събрание, в разните управления и във вестниците, които скоро сменяха един други, при пълна свобода на печата. То беше нещо подобно като в Чешко в 1848. На публични тържества интелигенцията играеше народни хора, даже и по улиците. При туй шапките и цилиндрите не стояха добре на главите; виждаше се, че те са ново нещо, наместо фесовете и калпаците. За приказ беше първият придворен бал на януари 1880; гостите „ометоха“ бюфета с баснословна бързина. Тези работи бяха естествени, ала чужденците виждаха в тях незрелостта и неспособността на новоосвободения народ. Един дипломат намираше прилика с еманципацията на негрите след Гражданската война в Съединените държави на Северна Америка. Други прокарваха паралели между политическия живот на малките балкански държави и американските републики на креолите в Гватемала или Венецуела; намираха, че и едните, и другите имат наклонност към промени в управлението, към избори на нови началници и промени на министерства. Тепърва полека-лека всичко влизаше в своя прав път“ (С. А. К. Иречек за своето петгодишно престояване в България. – Мир, 28 януари 1918).

Иречек, който е наблюдавал отблизо недостатъците на тогавашното българско общество, оставил ни е твърде ценни характеристики – както в книгата си „Княжество България“, така и в „Cesty“, а така също и в неиздадения си труд върху най-новата българска история. Преди всичко той изтъква неговата крайна подозрителност – навред това примитивно общество подозира скрити замисли, лоши намерения, Иречек изтъква неговата склонност да клевети, да пръска клюки по адрес на другите, неговата неспособност да се домогне до една обективна оценка на събитията и лицата – това са качества, от които българското общество и до ден-днешен не се е освободило и които понякога се проявяват в най-противна форма – една форма, която може да се търпи само в средата на нашето общество, никъде другаде.

„Във вътрешната политика владеят най-ожесточени партизански злоби, всякакъв род интриги, които виреят на Изток. София е истински котел на вещици; който е имал случай да проживее няколко години наред в тукашното политическо общество, той през целия си живот ще чувствува кошмар при спомена за тая отровна готварница. При това често се разпространяват най-невероятни политически и полуполитически клюки. Чужденецът чува хиляди най-лоши неща за отделни българи от самите българи и после бавно открива, че всъщност хората не са толкова лоши, както взаимно се представят, заслепени от завист и партизанска страст. Непредубедена оценка на туземни таланти, особено на политически противници, е изключение. Главатарите на партиите нерядко имат лична омраза един срещу друг. Оттук бързото овехтяване на политическите величия и забележителното явление, че хора, които известно време са се наслаждавали на най-голямо уважение, пак бърже ниско се сгромолясват от своя пиедестал. Мнозина душат постоянно тайни планове и намерения; аз познавам дори личности, които предпочитат да четат между редовете, нежели самите редове“ (Иречек, Кн. Б. I. 355).

Ужасна подозрителност!

Освен това Иречек отбелязва егоизма на българското общество, отсъствието на по-значителни социални инстинкти, завистта – особено завистта по отношение на тия, които са се издигнали над другите със своите способности. Много справедливо бележи Иречек, че да хвалиш един българин, то значи да му създаваш врагове – при това българското общество се отличава с непостоянство и наклонност към изопачаване и преувеличение.

„Та и обстоятелствата бяха неблагоприятни за образуване на характера. Една твърде разпространена черта е завистта, продукт на първобитно материално състояние и голямо препятствие на обществения живот; много добри неща не сполучват, защото един другиго не подкрепят или от недоброжелателство развалят. Не е добре даже да хвалиш един българин в печатни съчинения: то му създава врагове. Към това се присъединяват както в целия Левант у много личности непостоянство, недостатък в правдолюбие и наклонност към изопачаване и преувеличаване“ (Иречек, Кн. Б. 1. 350–351).

По-нататък обективният наблюдател на нашия живот изтъква политическите страсти, които владеят българина и които са свързани с най-отрицателните качества на неговия характер.

„Политическите страсти са от голяма глъбина и сила. В първите времена състоянието на обществото правеше на хладнокръвния наблюдател впечатление на всеобщо болезнено възбуждение на нервите. Във възбудените времена, като през сесиите на Народното събрание, много хора дотолкова потъват в тоя партизански живот, че за нищо друго не могат да мислят и говорят... Тия страсти помрачават съжденията и чувството за справедливост. Тия, които са на власт, се мъчат да унищожат политическите си противници, дори да разрушат доброто, направено от тях, и да ги оставят без хляб“ (Кн. Б. I. 355–356).

Специално за изборните борби, в които най-силно се проявяват тия страсти, Иречек пише:

„Законът изрично запрещаваше всяка „агитация“, защото под това се разбираше само раздаване на пари... От 1881 се започват ексцеси при изборите. Оттогава денят на изборите е един вид обществени оргии, дето се дава свобода на всички страсти и особено на частни отмъщения и дето се срещат най-печални изненадвания, без да изключим и убийства. Главните ръководители са: сопаджиите, стари емигранти и млади странствуващи агитатори на служба у партиите“ (Кн. Б. I. 358).

Обикновено изборите се предхождат от шумни митинги, публични събрания, агитации, обнародване на политически брошури, всевъзможни „отворени писма“ и пр. Всичко това е насочено в повечето случаи против отделни личности. „При това стават безредици, които са се случвали и в турско време, че подписите и общинските печати се вземат от безграмотните селяни чрез измама за харти със съвсем друго съдържание“ (Кн. Б. I. 357).

В Народното събрание човек слуша само прения, които се израждат в кавги – и всички въпроси там решава не справедливостта, а мнозинството, с което разполага правителството. В събранието правителството може да прокара всичко, каквото поиска, понеже мнозинството е на негова страна. В едно стихотворение, писано през 90-те години, озаглавено „Опак край“, Пенчо Славейков ни дава една картина на българското Народно събрание, над вратите на което вместо някогашен лъвски герб стои кречетало:

Всякоя зима тълпи по тълпи

стичат се луди мливари –

всякоя зима повтарят се пак

там тупурдиите стари...

Иречек прибавя: „Галерията не трябва нищо да си позволява, защото в противен случай народните представители бързо се изкачват горе и установяват реда собственоръчно с тежките си юмруци (Кн. Б. I. 359).

Като друга една характерна особеност на българското общество Иречек посочва незачитането на законите – чувството на законност е неразвито не само у обикновените граждани, но и у управниците – условията през време на робството твърде малко са способствували да се развие подобно чувство у българина.

„Действуващите днес в страната закони не са продукт на вековно развитие на правото, но вносна стока. Неразвитото чувство на законност се съглежда тутакси по поведението спрямо собствените закони... Но най-чудното е, че и високопрехвалената Търновска конституция често се отхвърля настрана и законите не се зачитат без ни най-малък свян“ (Кн. Б. 1. 355).

Като един недостатък, останал от робските времена още, е българската сервилност, българското любоугодничество, сляпото преклонение пред властта, силата и материалното богатство. Може би това е една от най-противните български черти. Обикновено българското общество се отнася низкопоклонно, раболепно към силните на деня. Но това съвсем не е преклонение пред авторитета, съвсем не е признаване на някакви високи морални или интелектуални качества у тия, пред които се прекланя обществото. Това се дължи на страх, на груба практичност, на българска пресметливост. Всъщност българинът, в дъното на душата си, не признава никакви авторитети, макар и да се отнася с раболепие към силните; към тях той не изпитва едно истинско уважение – знае от що произтича силата им и по какъв начин може да бъдат използувани за лични, користни цели; когато престанат да бъдат силни и властни, той се отнася към тях с презрение – дори с жестокост. Обектите на раболепието постоянно се менят, но самото чувство остава неизменно, винаги едно и също – като някаква съществена особеност на нашето не твърде привлекателно общество.

Отбелязаните особености на обществото се обуславят и от това още, че животът в страната бързо се движи, ту напред, ту назад – на всеки случай не се движи нормално – колебае се между крайности; нито в една област на нашия живот не може да се долови една определена, установена посока – навред лутания, колебания, крайности и анормалности. Самите правителства бързо се сменят – особено отначало; през първите пет години на свободния ни живот се сменят 10 министерства. Страната се намира в едно състояние на постоянно политическо брожение и кипение. Но всичко това носи повърхностен характер. Както отбелязва Иречек, впечатленията в България не са тъй дълбоки, както в чужбина. Обикновеният политик в тази земя с леко сърце променя възгледите си, мнозина видни политически мъже променят в късо време програмите си. Към края на Александровото царуване неговите предишни върли врагове стават най-предани негови привърженици. Враговете на руските генерали Соболев и Каулбарс отсетне се превръщат в най-фанатични защитници на руската политика; а тия, които отпосле отправят най-големи нападки по адрес на Русия, преди това са били отчаяни русофили – славили са руските генерали и дипломати. С тази повърхностна впечатлителност е свързана слабата интензивност на политическата памет. Българският политик мисли само за сегашния момент, само за настоящето – неспособен е да обгърне с погледа си миналото и в същото време да предвиди вероятните възможности на бъдещето (Ир. Кн. Б. I. 351).

Интелигенция

По своя състав нашата интелигенция е твърде разнородна: мъчно би могла да се слее в една цялостна обществена сила и да насочи енергията си и умствените си дарби в една посока, в постигане на един общ национален или културен идеал. В нейната среда се сблъскват най-противоположни интереси, стремежи и вкусове, най-разнообразни схващания и склонности. Особено значителни са разликите в психическо отношение – тук срещаме тракийци, българи от северните краища, от Македония и Одринско – а това са все различни темпераменти, различни характери, различни способности и разположения. Освен тях – мнозина, които дълги години са прекарали в чужбина и почти са се откъснали от българската традиция. Без съмнение, не е малка разликата между психологическите типове, които представят различните български области – една разлика, която много добре може да се наблюдава и в политическия ни живот, и в литературата, и в икономическите отношения – изобщо в целия ни духовен и материален бит. Вече самите имена македонец, тракиец, шоп, балканджия изразяват не само принадлежност към известно място, но и загатват за особени психически качества.

После: самият прелом в нашата политическа история – резкият преход от робски към независим живот–усилва още повече тази разнородност. Едни се каляват за обществени и политически борби преди Освобождението, новият живот ги заварва с оформени вече идеали – а други тепърва след Освобождението – при съвсем други условия и отношения. Интересно е, че някои от тези, които в ранни младини, при условията на робството, започват патриотическата си дейност, след това претърпяват една странна еволюция: от революционери се превръщат в реакционери, от борци за демократични идеали – в привърженици на една съвсем реакционна политика. От предишния им идеализъм не остава никаква следа. Такъв е случаят например със Стамболова, близкия приятел на Ботьова.

Като говорим за разнородния състав на нашата интелигенция и за отсъствието на общи задачи и цели в нейната среда, не трябва да забравяме и друг един важен факт: повечето от тези, които я съставят, са получили образование в различни страни и училища. И разбира се, до известна степен от тези чуждестранни школи се обуславят големите различия в домогванията на лицата, в техните методи за работа, дори в техните отношения към народа и обществото. Съвсем друго би било, ако нашите младежи бяха възпитаници на една домашна школа, както това бива в страни, които са създали една значителна национална, самобитна култура. Само в такива страни може да се говори за единство на образователните цели, за единство в духовния живот и за една обща посока на колективната енергия на интелигенцията. У нас е съвсем друго: едни от нашите младежи добиват образование във Франция, други в Германия, трети в Русия. И не само в тия страни. А каква грамадна разлика има между френските и германски или между руските и френски училища, това знае всеки, който е имал случай, макар и повърхностно, да наблюдава едните и другите. То са разлики не само на методи и схващания, но и на мироглед.

От представителите на българската интелигенция днес сравнително по-дълбоко са засегнати от европейската мисъл само тия, които са прекарали една по-сериозна школа в чужбина. Влиянията са най-разнообразни – а според тях и неоформените още напълно, отделни типични групи в нейната среда. Разликите помежду им са доста значителни, можем да ги наблюдаваме във всички области на нашия духовен живот. Напр. в областта на науката и литературата: тия, които имат за образец руската наука и литература, проявяват особена склонност към публицистичен стил, към разглеждане на въпроси от морален и обществен характер, към полемизиране. Немските възпитаници имат склонност към системата, методата – в крайните си форми тази склонност се изразява в нещо твърде сухо, отвлечено и педантично. За развитието на нашата наука най-много са допринесли всъщност немските възпитаници – със своите добросъвестни изучвания и със своя методичен труд. Френските възпитаници обичат да засягат множество въпроси и понякога с грация се стараят да прикрият своята повърхностност. Имат голяма слабост към фразата, към ефектните цитати, към големите имена и чуждите думи. Слабостите на стила им се изразяват във фразеология. Различията се долавят дори в държането, във външните отношения. Руските възпитаници – по-прости в обноските си, по-небрежни към външността, – характерна е за тях оная прямота, която лесноминава в неочаквана и нежелана интимност и безцеремонност. За тях това е признак на демократичност. А немският възпитаник като че ли винаги има пред себе си един пример, един идеален образец – и на него се старае да подчини и постъпките си, и работата си, и мисълта си дори. Има нещо отвъншността на един благообразен Schulmeister – много сериозен; поставете само въпрос, и той веднага ще се разгледа от една страна; след малко неговата съобразителност ще разкрие друга страна – и като отделен параграф в мислите му ще последва едно ново разглеждане; пауза – ново досещане – нов параграф. И така може да продължи безкрай. Главното е да се изчерпи въпросът, да се теглят всички възможни заключения, да се направят всички съображения. Докато те обземе безкрайна досада. Покрай многото положителни качества на немските възпитаници като отрицателна черта, като крайност, може да се отбележи не само педантизмът и прекалената абстракция, но твърде често и тяхната тежка мисъл – една мисъл, която наистина е съдържателна, но е затворена във форма, мъчна за преодоляване. Тук бихме могли да изтъкнем едно положително качество на френската школа, която държи твърде много на лекото, увлекателното, занимателното изложение – и дава множество образци от областта на френската литература и наука за синтетични, завършени характеристики – живи, конкретни, а не отвлечени, прекалено аналитични, каквито са немските характеристики. Френският възпитаник се отличава с една по-подвижна мисъл, с лекота, която може да мине в лекомислие – вниманието му е твърде често погълнато от външния живот, от неговите видове и дори от неговите пози. Да го наречем елегантен, е прекалено – тая черта не е присъща на българина; но той иска непременно да бъде елегантен и доволен е, ако това му усърдие бъде забелязано.

Разликите в школите обуславят до известна степен и разликите в специалностите, а също така и в заслугите за развитието на нашия духовен живот. Казах, че за разработването на нашата наука най-голямо значение имат тия, които са школували в Германия.

Френските възпитаници са се проявили досега в областта на политиката иобществения живот, както и руските – само че първите си остават политицив по-ограничен смисъл, докато за вторите особена важност има моралната страна на политическите отношения, а особено: политическата догма. Една съмнителна заслуга на руските възпитаници е, че се интересуват и от въпросите на възпитанието и реформирането на училището – между тях срещаме учители, които през 80-те и 90-те години оказаха твърде силно влияние върху нашата школска младеж и върху системата на българското образование.

Разнородността в състава на българската интелигенция се увеличава още и от това, че покрай тия възпитаници на различни школи срещаме и доморасли самоуци – особено през първите две десетилетия на свободния ни живот – самоуци, които с една странна смелост работят в областта на българската наука – занимават се с история, етнография, езикознание – и навред се проявяват като дилетанти – пристъпват към разрешаване на най-трудни научни въпроси с всичката наивност и неподготвеност на дилетанта. Най-противните форми на този дилетантизъм: хора, незапознати с никоя култура, дори с никой език – пишат нахално за всичко – могат да правят преценки на чужди поети, от които почти нищо не са чели, на философски учения... кражби – претенции на културност. Може би това е най-изроденото, до което е стигнала нашата интелигенция. Когато говорим за интелигенция, по-добре е да не мислим... – падения, безхарактерност... особено през войните и след тях.

Като се характеризира интелигенцията, не трябва да се забравя още едно обстоятелство – в слабата културност на нашето общество, в слабите образователни стремежи на българската среда, интелигенцията среща една голяма пречка за своето съществувание и развитие. Средата със своята некултурност е по-силна от образованата интелигенция, влияе върху нея и смъква до своя уровен една голяма част от нея. Тия, които не се отличават с по-силна воля за творчество, у които умствените интереси не са твърде значителни, скоро се изравняват със средата, водят едно безволно съществувание, забравят някогашните си младежки планове, способностите им, ако са ги имали, заглъхват постепенно. Най-пагубно влияе в тази посока нашата провинция. Печалното е, че и до ден-днешен ние имаме само един-единствен център на духовен живот – София, – за толкоз години не съумяхме да създадем и друг, макар по-малък, център на духовен живот. Тъй че днес за днес остават да ръководят духовното развитие само по-силните, по-устойчивите характери, тия, които винаги имат съзнание за това, което са и което трябва да бъдат, и се отнасят критично към българската действителност – отнасят се при това не с пасивна, а с активна критика.

Също такова разнообразие в духовните интереси: „За мнозина литературата и науката са нещо като разкош, лукс, защото след свършване на своето образование те четат малко – само вестници и необходими за службата ръководства, и скоро загубват връзката с напредъка в света. В София човек може да разпознае един ред слоеве, които се започват с възпитаниците на французките училища при Луи-Филипа и руски при императора Николая и които са замръзнали на същата точка, при която са напуснали университета. Срещал съм също и хора, от които слоят на образованието пък е отпадал като някое лошо лустро; същевременно зачудвали са ме други, които, без някога да са излизали из България, прилежно чели – с любознателните си въпроси върху тънки подробности на различни науки. Това сега се изменя чрез растящото влияние на младата литература, която прави несъмнен напредък, и чрез бързо нарастващето множество на по-млади, по-образовани мъже“ (Иречек. Кн. Б. I. 347–348).

Може да се каже, че българската интелигенция все още няма една определена физиономия и не представя една завършена картина – все още се характеризира с един незавършен процес на образуване. При това, както отбелязва Иречек, „нейното количество мъчно може да се определи, понеже то бързо расте и се губи надолу в народните слоеве без рязка межда“ (Кн. Б. I. 345).

За да разберем по-добре еволюцията на българската интелигенция, ще трябва да отбележим, че в идейно отношение тя се намира в известна зависимост от епохата преди Освобождението. Всъщност, ако се вгледаме по-внимателно в обществените отношения, ще видим, че на тъмните, на консервативните и реакционни сили у нас се противопоставят всъщност две течения. Едното бихме нарекли либерално, демократично. Отначало негови изразители се явяват Славейков, Петко Каравелов и всички онези, които ратуват за едно демократично устройство на българската държава. Другото течение също се придържа о либерални принципи, само че те са изразени в една по-крайна форма – привържениците на това второ течение се ръководят от радикални политически идеи, борят се за съществени реформи от обществен и социален характер – за преобразования, които да засягат не само политическите, но и социалните отношения на живота.

Както демократичното, така и това друго течение, което се застъпва за коренни реформи, води началото си от времето на националните борби. Негови предвестници и първи изразители са Любен Каравелов и Ботьов. То продължава своето развитие след Освобождението. Може да се каже, че това радикално течение възниква главно под руско влияние – под влиянието на руските публицисти: Херцен, Писарев, Чернишевски, Добролюбов и др., обуславя се от обществените и идейни движения в Русия през 60-те и 70-те години. Това е епохата на руските увлечения от позитивизма, от трезвения реализъм и тъй наречената „нова наука“. На подобно увлечение се поддава една значителна част от нашата младеж през 70-те, 80-те и 90-те години. Научните, философски и специално литературни интереси на радикалното течение у нас през него време се характеризират със склонност към рационалистични схващания, към положителни знания – то признава правото на здравия разум. Това е богът, на който се кланя Ботьов – бог на разума, защитник на робите. Ботьов е вярвал, че след една социална революция народите ще се съединят и ще празнуват деня на този бог. От литературата се изисква да бъде преди всичко тенденциозна, да служи на обществения живот, да отразява прогресивни идеи; писателят е длъжен да изобразява реално живота, действителността – но като излиза от една предвзета идея, като се превръща в проповедник, агитатор и публицист. Привържениците на новата наука считат за свои учители създателите на позитивизма, увличат се от немската материалистична философия, от всички науки най-високо поставят естествените и социалните. За тях най-големи авторитети са Конт, Спенсер, Тома, Бокл, Мил; немските материалисти: Feuerbach, Büchner, Vogt, Moleschot; за последна дума в областта на естествената история считат учението на Дарвина за произхода на видовете и половия подбор. Вполитическата си и обществена дейност привържениците на това радикално течение засягат преди всичко материалния бит на народа, въпросите на народното благосъстояние, преустройството на държавното управление. При това те се борят за съществени преобразования на обществените отношения, за демократизация на обществото, за пълна политическа свобода, за освобождение на човешката личност – не само на мъжа, но и на жената, – от тяхната среда излизат първите проповедници на определени феминистични идеи у нас. Характерно е и това още за тях, че в революцията те виждат едно важно средство за прокарване на социални и политически реформи. Освен това мечтаят за съюз на свободните балкански народи.

Казах, че първи изразители на тия нови схващания се явяват у нас Каравелов и Ботьов. В края на 60-те години Каравелов ги пресажда в Сърбия и след него в същата посока работи неговият сръбски приятел Св. Маркович. В началото на 70-те години нашият революционер изразява своите реформаторски идеи и на български – в редица статии, които помества във вестниците си „Свобода“ и „Независимост“ и в списанието „Знание“. В по-крайна форма, вече с известна революционно-социалистическа окраска, тия идеи се явяват изразени в стихотворенията и статиите на Ботьова, който проповядва социална революция, не признава друг Бог освен разума и друга борба освен борбата за социално и политическо освобождение на поробените. Каравелов и Ботьов стават учители за поколението на своето време и за онова поколение, което дохожда след Освобождението. Само че привържениците на Каравелова и Ботьова отиват по-нататък в разработването на новите реформаторски идеи – обогатяват ги с ново съдържание, – разбира се, пак в зависимост от руски влияния.

Ако се вгледаме по-внимателно в еволюцията на нашата интелигенция, привърженица на радикални идеи, в развитието на нейните обществени идеи, ще отличим няколко фази.

През 80-те години и първата половина на 90-те години българската младеж се намира под влияние на руското народничество – на руските обществени идеи от 70-те години. С какво се характеризира това народничество? Вниманието на интелигенцията е насочено към масата, към средата, към обществото – на обществото се гледа като на главен фактор на развитие. Привържениците на народничеството считат за свой дълг да служат на селската маса, на същинския народ (оттук името „народничество“), съзнават своя дълг към народа, искат да го просветят, да му разкрият идеите на своето ново учение. Девизът на руските народници е „В народ!“ – да идем сред народа! Те са представени в множество произведения на руската литература – между другото и в някои романи на Тургенева („Новь“).

Върху почвата на това народничество се развива по-нататък както в Русия, така и у нас тъй нареченият „утопичен социализъм“ – утопичен в смисъл, че не може да има практическо приложение, че неговите идеи не могат да бъдат осъществени. Негови представители са Сен-Симон, Фурие и Робърт Оуен. Това са създатели на нова вяра, нова религия; те говорят за ново християнство и ново евангелие. В съчиненията си утопистите изтъкват, че е необходимо да се разпределят по един справедлив начин продуктите на труда, посочват как трябва да се организира обществото и индустрията, производството – как ще изглежда бъдещето общество, ако се осъществят техните идеали.

Отначало социалистическите увлечения в Русия, както и у нас, носят народническа окраска. Едно смесване на народнически със социалистически схващания срещаме напр. в съчиненията на Херцена, Огарева, Лаврова, отчасти у Добролюбова и Чернишевски – това са все учители на нашата интелигенция. Техният социализъм всъщност носи не пролетарски, аземледелски характер. Те вярват, че Русия може да мине без капиталистическата стадия на развитие – убедени са, че капитализмът може да донесе само вреда и изтощение на народа и земята и поради това по всякакъв начин трябва да се направи невъзможен в Русия – според тях всички обществени и социални реформи трябва да бъдат съобразени с местните условия в една страна, с народния бит, с особения характер на народното стопанство. А като сила, която ще осъществи реформите, те считат народната маса и интелигенцията – а не пролетариата в тесен смисъл. Херцен пише: „Человек будущего в России – мужик, точно также, как во Франций работник.“ Ето защо повлияните до известна степен от социализма народници искат да просветят масата – да й възложат задачи, които социалистическото учение възлага всъщност върху работничеството, върху пролетариата. Понеже в Русия е нямало още пролетариат, както го е нямало и в България, понеже западноевропейският социализъм се е зародил при съвсем други икономически условия, те са искали да приспособят идеите на този социализъм към руските и български условия – към условията на една земледелска, а не индустриална страна – като са мечтаели за социалистически строй, осъществен чрез народа. Този народ именно е трябвало да бъде просветен от прогресивната интелигенция, за да може с пълно съзнание да участвува в едно обществено преустройство – да се бори за създаване на едно ново общество, в което ще бъдат премахнати съсловните противоречия и собствеността ще бъде справедливо разпределена между отделните негови членове.

По-нататък, към средата на 80-те години, у нас почват да проникват идеите на същинския, на научния социализъм – тъй както са изразени те в съчиненията на Маркса и Енгелса, главно в Марксовия „Капитал“. Марксизмът всъщност измества народничеството, утопичния социализъм и означава една нова фаза в развитието на интелигенцията. Първенствуваща роля в общественото преустройство марксизмът приписва на пролетариата – на онова съсловие, което възниква в епохата на капитализма в предимно индустриални страни. Самият капитализъм се счита за нещо неизбежно, за една историческа необходимост в процеса на икономическото развитие; едни страни са дошли вече до него, а други ще го преживеят по-късно. Научният социализъм се опитва да установи законите на икономическата еволюция, да изтъкне икономическите противоречия между две съсловия – едното, което произвежда и живее в лишения, пролетариатът, и другото, което се ползува наготово от материалните блага, буржоазията – съсловието, което експлоатира работничеството. Привържениците на този социализъм в агитационната си дейност внушават на пролетариата класово съзнание, за да го подготвят за борба с имотното съсловие. Тъй че докато по-рано се проповядва култ на масата, на народа, на селянина – при народничеството, – сега излиза на пръв план пролетариатът, изтъква се неговата особена мисия: да унищожи днешния капиталистически строй, да премахне неравенството и да създаде бъдещото общество – същевременно да създаде един нов морал, нова мисъл и ново изкуство.

Под името социалисти у нас се обединяват отначало хора от различни среди и съсловия, с най-разнообразни възгледи и политически влечения. Преди всичко социализмът е бил в противоречие със земледелческия характер на нашата страна; у нас не е имало развита индустрия, не е имало фабричен пролетариат, за да намери учението му практическо оправдание. Ето защо неговите последователи излизат главно от средата на интелигенцията, на учителството и чиновничеството – дори от средата на имотното съсловие, на тъй наречената буржоазия, в лицето на която социализмът е трябвало да вижда свой смъртен враг. Като модно учение той е привличал множество идеалистично настроени младежи, които малко са се интересували от неговата теоретична същност, от неговото икономическо учение и от философските му предпоставки. Примамвало ги е само едно – борческият, революционен характер на социализма, борбата с буржоазията, с тираните, с всички онези тъмни обществени сили, които спират прогреса и се противопоставят на либерализма и новите преобразования. Тъй че социалистическите увлечения отначало у нас носят повече романтичен и идеалистичен, отколкото теоретичен и идеен характер. Със своята проповед за освобождение, за унищожение на днешния ред и днешното робство, за създаване на нов ред и ново общество, дето всички ще бъдат равни, дето няма да има господари и роби, социализмът е подхранвал борческите устреми и идеализма на нашата младеж. Характерно е, че числото на неговите последователи се увеличава през режима на Стамболова, когато най-силно се е чувствувал у нас политически гнет, когато са се вършили най-големи неправди от страна на властта. Тогаз именно идеализмът на социалистическата младеж придобива по-активен характер. С една необикновена смелост тя излиза срещу произволите на властта, срещу политическите тирани – за нея не съществува въпрос за пролетариат и буржоазия, – всъщност в нашата обществена действителност тя е подчертавала противоречия не толкоз от икономически, колкото от чисто политически характер.

На социалистическото увлечение – и то през 90-те години, когато не се прави строга разлика между социализъм и народничество – се поддават почти всички по-млади наши писатели. А по-старите, възпитани в духа на възраждането, се отнасят неприязнено към новото учение, гледат накриво младите, които ходят с дълги коси, с вдигнати яки, червени вратовръзки, проповядват равенство и категорично заявяват, че няма Бог. Старите не са били в състояние да доловят нещо положително в социалистическите увлечения на младежта, не са забелязвали, че тъкмо в тия увлечения се е разраствал и закрепвал нейният идеализъм. Новото поколение е представяло за тях нещо карикатурно: така го изобразява Вазов още в „Под игото“, в лицето на Кандова, отпосле в „Нова земя“, в лицето на Борис Шамуров. В сатирите си Михайловски иронизира над последователите на новото учение, осъжда ги като безотечественици и безбожници. А младите считат Вазова и Михайловски за буржоазни писатели и се вдъхновяват за поетическо творчество от страданията на въображаемия български пролетариат, възпяват при това българския селянин, чийто живот съвсем не са познавали и чиято душа им е била изцяло чужда.

От 90-те години у нас се разраства обширна социалистическа литература – излизат множество брошури, които засягат от социалистическо гледище различни обществени и социални въпроси; редактират се социалистически вестници и списания, издават се отделни сбирки от стихотворения и разкази, надъхани със социалистическа тенденция. Но в тия разкази и стихотворения, в цялата тази литература, която претендира да бъде художествена, все още не се прави разлика между народничество и социализъм. Обикновено тук се изобразяват страданията не на пролетариата, а на селската маса. Нашите белетристи, по примера на руските писатели народници, изобразяват селския живот, с увлечение идеализират селянина, често преувеличават неговите страдания и неговите морални качества. В някои случаи нашият селянин е изобразен точно като руския крепостник. Шчедрин, Тургенев („Записки охотника“), Успенски. Мнозина от нашите писатели през 90-те години черпят сюжети за произведенията си от селския живот – възпроизвеждат мъката на българския селянин. Това ние виждаме в разказите и повестите на Влайкова, на Церковски (Ц. Бакалов), в първите литературни произведения на А. Страшимиров, в първите разкази на Петко Тодоров („Пенко“). Покрай това писателите през същото време пишат разкази, в които изобразяват тогавашната българска интелигенция, нейния идеализъм, нейните борби и страдания, преследванията, на които е била изложена от страна на консервативното общество. Представени са смели агитатори на социалистическото учение, идеалните образи на български учители и учителки, окичени с всевъзможни добродетели – напр. в разказите на Ив. Кирилов, Петко Тодоров, Ив. Андрейчин и на редица други разказвачи, които печатат произведенията си в списания и вестници или пък ги издават в отделни сбирки – множество от тези сбирки днес са съвсем забравени, никой не ги чете, фигурират само в книгописа на А. Теодорова. Обикновено това са изображения, издържани в най-сантиментален стил – авторът въздиша над участта на някой селски учител, който страда, като гледа невежеството и бедността на народа; идеалният български младеж в тия сантиментални разкази живее сред една сурова действителност, наслаждава се от звуците на някоя китара и накрай авторът го заставя да умре от туберкулоза – за да излезе всичко по-трогателно. Разбира се, нашата действителност не е била точно такава, каквато е представена в тия тенденциозни произведения – по тях ние не можем днес да съдим за българския селянин, нито пък ще намерим в тях едно художествено реалистично изображение на българската младеж. И в произведенията, в които се изобразява селската маса, и в другите, които представят българската интелигенция, ние срещаме все един и същ сантиментализъм на народническа основа – това е сантиментализмът на едно малокултурно общество. Характерно е и това още, че във всички тия разкази, с които се пълнят тогавашните списания, не се прави разлика между селска маса и градски пролетариат.

Същата обърканост на понятия и естетически схващания, същия фалш и същата тенденциозност виждаме и в лириката – напр. В първите поетически опити на К. Христов и Яворов, гдето се възпява един фиктивен социален роб, дето авторите рисуват нашия селянин, като излизат не от наблюдения, а от своето въображение и сантиментално чувство.

Може да се каже, че влиянието на народничеството и социализма има повече значение за количеството, отколкото за качеството на българската литература. Количествено тя се увеличава – мнозина млади писатели неуморно пишат разкази и стихотворения уж из живота на народа, на пролетариата и интелигенцията, но цялата тази литература е тенденциозна, често грубо тенденциозна, отначало докрай, откъм художествена страна тя е извънредно слаба, не издържа критика – в нея изобилствуват фалшиви, неестествени положения – главно поради това, че самите писатели са били лишени от литературен талант или пък са писали произведенията си като юноши – при това съвсем не са познавали народния живот, не са излизали от наблюдения, а както казах, тяхното творчество е плод на наивност и сантиментално чувство.

Това се отнася до първите произведения на Петко Тодоров, К. Христов, Яворов, Влайков, Страшимиров и др., които произведения днес са съвсем забравени.

От началото на новия век в средата на българската интелигенция започва да си пробива път едно ново идейно течение – индивидуализмът, който увлича по-даровитите писатели измежду младите, дори и тия, които преди това се бяха поддали на социалистическо и народническо влияние. Индивидуализмът, култът на силната личност се явява като реакция срещу култа на масата, отчасти като реакция срещу социализма. Индивидуализмът е враг на доктринерството, на филистерския морал, на всичко онова, което ограничава свободата на творческата сила и воля. В тълпата, изобщо в масата, той вижда само материал, върху който се издигат аристократите на духа, висшите представители на един народ. Като типичен изразител на идеите на индивидуализма се счита Ницше, най-големият враг на пролетариата и социализма, на християнския морал, морала на робите, който е убивал човешката личност и нейната жизнерадост. Според учението на индивидуализма, който в някои отношения напомня увлеченията на предишните романтици, човек трябва да се освободи от всички условности, трябва да намери себе си, да открие своята воля и да й остане верен докрай. В крайната си форма индивидуализмът твърди, че вън от своята личност и воля човек не трябва да признава друга воля и друг морал. В западноевропейската литература тия идеи намират израз в някои от творенията на Ибсена („Бранд“), Хауптман („Потъналата камбана“), Стриндберг, Хамсун и др. – в руската литература в карикатурна форма тия идеи са изразени в произведенията на Горки и Л. Андреев. Не може да се откаже, че влиянието на индивидуализма върху художествената литература е твърде силно – до известна степен и благотворно. То освобождава изкуството от догмите, от грубата тенденциозност – не го превръща в публицистична проповед и досадна поука. Индивидуализмът учи писателите да бъдат изразители преди всичко на себе си, на своя творчески дух, на онези идеи и чувствувания, които са неразривно свързани с техния характер, с тяхната личност. Особено благотворно е влиянието на индивидуализма върху писателите с по-значителен талант и по-силна воля – писатели, чийто индивидуалитет се чувствува еднакво силно и в техните нравствени идеи, в техния мироглед, и в тяхното творчество. Най-силно се поддават на това влияние в нашата литература Пенчо Славейков и Яворов – първият към края на 90-те години, след като отива в Германия, а вторият в началото на новото столетие – през втория период на литературната си дейност. Освен тях можем да споменем и Петка Тодоров, който постепенно изоставя народническите и социалистически мотиви и се опитва в някои от своите идилии и драми да разрешава проблеми от индивидуален характер. Същото виждаме у К. Христов в неговата подражателна драма „Стълпотворение“ (Данану карик на Zarathustra), отчасти в драмата „Боян магесникът“ и в някои лирически произведения.

Както и при социализма, така и тук има множество недоразумения. Казахме, че социалистическите увлечения на нашата младеж отначало са повече от романтичен и идеалистичен характер – тя не е познавала както трябва теоретическата същност на научния социализъм, на марксизма. Същото виждаме и тук: мнозина говорят за Ницше, за неговото учение, за Zarathustra, обаче малцина го познават, малцина са го проучвали, едни го отричат безразборно, нервно, с негодувание, виждат в неговото лице един жесток разрушител на морала, един ненормален човек–други пък, съвсем заслепени, се прекланят пред неговия авторитет, с една рабска преданост ценят всяка негова мисъл – но твърде често и едните, и другите, и противниците, и поклонниците са много далеч от неговото учение; неговите идеи и за едните, и за другите в повечето случаи са съвсем непознати и чужди. Както с Маркса, така и с Ницше у нас се запознават обикновено по брошури, и то полемични брошури, където има всичко, само липсва научна обективност и добросъвестност. Разбира се, това не е само у нас, но и в други страни – в средата на славянската интелигенция, която винаги силно чувствува и страстно се увлича – до заслепяване, и в своите увлечения, които обикновено траят доста дълго време, тя губи способност да се отнася критично към нещата, да преценява обективно идеите. При това нейните увлечения от една идея или от едно модно течение продължават и след като тая идея и това течение в западноевропейските страни, дето са възникнали, преминат, забравят се и се превърнат в един обикновен исторически факт – след като ги сменят нови идейни течения. Обикновено у нас, както и в Русия, духовният живот върви винаги с голямо закъснение – с едно закъснение от 20 до 30 години...

Не ще бъде преувеличено, ако кажем, че увлечението и чувството в духовния живот на нашата интелигенция играят по-голяма роля, отколкото спокойното и критично вникване в една чужда философска мисъл. Едно пълно и всестранно разбиране на Ницше ние не забелязваме дори у Пенча Славейков, макар той да се е намирал под неговото мощно влияние до края на живота си. Славейков се е увличал само от отделни негови идеи, от отделни качества на неговата личност – поддава се на неговото въздействие, без да излиза от едно основно проучване на неговата философия, от едно впечатление, което да обгръща изцяло всички страни, всички особености на Ницшевата мисъл и индивидуалност. При това Славейков се е спирал по-внимателно и по-дълго само на Zarthustra – а не и над другите съчинения на Ницше, които също така са важни, за да се разбере изцяло неговото учение за свръхчовека и да се уяснят неговите отношения към изкуство, религия и морал.

Това са то главните точки, които означават пътя на българската интелигенция – които набелязват посоката на нейното идейно развитие от 70-те години, от времето на Каравелова и Ботьова до днес. Отначало я виждаме да се увлича от идеите на рационализма и позитивизма, от руското народничество, от утопичния социализъм, да смесва народнически и социалистически схващания; след това провъзгласява за свой учител Маркса и счита за свещена догма учението на марксизма и най-сетне като реакция на тия социалистически увлечения започват да се оформяват сред нашата интелигенция идеите на индивидуализма. Всички тия идейни течения, както видяхме, оставят известна следа в литературата, отразяват се в нейното съдържание и определят посоката на нейното развитие. Ние без друго трябва да си дадем сметка за тях, да си ги уясним, ако искаме да разберем еволюцията на мотивите в нашата литература, развитието на нейното идейно съдържание, а преди всичко да разберем връзките между литературата и обществените движения – между книгата и живота.

Боян Пенев (1882–1927) е един от най-изтъкнатите български литературни историци и критици от първите десетилетия на ХХ век.

Люляковата планина

Автор: Чавдар Ценов

„Люляк бял, люляк нежно, нежно бял...“ – песен ли беше, стих ли някакъв – Борис Радиев не помнеше, но му звучеше повече от добре и той току си го повтаряше.

Беше вървял дълго по осеяния с камъни склон и сега стъпалата му стенеха в обувките. Реши да поседне и хвърли сетрето до пътеката. Утрото бавно просветляваше. Най-напред отдолу изпълзя Стоинци, сетне се очертаха двата хълма, обли като гърдите на жена, захвърлени в самото сърце на Знеполе. Проясниха се отсреща кратерите изкопана пръст на бившата мина „Злата“, хоризонтът се повдигна до далечните сръбски върхове. Някога очите на малкия Борис прогледнаха в извивките и багрите на това пространство, устата му проговори с имената на околните планини, кории и хълмисти ниви. С родителите му живееха в София, но баща му беше родом оттук и докато ги имаше старите, прескачаха насам непрекъснато. По празниците Стоинци живваше. Всяка събота в кооперацията, както наричаха магазина за всичко, побрал в себе си и кръчмата, дънеха белот изгубилите се по градовете приятели от детинство. Лятно време довеждаха Борис за през цялата ваканция Старите се побъркваха от радост, баба му започваше да готви на поразия, скъсваше го от целувки, а дядо му се мъчеше да бъде строг, но дори когато му се караше, думите редееха между зле прикривани усмивки. Малко преди 15 септември отведнъж грохваха, обаждаха се всевъзможни болести и първият месец от раздялата с Борис минаваше в доктори, пъшкания и писане на писма.

Отдавна си отидоха старите, пет години той не беше стъпвал тук, но ето – само малко по-светли бяха керемидите на Стоинци преди пет години. Или не – там, в Оркина махала, върху покрива на Андоновата къща бяха турски – сменили са ги.

Борис изтърси обувките си. Изпадаха борови иглички и дребни остри камъчета. Пътеката тръгна отново. Последните, леко нефелни от високото борчета, останаха назад, малко по малко занастъпваха люляците. Бели, розови, лилави, на храсти или разстлани ниско по земята те изпълваха цялата планина. Тежкият им аромат понякога така се сгъстяваше, че на човек му ставаше непоносимо, сякаш на гладно е преял с мед. Но Борис беше свикнал, случвало му се беше да влезе в парфюмериен магазин и някъде между десетките мириси ноздрите му бързо се ориентираха и долавяха струйки от евтиния и блудкав одеколон „Люляк“. Гърдите му трепваха, издуваха се, търсеха още и още, мярваше се планината, пред очите му блестяха „Олд спайс“ и „Нина Ричи“, а от косите и блузите на струпалите се пред щанда жени неочаквано лъхваше на здравец, като че за миг ставаше течение и долитаха спомнените миризми на влажна земляна одая, печени ябълки и тамян.

Една забита сред люляците скала се изпречи на пътя му. Райнин камък. В пукнатините му като деца събираха мъх и папрат, за да си постелят скривалищата. Отдолу скалата беше непревземаема, но отгоре, макар и на четири крака, те се добираха до върха й и оттам крещяха, заканваха се на птиците, докато страхът от височината като с боксово кроше не ги повалеше между издатините. Борис особено обичаше една чупка в скалата. Наместваше се удобно в нея – отдолу тя цялата тънеше в мъх. Той не усещаше бездната – отстрани Райнин камък се издигаше нависоко и в дъното на този скален коридор белееше църквата на съседното село Гларевци. Другите деца се запиляваха нанякъде, зацаряваше тишина, смущавана единствено от птиците. И когато камбаната на бялата църква забиеше и звукът й долетеше ясен и сладък, той неизменно усещаше да се надига в него някакво влажно кълбо – омотано, болезнено, вкусно. Кълбото се опитваше да излезе през очите му, но Борис не разбираше защо, стисваше го в гърдите си, обръщаше се по гръб и то се разливаше по цялото му тяло. Над него небето висеше разтегнато до прозрачна коприна, някакво облаче се мяркаше – пухкаво, дишащо. А камбаната биеше – далечна, зовяща – и сякаш с нея при Борис прииждаше онзи непознат бъдещ свят – светът на големите, който го очакваше – безкраен, пълен с неясна красота и опиянение.

За последен път кълбото се появи малко преди казармата. Той лежеше по очи на Огрене – една продълговата ливада в самия край на Стоинци. Чакаше да се напасе кравата им – мудната и кротка, но страшно обичаща да важничи Неделя. В един момент позадряма, две-три пъргави мравки пробягаха по лицето му, загъделичкаха съня му. Борис отвори очи и внезапно силно му се прииски да види край себе си как меко стъпват боси и тесни момичешки стъпала. Кой знае защо само стъпалата си представи в детелината и желанието да обича и да бъде обичан се надигна в него с непозната дотогава сила. Влажното, омотано кълбо се търкулна от белналия се в планината Райнин камък и го затисна върху тревата на Огрене. Някъде отвъд къпиновия слог, в стърнищата, гръмна ловна пушка, неулученият пъдпъдък изпърпори в къпинака. Борис скочи, отвърза Неделя и когато кравата важно заразмахва опашка, а копитата й едва-едва зазатъваха в червеникавата прах на пътя, той си помисли, че от всичко на света най-много му се иска, щом тя се появи, да я доведе тук и дни наред да я развежда из Стоинци, из Люляковата планина, с всеки камък и с всяка пътека да я запознае, с всяко дърво и птица, от които по-бързо бе затуптявало детското му сърце.

В броените до казармата дни Борис скиташе наоколо, прощаваше се, а босите и тесни момичешки стъпала неизменно го следваха. Далечен трактор очертаваше кафяви контури около подстриганите нула номер ниви, преди да ги запалят. Планините синееха мълчаливо. Понякога, седнал под джанката в двора, той с часове се взираше в тях и когато после се погледнеше в огледалото, оставаше дълбоко учуден, че очите му още не са посинели. Старите гадаеха къде ще служи, крояха планове за клетвата, баба му току го привикваше и го прегръщаше с големите си треперещи ръце, а дядо му все гледаше да му намери някоя, макар и незначителна работа, та да е по-близо до него. Една привечер Борис му помагаше да насекат лесковите пръти, около които през лятото се увиваше фасулът. Баба му хранеше кокошките и нещо им се караше. Отпуснато и глухо звучеше гласът й, дядо му някак примирено вдигаше брадвата и в сърцето на Борис като невестулка се прокрадна зло предчувствие.

Телеграмите получи в казармата. Служеше във възможно най-тайния Н-ски гарнизон и когато първата пристигна малко преди клетвата, командирът му въртя, сука и не го пусна за погребението. Като че по негова заповед втората телеграма го намери с едномесечно закъснение – бяха на лагер в Родопите. Най-сетне през полагаемата отпуска, почти в края на службата, отиде с родителите си в Стоинци. Отдалече го ритна в очите облепената с пожълтели некролози врата. И когато тя скръбно изскърца и черната панделка, закачена на нея, размаха прилепските си криле, а Борис зърна накачулената с дядовите жилетки закачалка и под железния креват крайчеца на бабиното панерче с лекарства; когато разтвориха прозорците и спареният въздух неохотно се заизмъква навън, такава страшна мъка усети, така безнадеждно му се стори до вчера щастливото Стоинци, толкова безсмислено летяха над пътя стърчиопашките, че години наред не искаше и да чуе за селото.

Все пак през един юли се съгласи да дойдат за гъби, но тогава преживяваше твърде бурни дни със студентската си компания, скоро щеше да заминава с нея на море, бързаше и между брането и консервирането на печурките някак отчуждено се оглеждаше. Напалиха огън в дъното на двора до сливовата градина, капакът на врящия казан подскачаше, нейде по стволовете чукаше кълвач, майка му го питаше дали е съгласен такива и такива подобрения да направят из къщата и в двора, баща му се опитваше да го замъкне при пчелите, но Борис все по-ясно разбираше, че ще му трябват още много години, за да възприеме Стоинци като настояще, а не като спомен, останал завинаги в детството му със смъртта на двама стари хора.

След университета замина по разпределение в провинцията. Там се запозна с бъдещата си жена и в безкрайните бургаски нощи й надуваше главата с разкази за Стоинци. Но думите му тънеха, губеха се в едно тъй различно всекидневие. Дъхът на водорасли подменяше острата миризма на люцерна, синьото на морето избутваше в очите му онзи простор нейде назад. Люляците, малкото рижо козле, което като куче вървеше подире му, скъсаната опашка на гущера, заиграла бясно в камънака – нима можеш да дадеш някому нещо, което вече отдавна не притежаваш?

Преди година се ожениха, но докато се наканят и ето – едва снощи пристигнаха по тъмно. И пак: докато проветрят къщата, докато си застелят леглото и вечерят, някак и не говориха, даже и не обиколиха останалите стаи – Борис остави всичко за другия ден.

Събуди се много преди разсъмване. Една звезда се удряше в желязната пръчка на прозореца и му се стори, че искрите й ще прогорят развяното от вятъра перде. Облече се нетърпеливо, подпъхна отвсякъде завивката на жена си, усети да се размърдват нейните боси, тесни женски стъпала, излезе уж да изпуши една цигара, но стоинският въздух в цялата си нощна свежест опари тютюневите му дробове и той поиска незабавно сам да иде в планината, сам да се потопи в люляковия аромат, сам да чуе онази бяла камбана, да стегне кълбото в гърдите си. Какво нещо беше животът...

Дълго обикаля Борис Радиев около Райнин камък. Мъхът все така застилаше скалния коридор, в дъното му все така се белееше църквата. Накрая слезе, подпря се в долния край на скалата и се загледа в стоинските местности, които преливаха една в друга както преди. Слънчевата светлина познато изпълваше простора, перчещият се в синевата сокол сякаш не беше мърдал от там и сега Борис просто не можеше да се откъсне от всичко това. Отдавна трябваше да набере букета – жена му сигурно вече се безпокоеше. Но все по-високо се издигаше слънцето, все по-горещи падаха лъчите му и трептяха в люляковата мараня. И все по-силни прииждаха спомените, все по-сладостно и по-мъчително едрееше кълбото, все по-близки му ставаха онези далечни години. В това тъй дълго чакано съприкосновение казармата, университетът, работата, сватбата, всекидневните грижи изглеждаха като една никому ненужна пауза в истинския му живот.

Зад ъгъла на скалата се белееше църквата, но Борис напразно чакаше камбаната й да забие. Селата наоколо опустяваха не с години, а с месеци. Може би тамошният свещеник се беше споминал, може би бяха затворили църквата. Някога нейният звън му вещаеше опияняваща красота в бъдещето, сега неговата липса го караше да намира красотата в тогавашния свят. И към цялата близост, която го изпълваше с любов към стоинската земя, се прибавяше една мъчителна носталгия, като че този простор не беше същият, а някакъв изглед от него, някаква илюстрована картичка. Смъртта безвъзвратно променяше пейзажа, отнемаше нещо от него завинаги. Нямаше ги онези, които пълнеха с живот селата и градините, техните коси и мотики ръждясваха под сайвантите, паяжините се люлееха под стрехите, троскотът топеше пътеките...

Борис запуши. Един голям сивеещ облак захапа слънцето, преполови го и миг преди да го погълне, последният лъч като прожектор зашари по планината, удари нейде горе към билото и шеметно се заспуска, осветявайки ивици от люляците. Борис го попиваше с очи, лъчът се пречупи, падна в краката му и замръзна – напрегнала се като пръчка змия се цъклеше на педя от крака му.

Всичко трая няколко секунди, но половин час по-късно, когато слизаше с букета люляк и за кой ли път преживяваше случката отново, секундите му се струваха огромен отрязък от време – такива бурни, дори истерични чувства трудно се побират в подобно мигновение. Въпреки че той не се уплаши, нищо в него не трепна, все пак инстинктивно замръзна. Но и така отдаден на спомените си, така слял се с природата наоколо, в момента обичаше всяко клонче и всяка забързала се по работата си буболечка, и напрегналата се като пръчка змия обичаше в момента, че дори усети едно сладострастно чувство да прималява зад коленете му – всеки миг тя щеше да го ухапе и с отровата си да го разтвори в люляковия въздух, в дъжда, в мъглите, скитащи над Стоинци, над градините, орехите и цветята; да го слее с животинския шум, с птичите сенки, галещи тревите. Да умре под Райнин камък, в този момент му се стори единственото възможно щастие. Та нали отдавна трябваше да дойде онази неясна красота, обещана му някога от църковната камбана?

Змията пропълзя над крака му, съскайки заплашително, за последен път обърна глава и стрелна към него с език, преди да се мушне в камъните. Той бавно се отмести, все още отмалял, но и вече зарадван, че жена му я нямаше. Змията непременно щеше да я ухапе – тя не можеше да изпита всичко това, щеше да извика, да мръдне.

Пътеката достигна песъчливите сипеи, опрели гръб в плетищата на първите стоински къщи. Стана му смешно. След малко ще й разкаже случката и в първия момент думите му ще прозвучат като оправдание, че не я е взел със себе си. А всъщност колко по-сложно биваше всичко, случващо се с човека, и колко малко допирни точки имаше то с повърхностните логически връзки. Жена му трябваше да разбере, че дори само тазсутрешното му желание да се качи сам в люляците по някакъв неведом начин се докосваше до същността на нещата. Тази същност нямаше нищо общо с предчувствие за пропълзялата змия, тя беше по-обемна и по-дълбока от всякакви предчувствия и правеше Борис Радиев сигурен, че единственото истинско нещо, което бе имал, бяха Стоинци и Люляковата планина, чупката в скалата и далечният камбанен звън, споменът за който вече сам по себе си се превръщаше в онази неясна, но така сладостна, мъчителна и вечна красота.

Чавдар Ценов е роден на 24 март 1956 г. в София. Завършил е френска гимназия и българска филология в СУ„Св. Кл. Охридски“. Негови разкази са публикувани във вестниците Литературен вестник, Литературен форум, Сега, Капитал, Демокрация, Монитор, списанията Lettre Internationale (ЛЕтература), Пламък, Страница, Сезон, Алтера, Витамин Б и др. Автор е на книгите Черно под ноктите, Удавената риба, Щраусовете на Валс. Превежда от френски език (автори като Емил Дюркем, Симон Вейл и др.).

Април 2010

Да мислиш против самия себе си: размишления върху Чоран

Автор: Сюзън Зонтаг

Какъв смисъл има да подскачаш от една неудържима позиция към друга,

или да търсиш оправдание винаги на едно и също ниво?

Самуел Бекет

От време на време става възможно да имаш абсолютното нищо; възможността за нищото.

Джон Кейдж

Нашето време е такова, в което всяко интелектуално, артистично или морално явление е обгърнато от една хищническа прегръдка на съзнанието: историзирането. Всяко твърдение или действие може да бъде определено като необходимо преходно „развитие“ или, на едно по-ниско ниво, омаловажено просто като „мода“. Човешката мисъл притежава днес, почти като втора природа, един поглед към собствените си постижения, който в края на краищата подкопава тяхната стойност и претенцията им за истинност. В продължение на повече от век, тази историзираща перспектива заема самото ядро на нашата способност да разбираме каквото и да е. Бидейки някога може би просто второстепенен тик на съзнанието, днес тя е гигантски, неконтролируем жест – един жест, чрез който човек неуморно покровителства самия себе си.

Ние разбираме едно нещо чрез локализирането му в една многостранно-детерминирана времева съвкупност. Съществуването не е нищо повече от несигурното достигане на значимост в един интензивно-подвижен поток от минало, настояще и бъдеще. Но дори и най-значимите явления носят вътре в себе си формата на своето отживяване. Така например, единичното произведение евентуално е принос към едно цялостно творчество; подробностите на една форма на живот – част от историята на един живот; историята на един индивидуален живот изглежда неразбираема, освен като част от социалната, икономическа и културна история, а животът на едно общество е сумата от „предшестващите условия“. Смисълът се удавя в един поток от ставане: безсмисленият и прекомерно документиран ритъм от поява и заместване. Ставането на човека е историята на изчерпването на неговите възможности.

И все пак, невъзможно е да се надхитри демонът на историческото съзнание, насочвайки към него разяждащото историзиращо око. За нещастие, тази последователност от изчерпани възможности (демаскирани и дискредитирани от мисълта и самата история), в която се разполага днешният човек, изглежда е нещо повече от просто мисловно „отношение“ – което би могло да бъде отменено чрез ново фокусиране на мисълта. Най-доброто от интелектуалния и творчески размисъл, извършван на Запад през последните сто и петдесет години, изглежда е неоспоримо най-енергичното, концентрирано, фино, просто интересно и вярно, за цялото съществуване на човека. И въпреки това, също толкова неоспоримият резултат от целия този гений е нашето усещане, че се намираме сред руините на мисълта и на ръба на руините на историята, както и на самия човек. (Cogito ergo boom). Все повече и повече, най-проницателните мислители и творци са предпазливи археолози на тези създавани-сега-руини, възмутени или стоически настроени диагностици на поражението, загадъчни хореографи на сложни духовни движения, полезни за лично оцеляване в едно време на постоянен апокалипсис. Времето на новите колективни визии може и да е отминало: до сега както най-светлите, така и най-мрачните, както най-неразумните, така и най-мъдрите, вече се били окастрени. Но необходимостта от един индивидуален духовен съветник никога не е изглеждала толкова належаща. Sauve qui peut[89].

Възходът на историческото съзнание е, разбира се, свързан с колапса, някъде в ранния деветнадесети век, на почтеното занимание на изграждането на философски системи. От времето на гърците насам, философията (без значение дали смесена с религията или възприемана като алтернативна, секуларна мъдрост), е била през по-голямата част от времето една колективна или надличностна визия. Претендирайки да дава обяснение за „онова, което е“ в различните си епистемологически и онтологически пластове, философията вторично предпоставя един имплицитно футуристичен стандарт за това как нещата „трябва да бъдат“ – под егидата на представи като ред, хармония, яснота, понятност и последователност. Но оцеляването на тези колективни безлични визии зависи от това философските твърдения да бъдат формулирани по такъв начин, че да допускат различни интерпретации и приложения, така че техният блъф да не може да бъде разкрит от някакви непредвидени събития. Отхвърляйки предимствата на мита, който беше развил един изключително изтънчен способ на разказване, предварително обясняващ промяната и концептуалния парадокс, философията разпространи един нов реторичен способ: абстракцията. Именно на този абстрактен, атемпорален дискурс – с неговите претенции да бъде в състояние да описва не-конкретните „универсалии“, или стабилни форми, поддържащи променливия свят – се е крепял винаги авторитетът на философията. Казано по-общо, самата възможност за обективните, формализирани визии за Битието и човешкото познание, предлагани от традиционната философия, зависи от едно специфично отношение между неизменни структури и промяна в човешкия опит, при което „природата“ е доминиращата тема, а промяната е второстепенна. Но това отношение беше преобърнато – дали за постоянно? – някъде около времето, достигащо кулминационна точка във Френската революция, когато „историята“ най-после достигна „природата“, а след това и я изпревари.

В момента, в който историята похити природата като решаваща рамка на човешкия опит, човекът започна да мисли исторически за опита си, а традиционните аисторични категории на философията бяха изпразнени от съдържание. Единственият мислител, който беше в състояние да посрещне това грандиозно предизвикателство фронтално, беше Хегел, който мислеше, че би могъл да спаси философското начинание от това радикално преориентиране на човешкото съзнание, представяйки философията като, на практика, нищо повече и нищо по-малко от история на философията. И все пак Хегел не можеше да не представя своята система като истинна – тоест, като намираща се отвъд историята – поради нейното включване на историческата перспектива. И така, доколкото беше истинна, системата на Хегел приключваше философията. Само последната философска система беше философия, истински постигната. И така „вечното“ бива утвърдено още веднъж, в края на краищата; а историята достига (или ще достигне) един край. Но историята не спря. Простото време доказа, че хегелианството е несъстоятелно като система, макар и не като метод. (Като метод, размножавайки се във всички човешки науки, то потвърди и даде най-големия единичен импулс за консолидацията на историческото съзнание).

След постижението на Хегел, това търсене на вечното – някога един толкова славен и неизбежен жест на съзнанието – сега стоеше оголено като корен на философското мислене, с целия му патос и детинщина. Философията беше принизена до един вид остаряла фантазия на мисълта, част от провинциализма на духа, от детството на човека. Колкото и здраво философските твърдения да се сцепваха в някаква концепция, то винаги изглеждаше, че няма начин да се пропъди радикалния въпрос, касаещ „стойността“ на понятията, съставящи твърденията; че няма начин да се премахне огромната загуба на доверие във вербалната валута, чрез която са били сключени философските сделки. Объркани от новия приток на една все по-секуларизирана, драстично по-компетентна и ефективна човешка воля, обсебена от желанието да контролира, манипулира и модифицира „природата“; с опити за конкретни етически и политически предписания, далеч отстъпващи на все по-ускоряващата се историческа промяна на човешкия ландшафт (сред която промяна трябва да се отчита и простото натрупване на емпирическо познание, събрано в напечатани книги и документи), водещите думи на философията започнаха да изглеждат все пó и пó свръхдетерминирани[90]. Или, което в края на краищата се свежда до същото, те изглеждаха недохранени, лишени от значение.

Подложени на износването на промяната до една безпрецедентна степен, традиционно „абстрактните“, отмерени процедури на философията вече изглежда не се отнасяха до нищо; те вече не можеха да бъдат обосновавани от смисъла, който интелигентните хора извличаха от опита си. Нито като описание на Битието (реалността, света, космоса), нито, в алтернативната концепция (при която Битието, реалността, света, космоса, биват възприети като онова, което се намира „извън“ мисълта) – и която маркира първото голямо ограничаване на философското предприятие, като описание единствено на мисълта – философията не успя да пробуди особено доверие в способността й да изпълни традиционната си амбиция: предоставянето на формални модели за разбирането на всичко. Като минимум, остана си усещането за необходимост от едно по-нататъшно ограничение или изместване на дискурса.

Един отговор на колапса на философското системотворчество в деветнадесети век беше възходът на идеологиите – агресивно анти-философски системи на мислене, възприемащи формата на различни „положителни“, или описателни, човешки науки. Конт, Маркс, Фройд и основополагащите фигури на антропологията, социологията и лингвистиката, се появяват незабавно в представата ни тук.

Друг отговор на поражението беше един нов вид философстване: лично (дори автобиографично), афористично, лирично, анти-систематично. Неговите най-важни представители: Киркегор, Ницше, Витгенщайн. Чоран е най-забележителната фигура сред хората, пишещи днес в тази традиция.

Изходната точка за тази модерна пост-философска традиция на философстване е осъзнаването на това, че традиционните форми на философски дискурс са се разпаднали. Водещите възможности, които все още остават, са един осакатен, непълен дискурс (афоризмът, забележката или записката), или един дискурс, който е рискувал метаморфозата към други форми (притчата, поезията, философската приказка, критичното тълкувание).

Чоран очевидно е избрал есеистичната форма. Между 1949 и 1964 са се появили пет негови сборника: Наръчник по разложение (1949), Силогизми на горчивината (1952), Изкушението да съществуваш (1956), История и утопия (1960), и Падането във времето (1964). Но това са странни есета според обичайните стандарти – мечтателни, разединени в тезите си, по същество афористични в стила. Човек разпознава в този роден в Румъния писател, следвал философия в Университета Букурещ и живеещ в Париж от 1937 насам, пишещ на френски – онзи конвулсивен маниер, характерен за немското неофилософско мислене, чието мото е: афоризъм или вечност. (Примери: философските афоризми на Лихтенберг и Новалис; Ницше, разбира се; части от Дуински елегии на Рилке; както и Разсъждения върху любовта, греха, надеждата, смъртта и пътя на Кафка.)

Методът на прекъснатия аргумент, който Чоран използва, не е онзи вид обективно афористично писане, използвано от Ларошфуко или Грациан, чиито окончателни и стартиращи моменти отразяват разделителните аспекти на „света”; той по-скоро свидетелства за безизходната ситуация на спекулативната мисъл, която се придвижва навън, само за да бъде възпрепятствана и пречупена от сложността на собствената си позиция. За Чоран афористичният стил е по-малко принцип на реалността, отколкото принцип на разбирането: съдбата на всяка дълбока идея е да бъде бързо матирана от друга идея, която самата тя имплицитно е генерирала.

Все още надявайки се да постигне нещо, напомнящо за предишния й престиж, сега философията непрекъснато се опитва да предостави свидетелства за собствените си добри намерения. И макар че съществуващият набор от концептуални философски инструменти вече изглежда така, сякаш сами по себе си те не носят някакво значение, то все пак те могат да бъдат удостоверени отново: чрез страстта на мислителя.

Философията се възприема като лична задача на мислителя. Мисълта става „мислене“, а мисленето – чрез едно допълнително завъртане на отвертката – бива предефинирано като непотребно, освен ако не е някакво екстремно действие, риск. Мисленето става изповедно, заклинателно: то е опис на най-личните ожесточения на мислещия.

Забележете, че картезианският скок бива запазен като първоначално движение. Съществуването все още бива определяно като мислене. Разликата е, че то е не който и да било акт на размишление, а само един определен вид много трудно мислене. Мисълта и съществуването не са нито груби факти, нито логически дадености, а парадоксални, неустойчиви ситуации. Оттук и възможността да се зачене есето, което дава заглавието на една от неговите книги и на първия сборник с негови творби на английски език, Изкушението да съществуваш. „Да се съществува“, казва Чоран в това есе, „е навик, за който никога не се отчайвам, че ще постигна.“

Темата на Чоран: да бъдеш мисъл, съзнание, настроено на най-високата степен на изтънчеността. Окончателното оправдание за неговите произведения, ако човек може да се досети: нещо близо до тезата, получила класически израз в клайстовото За кукления театър.В това есе Клайст казва, че колкото и да ни се иска да коригираме разстройствата в естественото състояние на човека, породени от съзнанието, то това не може да бъде постигнато чрез отказ от съзнанието. Няма поврат, няма връщане обратно към невинността. Ние нямаме друг избор, освен да стигнем до края на мисълта, където (може би), в тотално самосъзнание, да възстановим милостта и невинността.

В писанията на Чоран, следователно, мисълта е воайор.

Но не към „света“. А към самата себе си. Чоран е, до степен, напомняща за Бекет, обсебен от абсолютната цялостност на мисълта. Тоест, от свеждането и ограничаването на мисълта до мислене за самото мислене. „Единствено свободната мисъл“, отбелязва Чоран, е „онази, която, прочистена от цялата близост с битие и обекти, лавира в собствената си пустота.“

И все пак, през цялото време, този акт на умствено изкормяне запазва своята „фаустовска“ или „западна“ страстност. Чоран няма да допусне възможността някой роден в тази култура да постигне – като изход от капана – едно „източно“ отрицание на мисълта. (Сравнете чорановия преднамерено-напразен копнеж по Изтока с утвърдителната носталгия на Леви-Строс по „неолитното съзнание“).

Философията се превръща в измъчено мислене. Мислене, което поглъща самото себе си – и продължава ненакърнено, дори процъфтява, въпреки (или може би благодарение на) тези повтарящи се актове на авто-канибализъм. В пасиона на мисълта, мислителят играе ролите както на главния герой, така и на противника. Той е както страдащият Прометей, така и безмилостният орел, който кълве неговите непрестанно възстановяващи се вътрешности.

Невъзможните битийни състояния, немислимите мисли са чорановият материал за размисъл. (Да мислиш против самия себе си и пр.) Но той преследва Ницше, който е установил почти цялата позиция на Чоран още преди един век. Интересен въпрос: защо един изтънчен, мощен ум се съгласява да каже нещо, което в по-голямата си част вече е било казано? За да направи онези идеи истински собствени? Защото, макар и да са били истинни когато са били изказани първоначално, днес те са станали още по-истинни?

Какъвто и да е отговорът, „фактът“ на [съществуването на] Ницше има неоспорими последствия за Чоран. Той трябва да затегне болтовете, да направи разсъждението по-интензивно. По-мъчително. По-реторично.

Характерно за него, Чоран започва едно есе там, където друг автор би го завършил. Започвайки със заключението, той тръгва оттам.

Неговият вид писане е предназначен за читатели, които в някакъв смисъл вече знаят онова, което той казва; те вече са пропътували тези шеметни мисли сами. Чоран не прави които и да е от обичайните усилия „да убеди“, със своите странно-лирични вериги от идеи, с безпощадната си ирония, с елегантно поднесените си алюзии за нищо по-малко от цялата европейска мисъл от времето на гърците насам. Едно разсъждение трябва да бъде „разпознато“, и то без особено много помощ. Добрият вкус изисква мислителят да предоставя само бегли изгледи на интелектуално и духовно мъчение. Оттук и тонът на Чоран – един тон на безмерно достойнство, твърдоглав, понякога игрив, често високомерен. Но въпреки всичко, което може да изглежда като арогантност, у Чоран няма нищо самодоволно, освен ако то не е самият му усет за напразност и безкомпромисно-елитарното му отношение към живота на мисълта.

Както Ницше искаше да желае своята морална самота, така Чоран иска да желае трудното. Не че есетата са трудни за четене, не че техният морален смисъл, така да се каже, е безконечното разкриване на трудността. Разсъждението в едно типично есе на Чоран може да бъде описано като мрежа от предложения за мислене – предлагано заедно с едно разпиляване на основанията за продължаващо поддържане на тези идеи, да не говорим пък изобщо за някакви основания „да се действа“ въз основа на тях. Чрез своето комплексно формулиране на интелектуални безизходици, Чоран конструира една затворена вселена – на трудното – която е и темата на неговия лиризъм.

Чоран е един от най-деликатните умове с реална мощ, пишещи днес. Нюансът, иронията и изтънчеността са същността на неговото мислене. И все пак в есето За една задъхана цивилизация той обявява: „Умовете на хората се нуждаят от една проста истина, един отговор, който да ги избави от въпросите им, едно евангелие, една гробница. Моментите на изтънченост прикриват един смъртен принцип: нищо не е по-крехко от изтънчеността.“

Противоречие? Не съвсем. Това просто е обичайният двоен стандарт на философията от времената на нейния разгром насам: поддържането на един стандарт (здраве) за културата като цяло, и на друг (духовна амбиция) за самотния философ. Първият стандарт изисква онова, което Ницше наричаше жертване на интелекта. Вторият стандарт изисква жертване на здравето, на светското щастие, често и на участието в семеен живот и други общностни институции, може би дори на здравия разум. Склонността на философа към мъченичество вече е почти част от неговите добри маниери, в тази традиция на философстване от времената на Киркегор и Ницше насам. А едно от най-разпространените указания за неговия добър вкус като философ е открито заявеното презрение към философията. Така, идеята на Витгенщайн, че философията е нещо като болест, а работата на философа е да я изследва така, както лекарят изследва маларията; не да я предава по-нататък, а да лекува хората от нея.

И независимо от това дали едно такова поведение ще бъде диагностицирано като омраза на философа към самия себе си или просто като един вид кокетство на празнотата, тук трябва да бъде допуснато нещо повече от непоследователност. В случая с Чоран, неговите отрицания на мисълта са не по-малко автентични поради факта, че биват произнасяни от някой, който използва мисълта по един толкова изморителен и професионален начин. Нека разгледаме например пламенните съвети от едно есе, написано през 1952, Някои задънени улици: едно писмо – в което Чоран, един постоянно публикуван във Франция автор, поставя себе си в куриозната позиция да порицава един приятел, който се кани да се превърне в това „чудовище“, един автор, и да оскверни възхитителните си „откъснатост, презрение и мълчание“, описвайки ги в книга. Чоран излага на показ не просто една лесна за установяване двойственост по отношение на собственото си призвание, но и изразява болезнения, истински парадоксален опит, който свободният интелект може да има със самия себе си, когато се обвърже с писането и придобие аудитория. Но както и да е, едно е човек да избере мъченичеството и да прави компромиси за самия себе си; а съвсем друго, да съветва един приятел да направи същото. И тъй като за Чоран използването на мисълта е мъченичество, то използването на мисълта публично – и по-точно, това да бъдеш писател – се превръща в един проблематичен, отчасти срамен акт; винаги подозрителен; при един окончателен анализ, нещо непристойно, както от социална, така и от лична гледна точка.

Чоран е още един новак в меланхоличния парад на европейските интелектуалци, бунтуващи се против интелекта – въстанието на идеализма против „идеализма“ – чиито най-велики фигури са Ницше и Маркс. Голяма част диспута по тази тема се различава само малко от онова, което вече е било казано от безброй много поети и философи в последното и в това столетие – да не говорим пък за мрачните, травматични разраствания на обвиненията против интелекта в реториката и практиката на фашизма. Но фактът, че един важен аргумент не е нов, не означава, че човек е освободен от необходимостта да го взема сериозно. И какво би могло да бъде по-уместно в тази връзка от тезата, преработена от Чоран, че свободното използване на мисълта е в последна сметка антисоциално, влошаващо здравето на общността?

В няколко есета, но най-ясно в За една задъхана цивилизация и Малко теория на съдбата, Чоран се подрежда твърдо на страната на критиците на Просвещението. „От епохата на Просвещението насам“, пише той, „Европа непрекъснато е подкопавала идолите си в името на толерантността.“ Но тези идоли или „предразсъдъци – органични фикции на една цивилизация – осигуряват нейната продължителност, запазват нейната физиономия. Тя трябва да ги уважава.“ На друго място, в първото есе, споменато по-горе: „Един минимум от несъзнателност е необходим, ако човек иска да остане вътре в историята.“ Най-първа сред „болестите, които подкопават цивилизацията“ е хипертрофията на самата мисъл, която води до изчезване на способността за „вдъхновена глупост … плодотворна екзалтация, никога не компрометирана от едно удавено и разчекнато съзнание.“ Защото всяка цивилизация „започва да се клати щом само изложи на показ грешките, които са позволили нейния растеж и блясък, щом само постави под въпрос собствените си истини.“ И Чоран продължава, по един много познат начин, да оплаква потискането на варварина, на немислещия, в Европа. Защитен от изпитания, „изтощен от носталгията, тази обобщена скука“, средният европеец днес е монополизиран и обсебен от „идеята да се живее добре (тази мания на упадъчните периоди).“ Европа вече е преминала към „една провинциална съдба“. Новите господари на земното кълбо са по-малко цивилизованите народи на Америка и Русия и, изчакващи в кулоарите на историята, ордите от насилнически милиони от още по-малко цивилизовани „предградия на глобуса“, в чиито ръце се намира бъдещето.

Голяма част от стария спор идва без промяна, под ръка, на Чоран. Старият героизъм, отричането на разума от разума, поднесен отново в името на старите антитези: сърце против глава, инстинкт против разум. „Твърде много яснота“ означава загуба на равновесие. (Един от аргументите, намиращи се зад ясно изразеното недоверие на Чоран, в Задънени улици и Стилът като риск, е насочен против книгата, езиковата комуникация, против самата литература – поне в настояще време).

Но поне една от познатите антитези – мисъл против действие – е усъвършенствана тук. В За една задъхана цивилизация, Чоран споделя стандартното гледище на романтиците от деветнадесети век, и е зает най-вече с данъка, който упражняването на мисълта налага върху способността за действие. „Да се действа е едно; да се знае, че човек действа – нещо друго. Когато яснотата обгърне действието и се прокрадне в него, действието е отменено, а заедно с него и предразсъдъкът, чиято функция се състои именно в поробването, в подчиняването на съзнанието на действието.“ В Да мислиш против самия себе си обаче, противостоенето на мисъл и действие е представено по един по-фин и оригинален начин. Мисълта вече е не просто онова, което възпрепятства директното, енергично изпълнение на едно действие. Тук Чоран е по-заинтересован от посегателствата, които действието упражнява върху мисълта. Посочвайки, че „сферата на съзнанието се свива при действие“, той поддържа идеята за едно „освобождаване“ от действие като единствено автентичният модус на човешка свобода.

И дори в сравнително опростеното разсъждение от За една задъхана цивилизация, когато Чоран действително се позовава на тази пословично европейска фигура, „уморения интелектуалец“, то е не просто за да охули призванието на интелектуалеца, а за да локализира точната разлика между две състояния, чието различаване наистина си струва труда: да бъдеш цивилизован, от една страна, и онова осакатяване на естествения човек, което понякога, тенденциозно, бива наричано „прекалено цивилизован“, от друга. Човек може да спори за названието, но състоянието съществува и е широко разпространено – нещо обичайно сред професионалните интелектуалци, макар и едва ли ограничаващо се единствено до тях. И, както Чоран коректно посочва, една от принципните опасности на прекалената цивилизованост се състои в това, че човек прекалено лесно изпада, просто от изтощение и от незадоволената потребност да бъде „стимулиран“, в състояние на вулгарно и пасивно варварство. Така например, „човекът, който демаскира заблудите си“ чрез безразборно преследване на яснотата, насърчавана от модерната либерална култура, „отрича собствените си ресурси и, в някакъв смисъл, самия себе си. Като следствие от това той ще приеме други заблуди, които ще го отричат, тъй като те няма да са произлезли от неговата собствена дълбочина.“ Следователно, заключава той, „никой човек, загрижен за собственото си равновесие, няма да надхвърли една определена степен на яснота и анализ.“

Но този съвет за сдържаност не ограничава, в края на краищата, собственото начинание на Чоран. Проникнат от усещането за един добре оповестен и (по собственото му убеждение) необратим упадък на европейската цивилизация, този образцов европейски мислител става, както изглежда, напълно свободен от отговорност за собственото си, както и за онова на своето общество, здраве. При всичкото си презрение към омаломощеното състояние и провинциалната съдба на цивилизацията, на която е член, Чоран е и надарен автор на елегии за тази цивилизация. Един от последните, може би, автори на елегии за смъртта на „Европа“ – на европейското страдание, на европейския интелектуален кураж, на европейската мощ, на европейската свръхсложност. И твърдо решен, самият той, да преследва това начинание до самия му край.

Единствената му амбиция: „да бъде наравно с неизлечимото“. Една доктрина на духовната упоритост. „Тъй като всяка форма на живот предава и покварява Живота, то човекът, който е истински жив, допуска един максимум от несъвместимости, работи неуморно както върху удоволствието, така и върху болката…“ (цитирам от Изкушението да се съществува). И по мнение на Чоран не може да има съмнение в това, че за това най-амбициозно от всички състояния на съзнанието, макар и то да остава вярно на Живота в най-общ смисъл, на пълния обхват от човешки перспективи, се заплаща скъпо на нивото на нормалното съществуване. От гледна точка на действието, то означава приемане на напразността. На напразността трябва да се гледа не като на осуетяване на собствените надежди и аспирации, а като на ценна и защищавана изходна позиция за атлетическия скок на съзнанието в неговата собствена сложност. Именно за това желано състояние говори Чоран, когато казва: „Напразността е най-трудното нещо на света“. Тя изисква да „отрежем корените си, да станем метафизически чужденци“.

Че Чоран възприема всичко това като една толкова гигантска и трудна задача свидетелства вероятно най-вече за собственото му остатъчно, неугасимо добро здраве. То може би обяснява също и защо есето му Хора на уединенията е, по мое мнение, едно от малкото неща, написани някога от Чоран, което изпада далеч под обичайния му стандарт за блясък и проникновеност. Пишейки за евреите, които „представляват отчужденото състояние par excellence“ за Чоран не по-малко, отколкото за Хегел и немалко междинни автори, Чоран демонстрира една удивителна морална нечувствителност към съвременните аспекти на тази тема. Дори и без примера на почти образцовото третиране на същия въпрос от страна на Сартр в Разсъждения по еврейския въпрос, човек едва ли може да не възприеме есето на Чоран като изненадващо повърхностно и своеволно.

У Чоран има една странна диалектика: познати елементи, сплавени в една комплексна смес. От една страна, традиционното романтическо и виталистко презрение към „интелектуалността“ и към хипертрофията на мисълта за сметка на тялото, чувствата и способността за действие. От друга страна, една екзалтация от живота на мисълта за сметка на тялото, чувствата и способността за действие – една екзалтация, която едва ли може да бъде по-радикална и по-безапелационна.

Най-близкият модел за това парадоксално отношение към съзнанието е гностическо-митическата традиция, която в западното християнство може да бъде проследена до Дионисий Ареопагитски и до автора на Облакът на незнанието[91].

А онова, което Чоран казва за мистика, подхожда великолепно към собственото му мислене: „Мистикът, в повечето случаи, измисля противниците си … неговата мисъл утвърждава съществуването на други обмислено, ловко: това е стратегия на несъщественото. Мисълта му се свежда, в края на краищата, до една полемика със самия себе си: той се стреми да бъде, той се превръща в тълпа, пък дори и само чрез поставянето на една маска след друга, чрез умножаването на лицата си: с което той наподобява своя Създател, чиято театралност той увековечава.“

Въпреки иронията на този пасаж, завистта на Чоран към мистиците, чието начинание толкова напомня неговото собствено – „да открие какво избягва или оцелява след разпадането на собствените му преживявания: остатъкът от атемпоралност под вибрациите на егото“ – е откровена и несъмнена. И все пак, като своя майстор Ницше, Чоран си остава прикован към кръста на една атеистична духовност. И есетата му се четат най-добре като учебник по една такава духовност. „След като веднъж сме престанали да свързваме тайния си живот с Бога, ние можем да се издигнем до екстази, също толкова ефективни колкото и ония на мистиците, и да завладеем този свят без търсене на помощ от отвъдното“, е първото изречение от последния абзац на есето Занимавайки се с мистиците.

Политически, Чоран трябва да бъде характеризиран като консерватор. Либералният хуманизъм просто не е за него една жизнеспособна или интересна опция, и той разглежда надеждата за радикална революция като нещо, което трябва да бъде надживяно от зрялата мисъл. (Така, говорейки за Русия в Малко теория на съдбата, той отбелязва: „Аспирацията да се ‚спаси‘ света е нездрав феномен от младостта на един народ.“)

Може би е уместно да се припомни, че Чоран е роден (през 1911) в Румъния, буквално всички от чиито изтъкнати интелектуалци-емигранти са били или аполитични, или открито реакционни; и че единствената му книга, освен петте сборника с есета, е едно издание на писанията на Жозеф де Местр[92] (публкиувано в 1957), за което той е написал увода и е подбрал текстовете[93]. И докато той никога не развива нещо подобно на една открита теология на контрареволюцията, по начина на Местр, онези аргументи изглеждат близки до подразбиращата се позиция на Чоран. Подобно на Местр, Донозо Кортес[94] и в по-ново време Ерик Фьогелин[95], Чоран притежава нещо, което може да бъде описано – видяно откъм един определен ъгъл – като дясна „католическа“ чувствителност. Модерният навик за насърчаване на революции против установения социален ред в името на справедливостта и равенството бива отхвърлен като един вид детински фанатизъм, по същия начин, по който един стар кардинал може да разглежда действията на някаква непохватна хилядолетническа секта. Вътре в същата рамка човек може да открие описанието на Чоран на марксизма като „онзи грях на оптимизма“ и неговото противопоставяне срещу просветителските идеи на „толерантността“ и свободата на мисълта. (Може би си струва да се отбележи и това, че Чоран е син на източноправославен свещеник).

И все пак, макар и Чоран да излъчва една сравнително различима политическа позиция –тя присъства само имплицитно в повечето му есета – подходът му в края на краищата не се основава на някаква религиозна обвързаност. Колкото и много общо да имат неговите политико-морални симпатии с дясно-католическата чувствителност, самият Чоран, както вече казах, е отдаден на парадокса на атеистичната теология. Вярата сама по себе си, твърди той, не решава нищо.

Може би онова, което не позволява на Чоран да се обвърже, дори и в една секуларна форма, с нещо такова като католическата теология на Реда, е фактът, че той разбира прекалено добре и споделя прекалено много от духовните презумпции на романтическото движение. Какъвто и критик на лявата революция да е, както и леко снобски аналитик на факта, че „бунтът се радва на незаслужени привилегии сред нас“, Чоран не може да отхвърли поуката, че „почти всички наши открития се дължат на нашите буйности, на преувеличенията на нашата нестабилност.“ И така, редом с консервативните подсказвания на някои от есетата, с тяхното презрително третиране на феноменологията на изкоренеността, човек трябва да постави и иронично-положителното отношение към бунта, изказано в Да мислиш против самия себе си, едно есе, което приключва с предупреждението, че „тъй като Абсолютното съответства на едно значение, което ние не сме били в състояние да култивираме, то нека се предадем на всички бунтове: те ще свършат с това, че ще се обърнат против самите себе си, против нас …“

Чоран е очевидно неспособен да удържи възхищението си пред нещо, което всъщност е една екстравагантна, доброволна крайност – един пример за което е екстравагантната, доброволна аскеза на великите западни мистици. Друго такова е находището на крайности, съхранено в преживяванията на великите луди. „Ние извличаме жизнеността си от нашия запас от лудост“, пише той в Изкушението да се съществува. И все пак, в есето за мистиците, той говори за „нашата способност да се втурваме в една лудост, която не е свята. В непознатото, ние можем да стигнем толкова далеч, колкото и светците, без да използваме техните средства. За нас ще бъде достатъчно да принудим разума към дълго мълчание.“

Онова, което прави позицията на Чоран не напълно консервативна в модерния смисъл е, че позата му е, преди всичко друго, аристократична. Вижте, за една илюстрация на ресурсите на тази поза, неговото есе Отвъд романа, в което романът красноречиво и убедително бива осъдена за неговата духовна вулгарност – за неговата отдаденост на онова, което Чоран нарича „съдба в малки букви“.

Открай докрай в писанията на Чоран онова, което се представя, е проблемът за възвишения добър вкус. Избягването на вулгарността и размиването на аза е предпоставката за мъчната двойна задача да се поддържа един непокътнат аз, който човек е в състояние да утвърди напълно, и все пак, в същото време, да надмине. Чоран може дори да защити емоцията на самосъжалението: защото човекът, който не може повече да се оплаква или ридае, е престанал, отхвърляйки страданията си и изпращайки ги „извън своята природа и извън своя глас … да комуникират с живота му, който той превръща в обект.“ Може да изглежда възмутително за Чоран да защищава, както той често го прави, съпротивата срещу вулгарното изкушение да бъдеш щастлив, срещу „задънената улица на щастието“. Но подобни съждения изглеждат далеч от някаква безчувствена превзетост, щом само веднъж му бъде признат неговия невъзможен проект: „да бъдеш никъде, когато никакво външно условие не те принуждава да го правиш … да отделиш себе си от света – какво усилие на премахването!“

По-реалистично, може би най-доброто, на което може да се надява човек, е една серия от ситуации, един живот, една среда, която оставя част от авантюристичното съзнание свободно за усилията му. Човек може да си припомни описанието на Испания, което Чоран прави в Малко теория на съдбата: „Те живеят в един вид мелодична суровост, една трагична несериозност, която ги спасява от вулгарността, от щастието, и от успеха.“

Несъмнено, писанията на Чоран внушават, че ролята на писателя едва ли ще предостави този вид духовна лостова система. В Предимствата на изгнанието и краткото есе Вербална демиургия, той описва как призванието на литературата, и особено онова на поета, създава непреодолими условия за неавтентичност. Човек може да страда, но когато той съхрани това страдание в литература, резултатът е „едно натрупване на обърквания, една инфлация на ужасите, на тръпки с установена дата. Човек не може непрекъснато да обновява Ада, чийто истински характер е монотонността …“

Дали призванието на философа е по-малко компрометирано от онова на писателя е нещо, което трудно може да бъде доказано. (Разумът умира, казва Чоран в Стилът като риск, както във философията, така и в изкуството). Но поне философията – струва ми се, че това е начинът, по който Чоран чувства нещата – поддържа малко по-високи стандарти на приличие. Неизкушен от същия вид слава или емоционални награди, които могат да се спуснат върху поета, философът може би е в състояние по-добре да разбере и уважава скромността на неизразимото.

Когато Чоран описва философията на Ницше като „сума от становища“ – погрешно разглеждани от учените като константите, които философът е отхвърлил – то става ясно, че той приема ницшевия стандарт, с неговата критика на „истината“ като система и последователност, като свой собствен.

В Задънени улици Чоран говори за „глупостите, присъщи на култа към истината“. Импликацията, и тук както другаде, е че онова, което истинският философ казва, не е нещо „истинно“, а по-скоро необходимо или освобождаващо. Защото „истината“ се идентифицира с деперсонализация.

Отново, връзката между Ницше и Чоран едва ли може да бъде достатъчно подчертана. И за двамата автори, критиката на „истината“ е тясно свързана с отношението към „историята“.

Така например, човек не може да разбере ницшевото съмнение в стойността на истината като цяло и в полезността на историческата истина конкретно, без да е схванал връзката между двете понятия. Ницше отхвърля историческото мислене не защото то е погрешно. Напротив, то трябва да бъде отхвърлено, защото е истинно – една омаломощаваща истина, която трябва да бъде отхвърлена, за да се допусне една по-всеобхватна ориентация на човешкото съзнание.

Както Чоран казва в Изкушението да се съществува: „Историята е просто един несъществен начин на съществуване, най-ефективната форма на нашата невярност към самите себе си, един метафизически отказ.“ А в Да мислиш против самия себе си, той нарича историята „агресия на човека срещу самия него.“

Действително, отпечатъкът на Ницше се открива както при формата на мисленето на Чоран, така и при неговите принципни становища; онова в което той най-много наподобява Ницше, е неговият темперамент. Именно темпераментът и личният стил, споделян с Ницше, обясняват връзките в творчеството на Чоран между такива коренно различни материали като: подчертаването на уморителността на един амбициозен духовен живот; проектът на самообладанието чрез „мислене против самия себе си“; постоянно повтарящата се ницшеанска тематика за сила против слабост, здраве против болест; свирепото и понякога пронизително разгръщане на иронията (съвсем различно от почти систематичното, диалектическо взаимодействие между ирония и сериозност, което откриваме в творбите на Киркегор); погълнатостта от борбата против баналността и скуката; двусмисленото отношение към призванието на поета; изкусителната, но в края на краищата никога не допускана съблазън на религиозното съзнание; и, разбира се, враждебността срещу историята и повечето аспекти на „модерния“ живот.

Онова, което липсва в творчеството на Чоран, е всякакъв опит за постигане на нещо, сравнимо с героичното усилие на Ницше да преодолее нихилизма (учението за вечното завръщане).

Най-голямата разлика между Ницше и Чоран се състои в това, че Чоран не следва ницшевата критика на платонизма. Изпълнен с презрение към историята, но обсебен от мисълта за времето и смъртността, Ницше все пак отхвърля всичко, което се завръща обратно към реториката, установена от Платон, за издигане над времето и смъртта, и полага изключителни усилия да разкрие онова, което сам счита за съществена измама и злонамереност на платоническата интелектуална трансцендентност. Чоран очевидно не е убеден от аргументите на Ницше. Всички древни платонически дуализми се появяват отново в писанията на Чоран – съществени звена на една теза, използвана с не повече от някой случаен намек за иронична резервираност. Човек открива тук времето против вечността, мисълта против тялото, духът срещу материята; но също и по-модерните сред тях: животът против Живота, и битието против съществуването. Колко сериозно биват поддържани тези дуализми е трудно да се прецени.

Дали човек би могъл да разглежда платоническата машинария в мисълта на Чоран като естетически код? Или, алтернативно, като един вид морална терапия? При всички случаи ницшевата критика срещу платонизма все още би била валидна и все още би останала без отговор.

Единствената фигура в света на англосаксонската литература, впуснала се в теоретическо начинание, сравнимо по интелектуална мощ и обхват с това на Чоран, е Джон Кейдж.

Също мислител в пост- и анти-философската традиция на накъсания, афористичен дискурс, Кейдж споделя с Чоран отвращението от „психологията“ и „историята“, както и ангажимента с една радикална преоценка на ценностите. Но макар и сравнима по обхват, важност и енергия с онази на Чоран, мисълта на Кейдж най-често представлява един неин радикален контраст. Изхождайки от нещо, което вероятно е възможно най-голямата разлика между два темперамента, Кейдж представя един свят, в който повечето от проблемите и задачите на Чоран просто не съществуват. Чорановата вселена на дискурса е изпълнена от темите за болестта (индивидуална и социална), задънената улица, страданието, смъртността. Онова, което неговите есета предлагат, е диагноза и, ако не директна терапия, то поне едно помагало по добър духовен вкус, чрез който на човека може да се помогне да не позволи живота му да бъде превърнат в обект, в предмет. Вселената на дискурса на Кейдж – не по малко радикална и духовно-амбициозна от онази на Чоран – отказва да допусне тези теми.

В противоположност на неуморния елитизъм на Чоран, Кейдж представя един напълно демократичен свят на духа, един свят на „естествена активност“, в който „се подразбира, че всичко е чисто: няма мръсотия“. В противоположност на бароковите стандарти за добър и лош вкус по интелектуалните и морални въпроси на Чоран, Кейдж смята, че няма нещо такова като добър и лош вкус. В противоположност на чорановата представа за погрешност и упадък, както и (възможно) изкупление за собствените действия, Кейдж предлага вечната възможност за безпогрешно поведение, ако само му позволим да бъде такова. „Грешката е измислица, тя всъщност не притежава реалност. Безпогрешната музика се пише като не се отдава нито мисъл на неща като причина и следствие. Всеки друг вид музика винаги съдържа грешки. С други думи, не съществува разцепление между духа и материята.“ И на друго място в същата книга, от която са взети тези цитати, Тишина: „Как можем да говорим за грешка, когато е ясно, ‚никога повече психология‘?“ В противоположност на целта на Чоран за безконечна приспособимост и интелектуална гъвкавост (как да се намери коректната изходна точка, правилното място, на което да се застане в един вероломен свят), Кейдж предлага на опита ни един свят, в който никога не е за предпочитане да вършим нещо друго освен онова, което вече вършим, или да бъдем някъде другаде освен там, където вече сме. „Дразнещо е“, казва той, „да си мислим, че бихме могли да бъдем някъде другаде. Тук сме, сега.“

Онова, което става очевидно в контекста на това сравнение, е колко отдаден е Чоран на волята и нейната способност да променя света. Сравнете мисълта на Кейдж: „Просто приемете позицията да не вършите нищо, и нещата ще се променят от само себе си.“ Колко различни могат да бъдат възгледите, произтичащи от радикалното отхвърляне на историята, може да се види от примерите на Чоран и Кейдж, който пише: „Да бъдеш & да присъстваш. Повторение ли би било това? Само ако мислехме, че го притежаваме, но тъй като не го правим, то е свободно & ние също.“

Четейки Кейдж, човек осъзнава до каква степен Чоран все още е затворен в предпоставките на историзиращото съзнание; колко неизбежно той продължава да повтаря тези жестове, колкото и да му се иска да ги надмогне. По неизбежност тогава, мисълта на Чоран се намира по средата на пътя между мъчителното преповтаряне на тези жестове и тяхната истинска преоценка. Може би, за една единна преоценка, човек трябва да гледа към онези мислители като Кейдж, които – дали от духовна сила или от духовна безчувственост е вторичен въпрос – са способни да отхвърлят далеч повече от наследеното страдание и сложност на тази цивилизация. Яростните, напрегнато поднесени разсъждения на Чоран сумират по брилянтен начин загниващите неотложности на западната мисъл, но не ни предлагат някакво облекчение от тях, отвъд значителното удовлетворение на разбирането. Облекчението, разбира се, едва ли е целта на Чоран. Неговата цел е диагнозата. За облекчение, може би човек трябва да се откаже от гордостта да знае и чувствува толкова много – една местна гордост, която е струвала отвратително много на всички ни засега.

Новалис писа, че „философията е всъщност носталгия; желанието да бъдем навсякъде у дома си.“ Ако човешката мисъл може да бъде навсякъде у дома, то в края на краищата тя трябва да се откаже от „европейската“ си гордост и да допусне нещо друго – което може би ще изглежда странно безчувствено и интелектуално опростено. „Всичко, което е необходимо“, казва Кейдж със собствената си унищожителна ирония, „е едно празно пространство от време – и да му позволим да действа по магнетичния си начин.“

(1967)

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (5)

- 10-04-2010|Златко

Гигантски текст, не толкова по обем на думи, колкото на смисъл. Работих около 12 часа над него – и макар това да е нищо за един толкова тежък превод (минимум половината от времето отиде в опити да разбера изобщо за какво става дума), то все пак се надявам, че инвестицията ще си е струвала. Прочее, думата е ваша.

- 11-04-2010|Б.Павлов - неоптимистично

С акта си на информирана(?) самооценка, каквато на практика е философстването, ние се опитваме да хуманизираме историческата пренебрежимост на личното битие – така мислещият себе си индивид превръща своето самоизричане от метод за културно-историческата си локализация в опит за самоосъществяване, за жалост, един повторим акт, в разградения, западен, хуманистичен мит. Втренчени в Юда ние се сблъскваме с Буда без ориенталската страст да ги постигнем докрай.

Но неизбежно настъпва денят в който осъзнаваме факта на мистичния полет над пропастта.

И изборът на финал трябва бъде направен.

- 11-04-2010|Бисер - Да мислиш за себе си

Чудесен превод!

"Мисленето -

изповедно - заклинателно

опис на най-личните ожесточения на мислещия."

- 13-04-2010|Iren - Iztochnik?

Bihte li posochili iztochnika na tozi text na Zontag, zaglavieto e ot uvoda i na Cioran, The Tempation to Exist, no tam textat e drug... Mozhe i da gresha, no shte Vi bada blagodarna da posochite iztochnika, kakto pravite obiknoveno. Blagodaria za dobria prevod na tozi vazhen text za priemstvenostta Nietshe -Cioran.

- 13-04-2010|Златко

По изключение този път текстът не е от Интернет, а е взет директно от есеистичния сборник на Зонтаг Styles of Radical Will, мисля от 1969 г.

Революционери

Автор: Тони Джуд

Роден съм в Англия през 1948 – достатъчно късно, за да избегна военната повинност, но навреме за Бийтълс: бях на четиринадесет, когато те излязоха сLove Me Do. Три години по-късно се появиха първите миниполи: бях достатъчно голям, за да ценя достойнствата им, и достатъчно млад, за да се възползвам от тях. Израснах във времена на благоденствие, сигурност и удобство – и сигурно по тази причина, когато станах на двадесет през 1968, аз започнах да се бунтувам. Като толкова много други бейби-бумъри[96], аз конформистки се придържах към неконформизма си.

Без съмнение, 1960-те бяха добро време да си млад. Всичко изглежда се променяше с безпрецедентна бързина и светът изглеждаше доминиран от млади хора (едно статистически проверимо твърдение). От друга страна, поне в Англия, усещането за промяна можеше и да мами. Като студенти ние гръмогласно се противопоставяхме на подкрепата на лейбъристкото правителство за войната на Линдън Джонсън във Виетнам. Спомням си поне един такъв протест в Кеймбридж, последвал речта, която тогавашният министър на отбраната, Денис Хейли, беше държал там. Ние преследвахме колата му чак извън града – един мой приятел, сега женен за върховния комисар на ЕС по външните работи, скочи на покрива и заблъска яростно с юмруци по прозорците.

Едва когато Хейли си замина, ние осъзнахме колко късно е станало – вечерята в колежа щеше да започне след няколко минути и ние не искахме да я пропуснем. По пътя обратно аз се оказах редом с полицай в униформа, изпратен да наглежда тълпата. Спогледахме се. „Как мина според вас демонстрацията?“, попитах го аз. Приемайки въпроса безстрастно – без да намира в него нищо необичайно – той отговори: „О, мисля че тя мина много добре, сър.“

Кеймбридж очевидно не беше още узрял за революция. Нито пък беше Лондон: по време на известната демонстрация пред американското посолство на Гросвенър скуеър (отново заради Виетнам – като мнозина от връстниците си и аз бях много лесно готов да въставам срещу несправедливости, извършвани на много хиляди мили разстояние от нас), притиснат между един отегчен полицейски кон и някаква паркова ограда, аз почувствах нещо топло и влажно да се стича по крака ми. Инконтиненция? Кървава рана? … Де такъв късмет? Бомбичката с червена боя, която бях възнамерявал да хвърля по посока на посолството, се беше спукала в джоба ми.

Същата вечер бях поканен на вечеря у бъдещата си тъща – германска дама с безукорно консервативни инстинкти. Съмнявам се, че скептичното й отношение към мен се е подобрило с нещо, когато се появих на вратата й, покрит от кръста до кокалчетата с някаква червена субстанция – тя и без това вече беше достатъчно обезпокоена от това, че дъщеря й се среща с един от ония мърляви левичари, скандиращи „Хо, Хо, Хо-Ши-Мин“, които беше наблюдавала с известна неприязън по телевизията в същия следобед. Аз, разбира се, съжалявах единствено за това, че субстанцията беше боя, а не кръв. О, удоволствието да се épater la bourgeoisie.

За истинска революция, разбира се, човек отиваше в Париж. Като мнозина от приятелите и връстниците си аз отидох там през пролетта на 1968, за да наблюдавам – да инхалирам – оригиналното нещо. Или, във всеки случай, едно забележително автентично представление на оригиналното нещо. Или може би, по скептичните думи на Реймон Арон, една психодрама, разигравана на същата сцена, на която оригиналното нещо някога е било част от репертоара. И понеже Париж действително вече беше бил място на революция – всъщност по-голямата част от визуалното ни разбиране на това понятие произхожда от онова, което мислим, че знаем за събитията, разиграли се тук в годините между 1789 и 1794 – то сега понякога беше малко трудно да се прави разлика между политика, пародия, подражание и … представление.

От една гледна точка всичко изглеждаше така, както би трябвало да бъде: реални павета, реални проблеми (или достатъчно реални за участниците), реално насилие, и понякога реални жертви. Но на едно друго ниво всичко това изглеждаше не съвсем сериозно: дори и тогава ми беше доста трудно да повярвам, че под паветата лежи плажът (sous les pavés la plage[97]), а още по-малко, че една студентска общност, безсрамно обсебена от плановете си за лятото – посред най-интензивните демонстрации и дебати, спомням си, се дочуваха доста разговори за ваканция в Куба – възнамерява сериозно да свали президента Шарл дьо Гол и неговата Пета република. Въпреки всичко, тъй като техните собствени деца бяха по улиците, мнозина френски коментатори претендираха да вярват, че това може да се случи наистина и бяха съответно разтревожени.

Както и да го погледне човек, в края на краищата не се случи нищо и ние всички се разотидохме. По онова време аз намирах Арон за несправедливо презрителен – по-точно неговото стомашно разстройство, породено от подмазваческия ентусиазъм на някои от колегите му професори, напълно отнесени от блудкавите утопични клишета на атрактивните си деца и отчаяно домогващи се да се присъединят към тях. Днес бих бил склонен да споделя презрението му, но по онова време то ми изглеждаше малко крайно. Онова, което изглежда най-много дразнеше Арон, беше фактът, че всички май се развличаха великолепно – въпреки цялата си брилянтност той изглежда не успяваше да разбере, че макар развлечението и революцията да не са едно и също нещо, то много революции все пак действително са започнали на шега и със смях.

Година или две по-късно аз посетих един приятел, който следваше в немски университет – Гьотинген, мисля. „Революцията“ в Германия, оказа се, означаваше нещо напълно различно. Никой тук не се развличаше. За английското око всички тук изглеждаха непоносимо сериозни – и застрашително обсебени от секс. Това беше нещо ново: английските студенти размишляваха много за секса, но го вършеха сравнително малко; френските студенти бяха далеч по-сексуално активни (така поне ми се струваше), но държаха секса и политиката настрана едни от други. Извън спорадичното увещание да се „make love, not war“, тяхната политика беше интензивно – дори абсурдно – теоретична и суха. Жените вземаха участие – ако изобщо – като правещи кафе и партньорки за преспиване (и като носени на рамо визуални аксесоари за благото на прес-фотографите). Едва ли е за учудване, че радикалният феминизъм последва само малко след това.

Но в Германия политиката беше нещо, неразделно свързано със секса – и в секса до голяма степен ставаше дума за политика. Бях удивен да открия, посещавайки един германски студентски колектив (всички германски студенти, които познавах, изглежда живееха в комуни, споделяйки огромни стари апартаменти и взаимните си партньори), че връстниците ми във Федералната република наистина вярват в собствената си реторика. Един непреклонно освободен от комплекси подход към инцидентното сношение бил – така ми обясниха те – най-добрият начин човек да се освободи от каквито и да е илюзии относно американския империализъм – а освен това представлявал терапевтично прочистване от нацисткото наследство на родителите им, характеризирано като форма на потискана сексуалност, демонстрирана като националистическо мъжкарство.

Идеята, че някой двадесетгодишен от западна Европа може да прогони вината на родителите си чрез освобождаването си от своите (и тези на партньора) дрехи и задръжки – метафорически захвърляйки символите на репресивната толерантност – изглеждаше малко съмнителна за моето емпирическо английско левичарство. Какво щастие, че анти-нацизмът изисквал – всъщност, бил дефиниран от – серийния оргазъм. Но след като поразмислих: кой съм аз, та да се оплаквам? Един кеймбриджки студент, чиято политическа вселена беше определяна от почтителни полицаи и чистата съвест на една победна, неокупирана страна, може би не беше най-добрият съдник по въпросите на пречистващите стратегии на другите хора.

Може би щях да се чувствам малко по-малко самодоволен, ако по онова време бях знаел повече за онова, което се е случвало на около двеста и петдесет километра пó на изток. Какво говори за херметично запечатания свят на западна Европа от времето на Студената война фактът, че аз – един добре образован студент-историк от източноевропейски еврейски произход, владеещ няколко чужди езика и пътувал доста из половината континент – бях напълно несведущ относно катастрофалните събития, развиващи се в тогавашна Полша и Чехословакия? Привлечен от революцията? Но защо тогава не съм отишъл в Прага, без съмнение най-вълнуващото място в Европа по онова време? Или във Варшава, където младите ми връстници рискуваха изхвърляне от университета, емиграция и затвор заради идеите и идеалите си?

Какво ни казва за заблудите на май 1968 фактът, че аз не мога да си припомня дори едно-единствено споменаване на Пражката пролет, а още по-малко на Полското студентско въстание, през всичките ни сериозни, радикални дебати? Ако бяхме били по-малко ограничени (след повече от четиридесет години, степента на интензивност, с която ние бяхме в състояние да дискутираме несправедливостта на вечерното заключване на вратите в колежа, ми се струва малко трудна за съпреживяване), то може би щяхме да сме в състояние да оставим след себе си някаква по-забележима следа. Както се оказа, ние бяхме по-способни да разглаголстваме по цели нощи за Китайската културна революция, Мексиканските въстания или дори седящите стачки в Колумбийския университет. Но освен някой случаен, изпълнен с презрение германец, който беше склонен да вижда в чехословашкия Дубчек един пореден реформистки изменник, никой от нас не говореше за източна Европа.

Гледайки назад, не мога да не изпитвам усещането, че сме пропуснали влака. Марксисти? Но защо тогава не бяхме във Варшава, за да дебатираме последните парчета от комунистическия ревизионизъм заедно с великия Лешек Колаковски и неговите студенти? Бунтовници? За каква кауза? Дори онези малцина смели души сред познатите ми, които бяха достатъчно късметлии, за да прекарат по някоя и друга вечер в ареста, обикновено се връщаха навреме за обяд. Какво знаехме ние за куража, който се е искал, за да може човек да издържи на седмиците разпити във варшавските затвори, последвани от затворнически присъди от по една, две или три години за студенти, които бяха се осмелили да искат нещата, които за нас изглеждаха напълно естествени?

Въпреки всичките си грандиозни теории за историята, в онзи момент ние не успяхме да забележим една от най-важните й повратни точки. Именно в Прага и Варшава, в онези летни месеци на 1968, марксизмът се заби в земята. Именно студентите-бунтовници от централна Европа бяха онези, които подкопаха, дискредитираха и отхвърлиха не само няколко разкапани комунистически режима, но и самата Комунистическа идея. Ако бяхме се интересували малко повече от съдбата на идеите, които подхвърляхме около себе си така свободно, ние може би щяхме да обърнем повече внимание на действията и мненията на онези, които бяха израсли в тяхната сянка.

Никой не трябва да се чувства виновен за това, че е бил роден на правилното място, по правилно време. Ние не променихме света; по-скоро самият свят някак услужливо се промени за нас. Всичко изглеждаше възможно: за разлика от младите хора днес, ние никога не се съмнявахме, че за нас би могло и да не се намери интересна работа, и по тази причина не пилеехме времето си с нещо толкова деградиращо като „бизнес-образование“. Повечето от нас получиха полезна работа в сферите на образованието и обществените услуги. Ние отдавахме енергията си на дискусии относно това какво е объркано в тоя свят и как да го променим. Ние протестирахме срещу нещата, които не харесвахме, и бяхме прави да го вършим. Поне в собствените си очи, ние бяхме едно революционно поколение. Жалко само, че пропуснахме революцията.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Защо всъщност се страхуват от Хайдегер?

Автор: Тим Блек

Показателно за нашите объркани, безпаметни времена е, че по страниците на инак тежнеещите към либерализъм NewYorkTimes и ChronicleReview може да се води дискусия относно това дали да бъдат изгорени или не книгите на някогашния нацист и постоянен философ Мартин Хайдегер (1889–1976).

Да бъдат изгорени не в буквалния смисъл, разбира се; иронията сигурно би била прекомерна дори и за най-лишените от историческа памет. Не, става дума за това дали те трябва да бъдат изгорени метафорично? Тоест, трябва ли издателите да престанат да произвеждат все нови и нови издания на събраните му съчинения, трябва ли библиотеките да го премахнат от сбирките си, трябва ли университетите да го прочистят от програмите си? „Това дегенерирала литература ли е?“ – почти така звучи въпросът, който те изглежда си задават.

Поводът за тази мини-експлозия на нелиберален либерализъм е предстоящата публикация на английски език на излезлия през 2005 година интелектуален и скандално-успешен том на французина Емануел Фей,Хайдегер: въвеждането на нацизма във философията. За всеки, който с натежали клепачи се е трудил над екскурса на Хайдегер върху австрийския поет Георг Тракл, заключенията на Фей вероятно ще дойдат като един вид изненада: „Ако писанията [на Хайдегер] продължат да се разпространяват без ние да сме в състояние да спрем това нахлуване на нацизма в хуманитарното образование, то как можем тогава да очакваме те да не бъдат трансформирани във факти и деяния, от които този път човечеството може би няма да успее да се възстанови?“ Това е нещо, което човек може да нарече „скок на Фей“[98]. В един миг някой студент е започнал да разбира фундаменталната онтология, а в следващия той вече си е направил прическа на път, нахлузил е кафява риза и е започнал да планира систематичното унищожение на еврейството. Битие и време – днес, битие на нацист – утре.

И докато коментаторите може би още не са прихванали напълно анти-нацистката треска на Фей, те очевидно страдат от значителна либерална неувереност в самите себе си. В NewYorkTimes, Патриша Коен се пита дали неапетитната житейска история на философа би трябвало да доведе и до отхвърляне на философията му. Тя завършва с предупреждението на Фей: „Да се преподават идеите на Хайдегер без да се дискутират неговите дълбоки симпатии към нацизма е същото като да се показва на някое дете брилянтен фойерверк, без то да бъде предупредено, че една запалена ракета може да експлодира в нечие лице.“ В Slate, Рон Рознебаум, авторът на Обяснявайки Хитлер, се безпокои, че мисълта на Хайдегер е толкова проникната от нацизъм, че се е предала и на неговата дългогодишна любовница, почитаната еврейска философка Хана Аренд. А Карлин Романо, в един развлекателно-неучтив текст за Chronicle, просто иска „дрънкалото от Шварцвалд“ да бъде изхвърлено с присмех от културния канон.

Но дали читателите не би трябвало да бъдат особено внимателни тук? Дали един следобед с Кант и проблемът на метафизиката или книга на някой от сподвижниците на Хайдегер – например Произход на тоталитаризмаот Хана Аренд – наистина ще повлече читателите, несъзнателно, из подводните течения на нацисткото мислене? Това не изглежда много вероятно, и то не защото в тези произведения всъщност има само малко про-фюрерско, антисемитско съдържание. По-скоро това вероятно се дължи на факта, че читателите са не просто празни контейнери, в които се помпят идеи, добри, лоши и зли. Хората интерпретират, ангажират се и – о, да – всъщност мислят над нещата, които четат. Да се страхуваме, че философски произведения – при това произведения толкова многословни като тези на Хайдегер, произведения, които изискват значителни усилия, за да бъдат разбрани – биха могли случайно да превърнат читателите в нацисти, е нещо също толкова надменно и абсурдно, колкото разпространената през 1990-те години загриженост, че младежите, слушащи плочите на Judas Priest, биха се превърнали в последователи на Велзевул.

Нека да сме наясно със следното: Мартин Хайдегер – един мислител, когото мнозина считат за най-важния философ на двадесети век, наистина е бил искрен, с вдигната, изпъната ръка, нацист. Усърдно подновяващ партийното си членство всяка година между 1933 и 1945, неговата отдаденост на националсоциалистическата кауза е безрезервна. И това не е толкова ясно никъде другаде, колкото при публичната му роля като ректор на университета във Фрайбург, където той възхвалява „вътрешната истинност и величие“ на нацизма в ректорската си реч от 1933, а по-късно съчинява хвалебствен химн за разстреляния нацистки убиец Лео Шлагетер[99]. Хайдегер е бил не просто символичен фашист; той е бил нацист с натегнати ботуши, готов. Носейки през цялото време свастика на ревера си, заедно с гордата си, яростно-антисемитска съпруга, той е практикувал дискриминация срещу евреите и в частния си живот, например срещу колегата си, философът-екзистенциалист Карл Ясперс, както и срещу някогашния си ментор Едмунд Хусерл. Не че не е имал и приятели, впрочем. Всъщност приятелството му с Ойген Фишер, директор на берлинския Институт за расова хигиена, продължава в течение на години.

Фей обогатява този портрет на Хайдегер от времето на нацизма с нови изследвания. Ние научаваме, че в семинарите си от времето между 1930 и 1940 той е определял народа като „общност от биологически материал и раса“. А сега вече знаем и че Хайдегер се появявал на лекции, хубаво накитен в кафява риза, и поздравявал студентите с „Хайл Хитлер“. Но това не е централното твърдение на Фей. Той твърди по-скоро, че нацизмът подкрепя философията на Хайдегер. С други думи, да се чете Хайдегер означава да се срещне философията на нацизма. Един мислител, считан от мнозина за най-важния мислител на двадесети век, е нацистки мислител.

В това гледище има множество проблеми, не на последно място и фактът, че главното произведение на Хайдегер, Битие и време, е създадено през ранните 1920 години и публикувано през 1927 – тоест по време, в което нацистката партия се превръща от нищо в нещо, имащо толкова значение, колкото БНП[100] в наше време. Още по-странно, ако мисълта на Хайдегер е била толкова пропита от нацизма, то защо тогава главните му последователи не са били нацисти? Имайки пред вид широтата на хайдегеровото влияние, то би трябвало да се очаква, че поне няколко повлияни от него пучисти ще издигнат претенции за арийска доминация през 80-те и повече години, откак творчеството му е започнало мрачното си завоевание на западната култура.

Вместо това влиянието на Хайдегер е такова, че всеки опит да се открие фашистката нишка се губи сред канавата на едно огромно, най-вече ляво наследство. В самата Германия, такива радикални, или почти радикални икони, като Херберт Маркузе или Юрген Хабермас, или либерални образци като Хана Аренд, са били всички по някое време запленени от „тайния владетел на мисълта“, както го нарича самата Аренд. Във Франция влиянието му е още по-впечатляващо. От фотороботния хайдегериански екзистенциализъм на Жан-Пол Сартр, до пост-субективните, анти-хуманистки философии на Луи Алтюсер и Жак Дерида, Хайдегер предоставя вдъхновението. По думите на Дерида, на хайдегерианския дискурс през 1950-те и 1960-те е била присъща „авторитетност, легитимност“. До такава степен, всъщност, че Алтюсер, изтъкнат теоретик на Френската комунистическа партия, използва неговото мислене, за да обогати своите номинално марксистки дарения. Както сам признава по-късно, хайдегеровото Писмо върху хуманизма от 1946 „повлия върху аргументите ми, засягащи теоретичния антихуманизъм на Маркс“ – и ако трябва да бъдем честни, за онзи, който е чел есето на Алтюсер от 1964, Марксизъм и хуманизъм, това влияние граничи с плагиатство. Всъщност, вероятно е справедливо да се каже, че емпиричната или континентална философия, толкова наивна и радикално-рискова през 1970-те и 1980-те, се е издигнала благодарение на мисълта на един рустикален, носещ кожени панталони германец, с политика, съответстваща на мустака му от хитлерово време.

Разбира се, сред решително не-нацистката фен-база на Хайдегер има и много други хора, от еврейски теолози като Емануел Левинас или поети като Пол Целан, до либерални политически теоретици като Ричард Рорти. Да вземем за пример Лео Строс, предполагаемият предтеча на американския неоконсерватизъм. Студент на Хайдегер през 1920-те, той извлича голяма част от критиката си срещу недостатъците на модерността от пресократическите изказвания на учителя си. Едва ли е за учудване, че Алан Блум, архи-консервативен културен воин от 1980-те и прототип на Сол Белоу за Rabelstein, нарича Хайдегер в Затварянето на американската мисъл „най-мощната интелектуална сила на нашите времена“.

Тази кратка скица на влиянието на Хайдегер ни показва, че проницателните му ученици не стават нацисти. Те дори не стават негови приятели. Но огромното влияние на Хайдегер все пак загатва донякъде защо спорът около неговия нацизъм избухва отново и отново в обществения живот. Никога толкова много хора не са дължали толкова много на един толкова „дребен човек“, за да използваме осъдителния епитет на Джордж Стайнър. Още по-показателно, Хайдегер е прекалено централна фигура за една култура, чиято единствено оставаща претенция за морален авторитет си остава антифашизмът. Моралното му падение като човек бледнее пред това.

Неудобството, което се причинява от нацизма на Хайдегер, е вече достатъчно показателно. То идва не от това, че той е нацист, пропагандиращ една нацистка философия, както твърди Фей. Хайдегер пробужда неудобство именно защото той е нацист, пропагандиращ една не-нацистка философия. Той просто не ни е достатъчно чужд. Философската му визия е такава, че тя подхожда прекалено удобно към множество властващи в момента възгледи, независимо дали става дума за екологическата атака срещу човешката надменност или снобското презрение към консумеризма. Което може би изглежда малко странно, като се има пред вид това, че на преден план при разглеждането на творчеството му винаги излиза доста отдалечената тема за хайдегеровата онтология, неговата обзетост от dieSeinsfrage, въпроса за битието. И действително, това е очевидният център на неговата мисъл.

Като Хайдегер обяснява в Битие и време, човекът е забравил въпроса за битието, забравил е да пита „какво е да бъдеш?“ Това е не просто някакво старо забравяне, то е едно прастаро забравяне, произхождащо от класическите времена и от самото начало на западната културна традиция. По думите на Хайдегер, западната цивилизация е „израснала както към, така и в един традиционен начин на възприемане на самата себе си“, едно себеразбиране, „дълбоко оцветено от антропологията на християнството и на античния свят.“ Animale rationale, zoon politikon, дори просто човек; всички тези понятия премахват въпроса за битието като предварително го изпразват от съдържание. С други думи, те предоставят една концептуална рамка, чрез която да се разбира света и мястото на човека в него. Което за Хайдегер винаги е малко прекалено централно.

Именно това е нещото, което Хайдегер отхвърля. И, правейки това, той придава на проекта си един уникален лингвистичен характер. Принуждавайки се сам да мине без традиционната философска терминология с обоснованието, че тя е прекалено овеществяваща, конкретна, той изгражда, тухла след необичайна езикова тухла, един портрет както на начина, по който ние подхождаме към въпроса за битието, така и, в по-широк смисъл, към човешкото съществуване. Така, като Dasein, да бъдеш тук (хайдегеровата фраза за човешкото бъдене), ние винаги-предварително откриваме себе си в някакъв свят. Този свят ни се явява, чрез общението ни с обекти, които ни „занимават“ – с други думи, начинът, по който ние използваме нещата (подръчните, както ги нарича той). Човек разбира чука най-добре когато го използва за чукане, отбелязва Сартр. Това общение с нещата от света означава, че ние разбираме света най-вече чрез нуждите на собственото си съществуване. „В пътищата, улиците, мостовете“, пише Хайдегер, „нашето занимание открива природата като нещо, притежаващо определена насоченост.“

Но светът не само получава смисъла си чрез индивидуалното ни занимаване с него. Нашето битие в света е и битие заедно с други. Тоест, то е социално съществуване, битие вътре в обществото. Това е общественият свят, свят на задължения, отговорности, ценности. И именно тук, според Хайдегер, индивидуалните човешки същества се срещата с „dasMan“, „тях“, „еднаквото“ – накратко, социалното съ-действие, представящо се в социалния свят. Този социален фактор, който не може да бъде приписан на никого конкретно, но обхваща всички и всичко, опосредства всеки аспект на индивидуалното съществуване. „Той предписва онзи начин на разбиране на света и бъденето-в-света, който е най-близък“, дори до степен, при която „той предписва нашата умонагласа и определя начина, по който ‚виждаме‘ нещата“.

Именно в това е работата. Хайдегеровият виртуозен портрет на човешкото битие е не само убедителен, той е и осъдителен. Това е не просто един безпрецедентен начин на възприемане естеството на битието, всъщност на човешкото битие. Същевременно той е и критика. И именно в това е същността на хайдегеровата привлекателност, неговият забележителен исторически резонанс. Включен в наследената мъдрост и социалните практики на обществения свят, този начин на съществуване в обществото, според Хайдегер, е „паднал“ – теологическият привкус тук не е случаен. С други думи, чрез социалното съществуване, нашето бъдене-в-света-заедно-с-другите, човешкото битие, е напълно обхванато в безнадеждно рационализирания, разрушително инструментален начин на съществуване, който Хайдегер държи отговорен за забравянето на Seinsfrage, иликакто ще каже сам в 1946, за „бездомността на съвременния човек“.

Модерността тук трябва да се разбира като кулминация на онтологическата забравчивост. Човешките интереси и нужди, ценности и идеали, са се превърнали в единственото измерение на всички неща. За Хайдегер това е нещо лошо. Да се живее живота на „тях“, да се четат вестници, да се възприема човек като гражданин, означава да се страда от това антропологическо, хуманизиращо късогледство. Ние идентифицираме човешкото съществуване със социалното си съществуване, природата с нашето й използване, другите хора със социалната роля, която те изпълняват, с целите, на които те отговарят. Членовете на модерния демос, модерните граждани, биват изключени, тяхното съществуване е „неавтентично“. Тяхното самосъзнание достига не повече от „здравия разум на ‚тях‘-а“. Човекът познава „само задоволяването на манипулируеми правила и обществени норми, или неспособността за задоволяването им“. С други думи, падналият социален човек не притежава други критерии за оценяване на поведението си освен критериите, предписани от обществото. Реалното може да изглежда рационално, но само защото индивидът се е отдал на тази анонимна инструменталност, позволявайки й да управлява неговото безмислещо съществуване, „като нещо, което се управлява, което може да се пресмята“. „‚Животът‘ е бизнес“, казва Хайдегер презрително, „независимо от това дали покрива разходите си или не“.

Хайдегеровото решение на всичко това в Битие и време е автентичният индивид, съществото, което е вярно на самото себе си и което, чрез Angst, успява да осъзнае собствената си крайност, смъртност, своето „битие-към-смъртта“, а заедно с това и безсмислието на модерния, социален свят с неговите рутинни начини на производство и потребление, и което се освобождава от тях, „от възможностите, които ‚не означават нищо‘, [като с това] освобождава себе си за ония, които са автентични.“ Това е хайдегеровият екзистенциализъм, същият екзистенциализъм, който прониква и сартровия шедьовър от времето на Съпротивата, Битие и нищо.Но макар че този волунтаризъм, това усещане за абсолютна лична свобода, отстъпва в по-късното творчество на Хайдегер на нещо, което изглежда като квиетизъм[101], то онова, което си остава непроменено в цялото му творчество, е забулената, абстрактна, но въпреки това звучна критика на модерността, както и на антропоцентричната рационалност, която той различава като нейно паднало ядро.

В този период, в писанията на този човек – писания, чрез които един надигащ се комунизъм може да бъде отхвърлен заедно със загниващия капитализъм, като демонстрации на увереността на човешките общества в една немислеща, забравяща битието вяра в собствената им рационалност – много и много интелектуалци щяха да намерят упование, до степен, която дава на Хайдегер дом. Мисълта му резонира не защото той е бил нацист, а защото неговата критика на модерността отеква в много от най-модерните тенденции на настоящето.

Нацизмът на Хайдегер е най-малко смущаващата част от неговото културно наследство. Не той, а именно този дълбок, философски анти-хуманизъм е нещото, което се нуждае не от изгаряне, а от енергично, непрестанно противопоставяне.

Източник

Тим Блек е британски журналист и главен редактор на електронното издание spiked.

Коментари (10)

- 03-04-2010|Златко

Трудничък текст, малко натоварен с професионален жаргон и процедиране, особено в последната си трета, но пък доста благодарен, ако човек си даде труда да се задълбочи малко повече от обичайното. Без да съм чел и ред от Хайдегер (на времето пропуснах момента, сега очаквам следващия подходящ), някак инстинктивно се противопоставям на аргументите на това момче. Не на ония, отнасящи се до нацизма на Хайдегер – в това отношение съм напълно съгласен, като лай на кучета срещу керван ми се дочуват всички тия критики – а на ония, касаещи философията му, доколкото съм в състояние да разбера нещо от тия пет приказки и общата си философска култура.

Работата е там, че този борбен хуманизъм ми е вече малко чужд, поне от десетина години насам, ако не и от по-рано. И изобщо, кой на тоя свят всъщност определя що е то хуманизъм? По думите на момчето тука хуманизмът май е повече или по-малко рационализъм, но за човек като мен, израснал сред руините на едно общество, изписало рационализма по знамената си, тия приказки звучат нещо много ялово. Пък и повечето човешки способности, пред които все още свеждам глава без да се замислям – грижата за себеподобните, жертвоготовността, любовта – ми се виждат толкова рационални, колкото на баба ми свирката, да ме прощава, горката. Мълчаливото привеждане над пропастта, наречена ирационалност, ми се привижда като неизбежен спътник на всяко сериозно човешко съществуване (не е задължително човек да се хвърля в нея, макар че и това не е непременно нещо лошо), а неговото безрезервно отхвърляне, при това с призиви за бдителност и борбеност – като признак или за неотминала младост, или за липса на интелектуална смелост. Тъмното е нещо привлекателно не по случайност, а защото то крие в себе си много, и не маловажни, тайни.

- 03-04-2010|Б.Павлов - между Чехов и Хайдегер

За мен Чехов е майстор, неназидателно да формулира хуманността – у него тя може да бъде писмо, адресирано само "на село за дядо" :)

Всичко, отвъд тъмната бездна на неосъзнатостта е хуманизъм.

В това, наглед безбрежно понятие е събрана (като в писмото от разказа) хилядолетната, европейска традиция, която днес има настойчива нужда от почеховски общ адрес :)

Благодаря за сполучливия избор на този текст.

- 04-04-2010|Skobelev - Лош превод

Лош превод, макар и не най-лошият възможен. Информация за това, кой е преводачът - липсва, а той е явно аматьор, може да е и повлиян от безумния превод на "Битие и време" на Димитър Зашев. Защо ли и докога, всякакви хора, понаучили език, ще решават, че могат и да превеждат, при това философски текстове! Иначе статията не е нищо особено, единственото ново, което научих от нея е, че Хана Арендт била любовница на Хайдегер.За философските влияния върху самия Хайдегер - нищо, а те са много и важни, например, от американския прагматизъм, в който по-късно Хусерл направо се влюбва.

- 04-04-2010|Златко

Айде-е-е, тръгна се пак. Мине се не мине време, току се пръкне отнякъде някой сърдит турист, който си иска парите обратно. Очевидно, част от бизнеса, както изглежда.

- 04-04-2010|Васил - Писмо за анти-хуманизма

Хайде германецо, бъди истински немец и не мълчи, когато говори Битието. Чак толокова безадресни повиквания никой не би могъл да понесе без известна субективна забрава и обективна плахост. Страхът от външното, трепетът пред едно лице и един поглед, застинал в изпразненото между Небето и Земята място, не могат да бъдат оправдание за безалтернативната нищета на насъщната политическа коректност и доскорошна тоталитарна цензура. Тогава философията сама „се” присажда и разпростира в небивалиците на досадната и криволичеща безпътица на общочовешкото добруване. Das Man не „се” нуждае от съчувствие в разобщението на заедността; нито тайната на езика е език на тайната, нито въпросът може да бъде поставен без някакво изпитание за самия питащ.

- 04-04-2010|Златко

Всичкото тук много сладкодумно, само че по някое време ще те помоля да ми обясниш какво точно искаш да ми кажеш.Засега не успявам да го разбера, за жалост.

- 05-04-2010|Васил

Може би трябва да призная, че се понапънах за предния коментар, който, мисля, съвсем не обслужва идеята да каже нещо определено на някого. По-скоро бях провокиран от "желанието-да-се-каже" нещо... в хайдегериански претекст. В повечето случаи, струва ми се, този механизъм се задвижва най-вече от естетическото удоволствие по повърхността на четения текст... Графомания, или нещо друго... Другото... ПП: Щеше ми се да се позова и на някоя от способностите на духа (по Кант), но не мога наизуст. Иначе поздравления за хубавите текстове, които предлагате тук!

- 06-04-2010|Павлов Д.

Не знам за превода,но статията в същността си е добра.Винаги ме е дразнело скудоумното категоризиране на даден човек.Редно е да гледаме ползата или смисъла на направеното от него,а не да надничаме под чаршафа.Още повече,че всяка тотална забрана привлича.Колкото до възгледите на самия Хайдегер - времето неумолимо показва неговата правота относно подмяната на битие с ежедневие.Консуматорският ни подход към живота трансформира dasMan в егоцентрично и самодостатъчно същество,чийто девиз,поне в България,е "Шъ идем и шъ пийми"

- 22-08-2011|Петър Ангелов -Дарев

Според Хайдегер,човек живее в един свят с ценности,които са му вече подсказани.Социума е създал правила и ценности,които изграждат едно безлично "бъдене" на човека!Тази предопределеност носи в себе си цялата нищета на битието му.Съществуването в модерния демос е едно неавтентично съществуване.

- 02-10-2012|Деян Петров - сериозно за несериозното

Прочетох текста! Чисто журналистическо словоблудство и маниерничене! Авторът явно е счел темата за пикантна, събрал е изказвания от тоз и онзи и решил да се бори за реабилитацията на "Старата лисица"! Нито дума за интервюто в Шпигел, нито разгърнат отговор на Буфре, а в края една лоша интерпретация на това какво "разбира" Хайдегер под хуманизъм съвсем отпраща желанието на журналиста да подкрепи "отпора" срещу американския прагматизъм към несериозните четива! Все пак в началото на статията се признава, че единственото и явно последно средство да не достигне мисленето на Хайдегер до хората е да не се издава повече! Което е и вярно!

В Куба всичко е сложно

Автор: Леонардо Падура

На 12 януари земята се разтресе под Хаити. Какво означаваше земетресението за вашата родина?

Земетресението беше важна тема в Куба по множество причини, защото не само Хаити, но и източното крайбрежие на Куба се счита за земетръсна зона, тоест нещо подобно може да се случи и при нас. Зоната не е високорискова, но все пак за хората това е нещо доста конкретно и по тази причина темата присъства навсякъде, тя вълнува всички. За степента на разрушенията тук се знае всичко, също както и за това, че хаитианската столица е всичко друго, но не и добре организирана. В Хаити се намира голяма група кубински лекари, които работят при доста трудни условия. Мисля, че извън Куба за това се знае твърде малко и намирам това несправедливо, тъй като тези лекари вършат там наистина чудесна работа.

Куба даде на САЩ разрешение за полети през нейното въздушно пространство, за да могат те да стигат по-бързо до Хаити. Хуманитарен жест в отношенията между двете страни, които са всичко друго, но не и приятелски?

Ситуацията не е същата като преди, има малки промени. Например кубинските емигранти сега могат да пътуват до Куба, а освен това има напредък и при пътуванията от Куба до САЩ. Академичният обмен се засили много. Това са признаци за промяна. Все още не сме достигнали нивото от ерата на Клинтън, но все пак нещата са значително по-добре, отколкото по времето на Буш. Но ние имаме нужда от стъпки, които отиват значително по-далеч. От една реална и задълбочена промяна в отношенията между САЩ и Куба биха спечелили и двете страни – но разбира се, ние кубинците значително повече.

По-лесно ли е вече да се получи виза, макар че Куба е в списъка на терористичните държави?

Лесно не е, но е възможно. Аз бях в САЩ през януари 2010 и подадох молба една година по-рано. Това е напредък, тъй като в годините между 2001 и 2008 беше почти невъзможно да се получи виза. При втората ми молба за пътуване през май нещата бяха вече значително по-бързи.

Виждате ли някакви шансове за изграждане на мост между Куба и САЩ с помощта на културата?

Културата може да помогне, да създаде контакти, но последната дума имат политиците. В края на краищата те са ония, които трябва да променят манталитета, умонагласата си, и това засяга на първо място Съединените щати. Очевидно е, че САЩ нямаха успех с политиката си към Куба, защото в края на краищата не им се удаде да сложат край на социализма в Куба. Една интелигентна политика е възможна само чрез промяна на умонагласата. Но тази промяна все още не се е получила.

Но има ли промяна в самата Куба? Кубинските социолози с удоволствие посочват, че на острова вече има повече място за дебати. Вярно ли е това и отнася ли се то и до литературата?

Има бавно отваряне. Пример за това е последната ми книга, която ще се появи в Куба през лятото. Тя се казва Господинът, който обичаше кучетата и в нея става думна за убийството на Леон Троцки; тук доста критично се разглежда историята на социализма в Съветския съюз от онова време. По-рано една такава книга едва ли би се появила в Куба и аз очаквам с голямо нетърпение да видя как тя ще бъде посрещната. По принцип обаче в кубинската преса има само малко място за критично разглеждане на съвременната литература. Нашата преса реагира на интересите на правителството, на партията, и изпълнява на първо място пропагандни задачи, а по-малко информативни или аналитични. Така че трудно мога да си представя, че в медиите ще има някакъв особен дебат около моята книга.

Изглежда, че напоследък фокусът във вашите романи се променя – те стават все по-малко криминални и все по-ясно социални.

Да, това е посоката, в която се движа.

По каква причина?

Мисля, че винаги съзнателно съм разширявал рамките на криминалния роман. Никога не съм бил ортодоксален криминален автор и в романите ми винаги е имало силна социална нота. И това започна да излиза все по-силно на преден план: работата ми се основава на солидни и детайлни социални изследвания, на основата на които аз изграждам историите си, и историческата връзка получава в тях едно все по-голямо значение.

Не се ли страхувате от погрешни интерпретации?

Моите книги могат да бъдат интерпретирани погрешно, разбирани погрешно или изобщо да не бъдат разбирани. Може би един или друг човек ще се почувства изненадан или объркан от това. Но това са рискове, които един автор трябва да приема. Аз не вярвам, че има напълно свободни автори, що се отнася до писането. В главата винаги има граници, които човек може да приема или не, но които въпреки това съществуват. Това могат да бъдат религиозни, политически или всякакви други граници – например, че човек се срамува да пише за по един или друг начин за хомосексуалността. Винаги има определени граници и авторът трябва да решава дали иска да ги нарушава, премахва или респектира.

А авторът в Куба?

Що се отнася до Куба, това означава, че е налице една политическа реалност, която предпоставя, че може да се стигне до деликатни ситуации, ако човек пише за тъмните страни на социализма от 20 век.

Това обаче не звучи като отваряне. Много кубинци очакваха повече от Раул Кастро, особено в икономическата област, нали?

Ситуацията е много трудна, защото живеем в икономическа депресия, която се основава на множество фактори: ембаргото на САЩ, глобалната финансова криза и преди всичко латентната икономическа неефективност на Куба, чиито причини са в структурите. През последните три-четири години се говореше много за необходимостта от провеждане на структурни реформи в кубинската икономика и с определени личности се свързваха големи надежди. Но тези реформи не се получиха, което пък доведе до загуба на доверие. Става дума за промени в отношенията на собственост, модификация на начините на производство и продажба, опростяване на пътуванията – говореше се за много неща, но на практика не се промени нищо.

Ефективността е един от лозунгите, които често се чуват откъм държавния глава Раул Кастро. Не ви ли напомня той за глас в пустиня?

Да, така изглежда, но ние кубинците не разполагаме с достатъчно информация, за да проверим това впечатление – ние не сме в състояние да си съставим собствено мнение, защото липсва основата за това. С повече информация, така поне си мисля, в Куба бихме имали една много по-широка социална дискусия от сегашната.

Във всеки случай се умножават съобщенията за проблеми в образователната и здравната система, за корупция и неефективност. Това ли са феномените, които определят днешна Куба?

Да, ние сме имали и имаме множество проблеми, които са свързани преди всичко със сложната икономическа ситуация. Това насърчава не само корупцията, то има влияние и върху етичните и морални сфери. В Куба всичко е сложно. Има толкова много закони, регулиращи всичко и всички, че пространството за собствени решения от страна на гражданите е абсолютно минимално. Всичко зависи от държавата, а зависимостта от благоразположението на държавните функционери засилва корупцията.

Интервю: Кнут Хенкел

© за всички фотографии – Бабак Салари

Източник

Леонардо Падура Фуентес е един от най-известните кубински писатели в момента. Със своите криминални романи от кубинската реалност 55-годишният се счита за точен наблюдател на обществените промени на острова.

Коментари (4)

- 02-04-2010|Златко

Ще ми се отново да благодаря тук на Диана Иванова, чиято книга ме накара да се разтърся и намеря нещичко за Куба. А инак, м-да, текстът ме захвърля със страшна сила някъде с двайсет и малко повече години назад, във времето, когато подобни мисли бяха актуални за тогавашната нашенска интелигенция. Промени – да, но не ни пипайте идеалите и не ни пипайте социализма! Бедничкият, ако само знае какво го чака. В първата наносекунда след мига, в който падне режима и се завърнат скарфейсовете от Маями, светът на този толкова добър чичко ще се превърне в ад, в сравнение с който България и нейните последни двайсет години ще изглеждат като разходка из розова градина. И все пак, ако може да се съди по всичко, което източноевропейското блато ни показва (да се надяваме, че то постепенно пресъхва), друг път изглежда няма. Има изключения – немските богати братовчеди, които платиха прехода в рая на бедната си рода – но пътят си остава по принцип един-единствен: през стърнището. Боже, колко ми е жал за тоя добър чичко!

- 04-04-2010|Иванов - Този

гарван грачи грозно зловещо. Такива гарвани ще докарт на кубинците, ако не ги неутрализарат някак си, демокрация много, ама много по лоша от нашенската.

Мой племеник бешше за 10-на дни на сватбено пътешествие и почивка, нещо като меден месец в Куба. Не са толкова зле, колкото намеква чичкото. Доста по-добре, отколкото бяхме навремето.

Блокадата си казва думата...

- 20-04-2010|Пламен - без

Всяка истинска интелигенция е с леви убеждения- това се учи в училище...А защо - пак там...А по отношение на социализма - там, където живееш, Златко, той съществува. Нашето си бе държавен капитализъм плюс тоталитаризъм. Социализъм има в много други страни и той не изключва пазарната икономика. В Дубай направо е комунизъм, май...Ама защо ли?

Куба върви към промени - много тягосно бавно. Но по корупция България е далеч преди нея. На мястото, където се намира, Куба й е дадено да стане розова градина (пак), на нас - все през балканското стърнище.

- 02-10-2011|Сибин - Сложно

да, и все по-сложно става.

Белот за двама

Автор: Михаел Стомин

С кратки прекъсвания беше валяло цяла нощ. Според първите за деня метеорологични вещания на дамата от TV 8, предстоеше: северният вятър да се усили, дъждът да премине бързо в обилен снеговалеж, да обхване цялата страна, което е нормално за това време на годината, и още нещо в този смисъл. Било типично за началото на март, съгласи се с нея едно мижаво плямпало в светлосиня риза с чин в пътна полиция, и напомни на всички полусънни и махмурливи: водачите на мепесета да не забравят предпазните колани, да не предприемат рисковани изпреварвания, да не превишават допустимата скорост при така създаващата се хлъзгава обстановка по пътищата на страната, и още нещо в този смисъл. Оскъдната светлина между щорите беше матово-синкава, и макар още полубуден, Детето прецени, че трябва да е малко след девет. Той опипа лявата част на леглото: завивката беше отметната и още топла, което значеше, че Доротея току-що беше станала да включи телевизора и кафемашината. Детето се претърколи на другата си страна и придърпа завивката: съненият гъдел на уюта се разля по цялото му тяло – мек и топъл като пепел в гаснеща камина. Не си даде сметка защо, но се сети за баща си: Лило Чугуна трябваше да става като пипкав петел в пет, за да хване голямата сянка с жълти очи – фирмения автобус, който всяка сутрин го влачеше на работа. Веднъж – още сменяше кътници – Розен седна до баща си на една лъскаво окирливена седалка и видя заешката поза, подписана с печатни инициали, пред носа си: беше копие на познатата му от училищния нужник – с тази разлика, че коленичилата дългогърда дама не беше накъдрена, ами с прави коси. Гроздовият полъх, извиращ от подземията на двайсетината брадясали гърла, беше кисел дух на спирта, провиращ се през жилави храчки никотин, и в онзи далечен ден Детето реши, че е крайно време да намрази всички малоумници, които се събуждат с оплаквания от хронично късосъние и отиват на работа в тъмни автобуси ...

Чу шума на отприщена вода и стъкленото падане на нещо дребно върху мраморния под, после Доротея отвори вратата на банята и занесе балетния си задник с отворени стъпки в кухнята. Малко преди да замирише на първия за деня дамски Davidoff и Lavazza, Детето вече знаеше: до закуската му в леглото остава един блажен час – най-святото време за размисъл върху смисъла на житейския опит и вредите от полезните му съвети. Спонтанният повод за тази сутрин беше случаят с дребната госпожа Беровска, която изгоря в гарсониерата си на шестнадесетия му рожден ден. Мисълта за трагедията се връщаше на подскоци напоследък, и той си спомни релефно осажденото лице на късоръкия пожарникар, който я изнесе задъхано, за да я остави – обгорял гол пън – пред входа, хвърли едно сиво-бодливо одеало отгоре и изтича като изправена на задните си крака меца, обратно в панелката. Стотината зяпачи наблюдаваха осветената от августовското слънце сцена с едно особено любопитство, което му се видя просто гадно. Каза го още същата вечер на майка си. „Всичко гадно, обясни му кратко тя, е гладно. Видял си нещо много важно, но това не стига: трябва да го проумееш, ако искаш да ти бъде от полза, дете.“ Наричаше го дете до смъртта си преди шест месеца.

Детето й се усмихна дълго – достатъчно дълго, за да стигне усмивката му до небето – и нежно. Месец преди да навърши седемнадесет, Лило Чугуна прекрачи прага на вечността, а той, за пръв път – на районното полицейско управление. Майка му го беше чакала на тротоара отпред двайсет и четири часа в мократа мъгла, без да се подпре на нещо, и когато той излезе, среса косите му с пръсти и каза: „Вече си мъж, дете. Ела да ти купим една самобръсначка, пари за кон нямам.“ Живя, да види как купи двестата железни коня и другите железарии сам; беше достатъчно доволна да умре в съня си. В присъствието на много любопитни я погребаха трима духовника: по време на обилния обреден обяд, най-наблюдателният между тях вметна – очевидно цитирайки – че ситото злорадство било временно уталоженият глад на любопитството. Истината е, че менюто бе тлъсто.

Замириса му на пресен сняг: не стана да го види, защото чуваше заснежените шумове на улицата, два етажа под лявото си ухо; тъпанчето на дясното му спука една гореща звукова вълна преди три месеца. Сети се, че е пак събота – денят, в който интелигентната госпожа Беровска напомни на бога за себе си, на всички любопитни за неуморната им глупост и на пожарникарите – за дълга към вездесъщието; а на всички свои добри съседи – за безизходността на онова сухо стълбище, по което пъплят нагоре. В онази жарка събота тяхното се превърна в кален водопад за минути. Водопади не изкачва никой и Детето разбра защо: защото, да решаваш чужди проблеми е просто по-приятно и полезно. Нещо падна на пода в кухнята и Доротея каза „Доро, стегни се вече.“

Купи апартамент с гараж, обзаведе го с помощта на една подстригана като райграс дизайнерка, която не успя да му се пробута; паркира колата пред входа и подари връзката ключове на последния й рожден ден, а Доро каза „Не съм никак изнервена, защото знам колко ти е скъпа обичта ми, Киди, дай сега да те изпонамляскам.“ Направи го в перлено-червено, а той се отбиваше при нея винаги когато прецени, че е достатъчно угрижен. „Както става и по филмите, питаше го закачливо и без умисъл тя, нали се сещаш, Киди?“ Доро си имаше своите плодово-зеленчукови сокове, балетни приятели с женско мислене и приятелки-сувенири – в смисъл, сухи от диети, кухи като матрьошки. Купуваше си поезия, музика и обувки: имаше едно неутолимо влечение към уханието им, и преди да ги обуе за първи път, затваряше очи и ги миришеше като печени ябълки. Според рецепторите й, Детето ухаеше като прясна Rama – маргаринът, който нанасяше прозрачно върху неделната препечена филийка, „Киди“ беше неин превод на английски: тя го изговаряше колоритурно – сякаш между двете къси срички има едно дълго тире, по което минаваха миговете на всичките й прозрачни чувства към него. Подаряваше му красиви ризи и никога не го питаше как да утеши грижите му. Понякога играеха белот, за да се поскарат, защото се разбираха до скука. Тя намираше, че прилича много на Димчо Дебелянов, но без брада и с търпеливо сресана назад коса. Описанията й бяха доста правдоподобни, но Детето беше по-слаб и доста по-висок от поета.

„Толкова си приличате, каза му и Евро, че не мога да си представя, че няма да пропееш в стихове, когато излезеш от тая влажна дупка, момче.“ Евро беше седемдесет и петгодишен евреин, с посята с едро сито брада, който се кълнеше във Варуха и книгата му, че е клонка от коляното на Нирия, Маасея, Седекия и Асадия; и на всички неспоменати, поради дългия списък. За разлика от пророка, той разискваше виденията си зад решетките в Ловеч, но Детето реши, че не може да му се вярва само донякъде. Евро (с истинско име Иоаким) беше онзи, който не само сложи светото писание в ръцете му, но го и научи как да го чете. Това събуди любопитство, което осмисляше килийното му бездействие, и бъбривият сефард имаше право да твърди: „Ако условно приемем, че любопитството е тръпка на райската невинност, тогава нетърпението е неговото блудство.“ „Дерзай, Иерусалиме, казва ни Варух, Този, Който ти е име дарувал ще те утеши“, вярвай ми, Розане. Толкова е ясно, че може и да не се тълкува, нали! Той тълкуваше самоуверено и Соломона – Проповедника: „Уви, мъдрият умира тъй, както и глупавият“, защото, слушай и помни: любопитството е мяра за разума ни, момче.“ Евро никога не повярва, че Детето е в панделата само по чужда вина: „Захвърли всичките лъжливи обяснения на разума, да са ръцете ти свободни за техните дела.“ Разказа му накратко своята: поел греховете на сина си за убийство; седем, това е еврейското число, ако не знаеш, седем месеца по-късно – бил вече настанен на квартира в Ловеч – синът му се удавил в собствената си кръв след улична престрелка в Овча купел. „Сега нося дрехата на плача, защото съм недостоен да облека тази на правдата от Бога, Дете“. Несъкрушим – жилав и висок колкото врата на монашеска килия – Евро бъбреше най-убедително, когато рисува портрети: на отдавна покойната си съпруга като годеница, на сина си като дете, свои и разни там пейзажи – всичко по памет, и може би заради това малко неубедително за Детето. Започна работа по „Ключалката“ веднага след отпадането на визовия режим, но връзката с това историческо за страната събитие остана неясна. „Да предизвикам нетърпението на любопитните – каза, докато правеше предварителните скици – с идеите на чувствата.“ Рисуваше акварелите по памет и резултатът беше, че Детето остана с отворена уста: единият представяше килийната им врата, с отразени върху нея решетки на прозорчето от отсрещната й страна; нечие строго око гледаше небесносиньо в ключалката отвън; другият беше същият, с тази разлика, че белобрадият притежател на окото гледаше през ключалката навън: беше приведен и увит в пурпурна одежда, заметната така, че значителна част от задника му беше останала предизвикателно непокрита. „Адаме, где си?“, пишеше най-отгоре. Евро го изчака да затвори уста и рече: „Виж, Дете, става въпрос за нещо съвсем просто: човекът е любопитен субект и едновременно обект на любопитство: същото, което е оставило Адам и женската му на мира за кратко. – Той въздъхна дълбоко разбиращо. – Всички помним какви са последиците, нали.“ Детето кимна несигурно и това накара Евро да продължи: „Голият задник е намек за сътворението по подобие, а вратата на килията и решетъчната сянка върху нея – напомняне, че сме сгащени в панделата на всемирната любопитност. Само дето не мога да си представя какво би правил човек, лишен от нея. Имаш ли някакви въпроси, преди да те пердаша на белот?“

Детето мисли цяла нощ преди да излъже, че няма: защото имаше много, но не знаеше с кой да започне. След като изпи студения си чай от прашни липови листа, Евро избърса уста и му обясни, че за разлика например от мъдростта, любопитството не знаело ни умора, ни почивка. „Затова от деца любопитстваме за всичко, рече, и се чудя как бог е забравил да заповяда преди да си почине: „Да бъде любопитство!“. Може, допусна той, то да е съставна част от светлината.“ Евро сякаш се забавляваше с доверието му, но Детето не се разсърди: попиваше всяка негова дума, и когато свърши, го попита: „А защо през цялото време ми се струва, че говориш като за бизнес, Иоакиме?“ Евро не скри възхищението си от въпроса и отговори ясно и кратко: – „Защото, съм проклето любопитен евреин, Дете. Любопитството ми е по-старо от най-стария човешки бизнес... – Детето го прекъсна с недвусмислен жест – а, да, точно него имам предвид, но го експлоатират лошо като смолен кладенец. Докато аз имам съвсем друго виждане и идеи за това.“

Сякаш бързаше да хване последния влак за Ерусалим, Евро говори цял ден; той измери и вечерта в крачки. Някъде към полунощ каза: „Не надеждата, любопитството умира последно, Дете. Знам, че скоро ще изляза като дух на лещена яхния, ей през тая ръждясала ключалка, затова бързам да ти го кажа, синко: онзи, който контролира чуждото любопитство, има истинската власт над живота. Вече си на тридесет, време е да забравиш вината на другите и да намериш лек за лековерието си. Не се връщай повече, излезеш ли веднъж оттук: две дълги почивки в панделата са достатъчни за един кратък живот. Помни, че светлините на света гаси и пали любопитството на суеверни вълци, имената и биографиите на най-известните са ми познати. Знам, че искаш да виеш с тях и понеже те познавам добре, трябва да ти кажа: остави сухия сняг на другите и търгувай само с любопитство. Аз още питам дядо ми Варуха, защо се сетих толкова късно за този бизнес, но има много въпроси, по които и той мълчи. Знам, че е трудно да бъдеш мъдър сред живи, и никой не е пророк в собственото си село. Пише го и в писанието, нали. Искаш ли да раздадеш картите? Играем на шекели, не на шикалки по лев, съгласен? Детето раздаде; Eвро подреди картите си, обяви терца и продължи: „И още нещо: любопитството няма възраст, сърце и ум, но чувствата му са повече от седем – а седем е еврейското число, както знаеш – затова докато живея ще питам: не е ли било чисто любопитство онова, което е накарало Вечния да си направи лоша шега с мократа глина, която не го е развеселила с нищо досега, а напротив. Сигурно е, че любопитството е тръгнало от рая, но аз не съм сигурен дали някога ще се върне пак в него. Ти да не заспа…, добре, защото още не съм ти казал най-полезното: дали е детско, женско, празно, живо, изгарящо, маймунско или каквото друго ми хрумне, то е оная съставна част от светлината, без която тя би светила като лампа на умрял, разбираш ли? Дори този рошльо Айнщайн не се е сетил да помисли: не е ли всъщност любопитството онова неизвестно и на него, седем, което, според сметките му, осигурява постоянната скорост на светлината? Но той, както е известно, не е от Варуховото коляно. Време е да обобщим: първо, казваш ми, че имаш малко капитал, второ, казвам ти, че можеш да вярваш на думите ми, и трето, мисли дори и тогава, когато си попаднал в силиконови мрежи. Никога не подражавай на измислено от други, не мисли на глас пред приятели, и се моли на майка си: само тя може да ти помогне да се справиш с порока. И когато се отречеш напълно от него, намини към еврейските гробища да ми кажеш: ще те чуя и без думи. Животът е толкова…, четири валета и терца спатии, животът щеше да е още по-гламав и окаян, ако не беше толкова любопитен. Какво ще кажеш?

В следващите няколко дни Евро пиеше липовия си чай все по-бавно и мълчаливо; до обяд пишеше или рисуваше Голанските възвишения и Стената на плача, след обяда дремваше за час и – някаква нова прищявка – започваше да се разхожда из килията: седем крачки от прозореца до вратата, седем обратно – общо седем пъти, след което се навеждаше пред ключалката, и докато гледаше през нея повтаряше секундно: „Седем шекела вместо седем шикалки“ – седем пъти. В деня преди да го изведат измъкна изпод нара акварела със синьото око и го озаглави „Виртуално любопитство“; извади и „Адаме, где си?“ , гледа ги дълго на два пъти – в кратката пауза секнеше сълзите от носа си – и рече „Ключалките са твои, Дете“. Бяха последните му думи. Още същата вечер го отведоха – направо в психиатрията, както каза някой от мократа редица по време на дъждовната разходка. Разбра, че е починал кротко два месеца по късно от „Шекела“ – директорът на Ловеч, с чието благосклонно разрешение бои, картон и хартия влизаха в килията без ограничения. Евро наричаше надзирателите „шикалки“. Доведоха го в кабинета на Шекела – декориран с акварели и препарирани кукумявки във всеки ъгъл – където чакаха двама израелски и плешиви адвокати, които го уведомиха без помощта на преводач за волята на Иоаким Барух; плика с надлежно завереното завещание отвориха пред него година по-късно – когато излезе от панделата: наръч акварели и чек за два шекела с дълга редица празни нули след тях, които му се усмихваха многозначително ...

Замириса на прегорели кроасани, а Доро пощуря възможно най-тихо; отвори кухненския прозорец „Доро, стегни се“, и миризмата се размеси с дъха на пресен сняг. Детето облиза неволно устни ...

Върхове на заснежени кипариси се поклащат, бели пчелици кацат и заспиват на шепи върху тях; по заснежената алея върви тъмна сянка, която брои шепнешком безшумните си стъпки до седем: уж върви, а не приближава. Той отива да види защо, но сянката тръгва обратно и продължава да шепне; на „седем“ спира, обръща се, за да тръгне обратно, но се блъсва в него и пита: „Къде е гробът ми, господине?“. „Не знам, отвръща той, тук съм за първи път, всичко е покрито с тоя дебел саван и ми се повръща от любопитни. Защо не дойдеш на изложбата довечера, Иоакиме? От седем в „Шератон“, ще хапнеш и ще си легнеш на топло.“ „Не съм Евро, господине, въпреки че броя стъпките си като него. А ти си безсмъртното му любопитство. Ще го задоволя като се върна в Ерусалим. Ти сигурно не знаеш, че той прави вече последните скици на „Стената на любопитството“. Ще бъде вдигната недалеч от Стената на плача. Очаквам да се зарадва до сълзи като чуе за теб, Дете.“

– Хоп-хоп, десет и десет, Киди-Миди. – Доро постави миризмата на кафе и кроасани върху нощната масичка и се наведе да го целуне. – Зимата хвърля с шепи леденото си войнство, отвори очета да видиш как си счупих маникюра – тя му показа показалеца си – Ки-ди.

Обичаше я точно такава. Тя седна с подноса до него, той попремига, и когато ги отвори напълно, посочи другата си небръсната буза: Доро целуна предпазливо и нея, и засменя каналите: спря се на „Discovery Тravel“, но изключи звука. Разменяха си само мисли – кафето беше горещо и трябваше да го подухват. Бяла яхта се носеше срещу тях по пътека от залязващо слънце, шоколадово момиче показа резултата от употребата на зъбна паста „Lacalut White“, след което се шмугна ловко под палубата, за да се хвърли в шоколадовите прегръдки на капитана със същата лакалутна усмивка. Доро се шмугна под завивките на своя, и той побърза да премести подноса на пода.

Станаха в единадесет и половина: душ, тоалет, обяд в червения салон на „Крит“ (агнешко бутче с вино и розмарин), няколко сдържани кимания и усмивки наоколо до два и половина; обратно на задната седалка и следобедната съботна драма по „Hallmark“. По средата й се бяха отегчили до сън, тя изключи звука и каза:

– Колкото по-предвидим, толкова по-неправдоподобен – такъв е краят на всяка драма, Киди. Ако си съгласен, нямам нищо против да побъбрим за нещо весело, а? Но преди това искам разрешение да те попитам нещо.

Детето кимна, а тя обмисли въпроса си внимателно, докато галеше главата му – навик, останал й от Снупер – пинчерът който скъса повода (мокрите листа в Лозенец падаха при всяка по-дълбока въздишка на угрижен минувач) и подгони таксито, в което скочиха пъргаво двамата монаси – ония преоблечени килъри, които един разследващ журналист идентифицира като „дяконите на ТИМОК“: същият тайнствен ТИМОК, обвиняван от Киди за спуканото си тъпанче.

Той обърна подканящ поглед към нея, и тя вдигна ръка за клетва:

– Сега и за последен път! Предполагаш ли защо този Тимок е решил да съсипе тъпанчето ти?

Този път се забави той – с отговора:

– Мисля, че любопитството е най-безобидно, когато е махленско. Мисля си още, че който може да го контролира, може да определя хода на историята – задния и предния й. Политика значи контрол над любопитството, разбираш ли, и тайните на живота ни са доказателство за това. Не, не съм го измислил аз, но го изпробвам достатъчно дълго в практиката. Успехът жъне и завист, но това е отделен въпрос. Важно е да помним, че има две основни групи любопитство: едното се интересува от другите, а второто за другите. Видовете им са безбройни и започват с памперсите. Вярвам, че разбираш. – Той се опита да изглади нежно чипата чупка на носа й. – За какво мислиш?

– За седем, Киди. Искам да облека новата рокля за изложбата довечера, съгласен ли си?

Успокояваше го и когато пита за нещо, което си е наумила да извърши на всяка цена.

– Защо – попита я – не раздадеш картите? Но този път ще залагаме с шекели. Знаеш ли какво е това?

– Някакъв вид шикалки? Не? Добре, остава да уточним на колко?

Телевизионната драма завърши с глухоняма пукотевица.

Той превключи на някакъв балет и веднага изключи апарата, а тя започна да говори за Мая Плисецкая: видяла я на живо в някаква навалица, преди четири години: „По-малка, отколкото мислех, така-а, с балетен кок и много маскара по клепките. Славата й обаче беше непокътната. Разкажи ми и ти нещо. За „Любо Питката“ например. Той не е ли нещо средно между Пепеляшка и Пипи Дългото чорапче, като внучка на баба Яга? Може и за „Peeping Tom“, например.“

Обясни, че идеята е винаги една, но съобразена с различните възрастови групи:

– Ако „Любо Питката“ е най-успешния ни комикс за деца, „Виртуално любопитство“ серия компютърни игри за юноши, а „Peeping Tom“ препълнени салони за онанисти без въображение, „Ключалката е твоя“ е гениална купчина плакати, пред които ще се изпотят очилата на Тулуз-Лотрек, ако ги види, повярвай ми. След изложбата възнамерявам да отстъпя авторските си права за милиони на един самурай, които умира от любопитство и нетърпение. Дотук се опитвах да ти кажа, че държа пазара на любопитството с двете си ръце. Остани спокойна: тази вечер ще обявя официалното си влизане в политиката.

– Самураите са любопитни щрауси. Щракаха толкова светкавици срещу Плисецкая, че миглите й избеляха до ръждиво. Май изобщо не си ме слушал, Киди! Ах! Нали ти казах, че съм я виждала веднъж в Большой преди време. Добре, добре, не ми каза какъв е курсът на шекела към момента. И съм, ама много, любопитна още колко пъти смяташ да ме цакаш с една и съща деветка! О, не! Отказвам се! Останаха ми само виртуални шекели, стига за днес. Значи, оттук – направо в политиката. Тя не беше ли началото на края за всичко? Отивам да се преоблека.

Беше поканил стотината постоянни ценители на такива парти-изложби – хора, движещи се кръгово в политиката и бизнеса. В черна рокля, наметната самурено с пелеринка, с прибрани на кок коси и под закачлива самурена шапчица и лъскави обувчици, прегърнали сатенено нежно балетните й ходила, Доро привлече – макар за кратко – любопитството на няколкото случайни зяпковци и вечерни фоторепортери, които потропваха мокро с крака пред входа на хотела; лапнал незапалената си пура, за да напомня по-малко на бодигарда й, Детето вървеше на три крачки отзад покрай погледите на любопитството – Холивуд в памперси, купени на лизинг. Снегът падаше тежко, а леките парфюмени ухания увисваха дискретно под тротоарната тента.

„Шекели и шикалки“, би казал Евро.

Лаудацио; шампанско; някакво квадратно любопитство.

„Дрънкане на шекели и шикалки“, би повторил той.

На връщане някой стреля след колата им: усетиха едновременно хладното присъствие на шока.

Седнаха в леглата, изсипаха няколко дълги глътки „Chivas Regal“ върху последните за вечерта вълнения, после угасиха светлината; Доро се осведоми на тъмно:

– Любопитството е безсмъртно, нали, Киди?

– Ако е будно – отговори и той. – Сега заспивай. И ако не ме събудиш още веднъж до утре, обещавам да ти покажа откъде вадя проклетите деветки, окей?

– Ъхъ. Лека нощ, Киди. Почакай ... някой лае долу... Това да не е Снупър?

– Всички хремави пинчери лаят като него. Дано охраната го познае.

– Иначе?

Детският му смях се унасяше неудържимо.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

В един паметен ден от живота му

Автор: Петер Надаш

Милан Фющ

Историята на жена ми

Превод: Светла Кьосева

Корица: Ина Бъчварова

Издателство Ерго, 2010

(Послеслов към новото немско издание на романа на Милан Фющ„Историята на жена ми“)

Когато Милан Фющ завършва творбата на своя живот, Европа е в пламъци. Що се отнася до генерал-губернатора на Унгария, кипрещият се в приказни униформи контраадмирал Хорти, в тези дни се изпаряват и последните капки от чувството му за реалност. Без да го е еня за числеността на собствената му армия и жалкото й снаряжение, той обявява война на Съветския съюз. С правителствен декрет зачислява мъжете евреи на трудова повинност. Жандармерията организира погроми из цялата страна, по време на които залавя 11 хиляди (по други данни 16 или 18 хиляди) „източни евреи“ от присъединените през предишните години територии или галицийски бежанци, които по това време вече от половин век живеят „без поданство“ в Унгария. При Каменец-Подолск ги прогонват през границата, а от другата страна ги чакат немските зондеркоманди, за да ги изтребят. Влиза в сила третият еврейски закон, който е апогей на предишните два: забранява брака между „евреи и неевреи“ и предвижда до три години затвор „за евреи, които влизат в извънбрачно полово сношение с почтена нееврейска жена от унгарските земи“. Строгостта на дефиницията на понятието евреин в параграф девети от закона далеч надминава нюрнбергските закони. Захарта, маста, хлябът и брашното се раздават срещу купони, първи критични четци на вестниците са официалните цензори, най-реномираното унгарско литературно списание „Нюгат“, на което Фющ е дългогодишен редактор, спира да излиза. Фющ винаги е смятал, че литературата и изкуството трябва да стоят далеч от ежедневието. С творческото си верую този път като че ли е навлязъл в опасни води. Сякаш е ослепял, сякаш е изгубил слуха си. В деня, в който завършва своя роман, в обсадената Москва започва евакуацията на разузнавателните служби, затова и унгарският комунист, географ и разузнавач Шандор Радо с нелегалното име „Дора“ не успява да предаде от Женева важна стратегическа информация, която групата му е събрала от германското военно командване при твърде опасни обстоятелства. Този ден радиопредавателят „Директор“ не отговаря, не приема секретните новини и през следващите критични седмици. Германското военно командване обаче на същия този ден осъзнава, че няма да е в състояние да изпълни заповедта на Хитлер. Превземането на Москва се оказва костелив орех, повече отколкото се е предполагало. През последните четири седмици са загинали 32 хиляди германски войници, трябвало да съобщи „Дора“ от Женева. Същия ден в Берлин със заповед е блокиран достъпът до информация за източния фронт. А Фющ като че ли ни най-малко не се интересува от всичкия този премълчан, публичен позор и от цялата долнопробна гадост, сякаш те не са в състояние да го докоснат.

Но не е така. Държал е бруталното съвремие настрани от работата си, от творбата на своя живот.

Мономанията му се разпростира и върху политическите му изявления, върху политическия му пуританизъм. Той е най-големият мономаниак в унгарската литература, най-значимият унгарски хипохондрик. Вечно на ръба на изтощението, непрекъснато болен, състарен още на младини, той очаква милостивата смърт. Едва в края на живота си успява да се настани в инвалидна количка, но я използва като същински трон. С прочувствените си жалби ходи по нервите дори на почитателите си. Произведенията му обаче са прочистени от всеки чисто автобиографичен елемент. Не е склонен да прави изявления за нищо друго освен за работата си. Мономаниакален е дори в аскетизма си. Останала е една-единствена негова автобиография. В нея твърди, че няма живот извън работата си. Което естествено не може да е вярно, истината е обаче, че твърде успешно пази в тайна и цензурира пъкъла, който му е отреден за съдба. През оня ден в тапицираната с превъзходната му библиотека будайска вила тъкмо вдигал шум и врява до небесата, че ето – вече седем години, откак работи върху „един-единствен жалък труд“. Току-що го е завършил. Вчера е намерил подходящото заглавие, подходящото подзаглавие. И е писал на Лайош Фюлеп, зенгьоварконски протестантски проповедник и философ на изкуството, когото – воден от мазохистичния си нрав – смята за свой приятел. Фющ издигнал в ранг на литературен език изпъстрения с германизми и изрази на идиш пещенски сленг, и то не само чрез прозата си, а и в още по-всеобхватната си поезия, а Фюлеп твърдял, че Фющ не знае унгарски. В превод произведенията ви ще звучат по-добре, все това повтарял, за да затвърди още повече обидата.

До края на деветнайсети век Пеща е немскоговорещ или най-малкото двуезичен град и този факт – без да се спирам на промишлените и търговските преимущества – си има (и до ден днешен) солидни езикови последици. От записките в дневника на Фющ става ясно, че майка му е говорила с него на немски, както е разговаряла и с доктора – над главата му, когато като дете имал висока температура. Фющ напразно се аргументирал, че в името на чистотата и самобитността на унгарския език на Фюлеп ще му се наложи да изхвърли от езика не само турските и славянските чуждици, заради чистотата на интонацията от унгарския език ще трябва да се изтръгнат и диалектите и да се ампутира целият латински пласт. „Ще те раздрусам като лимоново дръвче“, писал на Фюлеп в библейския си гняв. По този въпрос Фюлеп останал дете на своето време, заинатен, нарцистичен, сляп за реалността, глух за здравия разум. Той щял да каже какво да възприеме и какво да не възприеме езикът от собствената си реалност. А горкият Фющ се горещял, че най-сетне е попаднал на името на своя герой, холандец по рождение, и започнал да диктува готовия ръкопис.

Това се случило в един петъчен ден, на 17 октомври 1941 г., датата заслужава да се отбележи, най-малкото защото на този ден никой не проявил интерес към току-що завършения роман на Фющ и това си останало така и по-късно. Чак докато през 1958 г. романът не излязъл на френски в „Галимар“, а през 1962-а – на немски в „Роволт“, Фющ живеел и работел в пълна изолация в родината си. „Яркият спътник“ – това ще е заглавието на романа, написал той. За късмет не останало това заглавие. Героят ще се казва капитан Дрьоон (Drőhn), написал. Така, с двойно дълго ударение, нещо, което го няма нито в немския, нито в холандския. Фющ нямал мяра не само в големите неща и не само в малките неща. Например искал да овладее собствените си лоши качества. И вложил огромна енергия в самолечението; като човек, който иска да се издигне до собствения си човешки идеал. Благодарение на това стигнал до още по-големи крайности отпреди във всяко отношение. Бил голям особняк и не знаел шега, тъй като искал да е най-трезвият човек на тоя свят. „Непоносим нрав“ – писал за собствената си майка. „Смятам, че е добър стилист, малко или повече е талантлив човек, само че го ненавиждам“ – писал за свой съвременник. „А жена му все едно съм я повърнал два пъти, преди да се появи на бял свят“ – добавил, за да не останат у нас ни най-малки съмнения относно чувствата му. „Тези диваци не могат да различат конската фъшкия от дъгата“ – писал за някакво издателство и може като нищо да е бил прав. „И в Германия е пълно с говеда“ – което също е трудно да се опровергае. „Изглежда съм го обичал. Яд ме е. За какво да обичаш човек, който не умее да обича“ – писал на един приятел за отношението си към друг приятел. „Много съжалявам, че сте били болен, но да си призная – не чак дотам, тъй като съм прекалено зает със себе си, понеже аз съм още по-болен“ – написал на немския си преводач.

Раздразнението, което предизвиквал у съвременниците си, се дължало не само на факта, че издигнал като част от унгарската книжовност езиковата амалгама на немските индустриалци, еврейските търговци и словашката прислуга, включвайки я в собствения си изтънчен и чувствен поетичен език, не само заради деликатните ситуации, в които се забърквал поради скандалното си поведение, а и защото на всичко отгоре изобретил и дори успял да прокара през съпротивата на редактори, коректори и печатари собствената си ортография и не по-малко странна пунктуация, с която благодарение на късите и дълги гласни, на накъсаните изречения успял да пресъздаде интонацията на пещенския сленг и ритъма на собствената си емоционалност. По същото време Жигмонд Мориц прави нещо подобно със селския език и с унгарските диалекти. Малко по-рано – Барток с унгарската, словашката и румънската селска музика. Езикът на Фющ следва вярно еврейските и немски интонации в унгарския език, дори извивките и ударението в края на изречението. Правописът и пунктуацията си той съобразява с реално съществуващия пещенски език, а не обратното. Когато пише на немски, постъпва по същия начин, правейки го доста забавно. Изписва думите gűtig, franzősisch, bezűglich, schőn, natűrlich. Прекрасното издание на събраните му писма под редакцията на Юдит Силади (изд. „Фекете шаш“, Будапеща, 2002) публикува писаните на немски език писма с тази непозната немска ортография. Фющ пише по слух. Използва унгарския знак за дълга гласна в немския текст там, където немците произнасят гласния звук удължено.

Но никога не би го написал така в думи, които на немски звучат кратко: dürfen, könnte, wünschten, Stück, Glück, verständigen и т.н. Направо е забавно как е реформирал немския правопис в писмата си, написани на не съвсем безупречен немски.

На същия този октомврийски ден, когато в Будапеща Фющ дава окончателното име на своя герой (което по-късно с щастлива ръка променя отново), един от великите му съвременници Витолд Гомбрович отдавна е пресякъл океана и се е установил в Буенос Айрес, Албер Камю е в по-близкия Оран, а Андре Жид – в още по-близката Ница. И тримата бягат от германската окупация. Виктор Клемперер не напуска Дрезден. Камю за собствено успокоение записал в дневника си имената на велики предци, създали творбите си във водовъртежите на човешката история: Шекспир, Милтън, Ронсар, Рабле, Монтен, Малерб. В трудни часове е по-утешително да потърсиш подкрепа у себеподобните, отколкото да живееш с отчайващото съзнание, че потребността на хората от кървави войни и унищожение не може да бъде избегната дори чрез по-високо цивилизационно равнище, даже напротив. Всеобщото повишаване на цивилизационното равнище увеличава радостта, ефективността и честотата на човешките кръвопролития и разруха. Половин година преди това Камю е завършил своя роман „Чужденецът“, който предизвиква интереса поне на двама негови приятели, Паскал Пиа и Жан Грение. Вече е в кореспонденция с Малро за издаването на романа, който него ден му съобщава, че ще го предложи при Гастон Галимар. По същото време Жид размишлява върху по-отвлечени политически теми в стаята си с морско изложение в хотел „Адриатик“. Записката в дневника му е отправена към онези, които се страхуват от нашумелия в средите на общественото мнение „национален обрат“. Съпротивата срещу германската окупация и колаборационистите не може да бъде друга освен национална. А щом една революция е, така да се каже, национална, пише Жид, то тя служи за триумфа на една-единствена партия. Вижда се, че се е безпокоял за демокрацията, дали ще успее да надживее националната съпротива и националния колаборационизъм, и е имало за какво да се бои. Гомбрович изпитвал подобни страхове за полското съпротивително движение: общата съпротива разяжда аза. Страхувал се е за крехкия индивид, подложен на принудителен колективизъм. Все ще се яви някакъв проблем: или моралното не е безусловно полезно, или полезното не е безусловно морално.

В този паметен за литературата ден грижите на Клемперер са делнични. Трябвало е да отиде до обущаря на улица „Планета“. Обущарят му казва да не идва повече, а да праща жена си, арийката. Според наредбата не може да обслужва евреи. Макар че самият той като обущар продължава да смята хер Клемперер за свой любим клиент. Ясно е, че и обущарят е искал да запази морала, като отдаде нужното и на принципа на полезността. И за да не остане тази паметна литературна година лишена от военни кошмари, контраадмирал Хорти, държавен глава на унгарското кралство, още преди коледа обявява война на Съединените щати. Сериозността на събитието се подкопава някак от факта, че дежурният вашингтонски правителствен чиновник не знаел къде се намира страната, нито кой е кралят й – щом е кралство, а след като има адмирал – къде й е военната флота и защо няма море.

Но до коледа имало още много време. В следващото изречение на паметното си октомврийско писмо Фющ вече е обладан от сериозни съмнения относно уместността на името, което най-сетне открил. Междувременно се налагало да се заеме с възможно най-важните подробности. Междувременно „Дора“ трябвало да открие в ефира „Директор“ с важната си информация. Да предаде, че по собствени данни на Вермахта досега са загинали 1 250 000 войници, а във военните операции са ранени 1 300 000. И през това време Фющ писал на Фюлеп: „Името Дрьоон ми звучи прекалено красиво“. Притеснението му е основателно, за знаещите немски веднага става ясно, тъй като името бучи, ехти, громоли, трещи, отеква и звънти, тоест на немски извършва всичко онова, което правят вълните, когато се удрят, блъскат, разбиват о скалата, на немски това наистина звучи в удължено произнесената гласна. Ехото от детонациите, от въздушната война кънти със същото слово на немски. За един широкоплещ капитан, с разкъсвано от любов към крехката му, малка женичка и подмолно разяждано от ревност сто и пет килограмово тяло, това име е прекалено красиво, прекалено изразително. Тогава по-добре да е Щьор, това име още от октомври стои в списъка, двойно подчертано. То вече може да бъде име на човек, който вечно се натриса някъде. „Написах близо четири хиляди имена и нито едно не беше подходящо. Защото името трябва да е убедително. Ако е прекалено красиво и звучно, не е истинско, писателят си го е измислил. Трябва обаче и звучене да има. Щеше ми се да е сурово име, първата ми идея беше Лаймрок (Яков), но немските ми приятели писатели ми се изсмяха, като казаха, че все едно да наречеш някого Пиперков. И тогава, понеже са некадърен народ, взеха да ми вадят най-хубавите старинни моряшки имена – магарета. Най-хубавите и най-изразителни имена са лоши. Морякът трябва да има име на зъболекар, така е добре. И още: щом е холандец, нека има френско или немско име, а не да е някой си Ван дер Бошке или нещо от сорта – понеже Холандия е свързана и с френското, и с немското минало. В момента съм разколебан дали да не използвам по-скоро следните имена (идеи от последната нощ): Куперт, Рашаба или Елвехйем. Последното най ми харесва, но пък май не е достатъчно грубовато. (Трябва да отбележа, че героят ми е точно такъв, недодялан тип, и то най-вече в любовта, за това се разказва в романа.) Страх ме е още да не е подозрително еврейско.“

Последните му страхове днес вече е трудно да се разберат без дистанциране. Защо да не може името на един холандски капитан да бъде еврейско? Как така подозрително? И защо пита точно Фюлеп, който неведнъж му е трил на носа еврейския произход, уж че му отправя езикова критика. Като че човек свободно избира пола, името и произхода си. Като че всеки протестантски проповедник, всеки независим философ на изкуството и всеки унгарски писател не избира без божията помощ дали да слуша гласа на кръвта или на трезвия разум. Както вероятно свободно са избирали и до каква степен да се задълбочават в племенни, кръвни и расови разсъждения след всеки старателно подготвян грабеж или братоубийство. Кога и как да следват повелите на морала, кога и как да се съобразят с ползата. Дали докато научната и политическата клоака ги залее до гушата или чак когато започне да прелива в устата. В святата си професионална наивност Фющ отправя въпроса си към Фюлеп като просител. Въпросът му е риторичен, поетичен, мазохистки и не само Фюлеп не го разбира; не е и толкова лесно да се разбере ведно с личното му положение. Вследствие на трите еврейски закона Фющ престава да съществува като юридическа личност, свободно разполагаща със себе си, и именно затова му е нужно да намери начин да не допусне романната литература да стане предмет на ширналите се и сред приятелите му расистки брътвежи. В романа си успява да прокара едно доста изтънчено и сложно литературно решение за подобно негативно разграничение и то без съвета или помощта на който и да било приятел.

Да, но пък му се наложило да помоли Мария Радакович, която го посетила заедно със своята племенница, „друга една графиня“, „никога повече да не идват“, с други думи, изгонил ги. „Стана ясно, че младите дами, макар и да не са почитателки на германския режим, все пак са разколебани дали да не му се възхитят.“ В този момент е сложен край на поетически обоснованата политическа сдържаност на Милан Фющ. „За мене това е въпрос на живот и на смърт, толкова е важен. Ако някой е небрежен по този въпрос, ако сладникаво-надменно го допуска, ако моралното му чувство не е категорично: ако не отхвърля решително и с погнуса всичко, което е мръсно и убива, което е позорно и безчовечно, надминавайки всякакви човешки представи, такъв човек не може да ми е близък. Не по екзистенциални причини – не защото аз самият съм екзистенциално застрашен от този режим, а заради чисто човешкото ми възмущение – защото това безчовечие се извършва не през седемнайсети век (когато англичаните са проявявали безчовечност било тук, било там), нито преди двайсет и пет години, та поне да е изминало време, а се случва сега, съвсем наблизо, под носа ми. Още чувствам в ноздрите си миризмата на кръв.“ И всичко това е написано не като отвлечена мъдрост, а гневно, на друг един приятел, полковник Гюла Ковач, когото също прогонва от живота си. „Това не е дребна работа, Приятелю, по този въпрос с мен не може да се разговаря със сладникава усмивка, нито да се правят шегички, нито да се разиграва достойнство.“ А по-младия си съвременник Тибор Дери, с не по-малко достоен от неговия талант, още три години преди това е поставил пред въпроса: „Моля те, не си загубвай равновесието и запази съдната си способност – това е достойното за теб. Не се събирай с лекомислени младежи, за да се смеете над принудителното и дежурно родолюбие на евреите. Защото принудата, пред която са изправени евреите, днес е по-трагична от всякога. И в това няма нищо смешно, нищо за присмех, Приятелю – покъртително е, за плач е. И арменци да бяхме, пак щях да чувствам същото. Както презирам тънките нюанси, с които Холош възхвалява качествата на Хитлер, по същия начин изпитах отвращение, когато ти, който си ми толкова скъп Приятел, се надсмя над жалките напъни на един отчаян до смърт народ – колкото и да са смешни сами по себе си! Защото в крайна сметка за живота им става въпрос, нали?“ Проучвайки датите на писмата, заслужава да се отбележи, че Фющ ще да е знаел всички тези неща в Будапеща явно доста по-рано, отколкото Лени Рифенщал и Вилхелм Фуртвенглер, които и доста по-късно не са ги знаели в Берлин, Мартин Хайдегер не е знаел във Фрайбург, Винифред Вагнер не е знаел в Байройт. Даже и Алберт Шпеер не е знаел, толкова е бил зает с архитектурата си. А и на Томас Ман му е било доста трудно да го осъзнае в Цюрих. Нищичко не подозирайки, той се притеснявал за скапаното си членство в академията и за авторските си права до такава степен, че без агресивната помощ на Ерика и Клаус навярно никога нямало да забележи какво се случва в родината му. Още по-интересното е, че светът, въпреки многократния си негативен опит в това отношение, и до днес няма нищо против привидната му наивност и привидната му добронамереност. И продължава самовлюбено да съхранява тази твърде плодотворна привидност на незнанието и невинността.

От последната записка в дневника на Фющ от 15 март 1944 г. става ясно, че е знаел – в Будапеща – и за газовите камери, за които в Германия уж никой не подозирал.

И ако като писател строго се съсредоточава върху живота на „нееврейски“ личности и ги следва из най-потайните им пътища: един холандец, една французойка, една английска госпожица и така нататък, а и защо не (след като по рождение всеки е преди всичко човек), това означава, че самият той в най-сериозен политически смисъл, в духа на европейския хуманизъм и на просвещението, е игнорирал варварските закони и научните кошмари, от които като личност не е бил в състояние и не е имал възможност да избяга. Изтънченият по въпросите на естетиката и морала Фющ трябва да е имал предвид нещо подобно още двайсет години по-рано, когато се опитва да предпази от политическа ангажираност младия Дери, заиграващ се с нелегалното комунистическо движение: „Политическа ангажираност и ние – unter uns gesagt[102]: това са детинщини.“ Забавната истина е, че слага завинаги край на приятелството си с Дери и Ковач, но пък на Мария Радакович прощава след няколко седмици. Навярно защото точно тогава съпругът й внезапно умира и гневът му срещу нея е можел да бъде поддържан само с цената на несъпричастността.

„Стига вече. Простете, че ви занимавам с такива незначителни неща. – С една дума, в момента диктувам пъкъла на последните ми седем години. През тези седем години, Господ ми е свидетел, нямах нито ден, нито нощ. Изглеждаше ми невъзможно. Има сцени, които съм писал не по четиридесет, не по шейсет, а по шестстотин пъти, защото си казвах: няма да се оставя да бъда смазан, няма да сложа изкуствен мрамор в това прекрасно здание.“ Фющ от нищо не е бил доволен, не само от имената. Дори е преигравал с вечното си недоволство. Ако не е бил зает да се обожествява. Да се самоупреква е една от коронните атракции на собствената му роля. Цял живот пренаписва произведенията си, отново и отново, в това число и стихотворенията. Често даже ги поразваля, което не убягва на вниманието му. Мъдро се връщал назад, към първия, оригиналния вариант, и го пренаписвал. С времето едно от най-ценните му писателски качества се оказва търпението, което проявява към самия себе си. Първият вариант съдържа не само суровостта на изреченията, от която всеки що-годе писател се опитва да се освободи в името на естетическото съвършенство, а и самобитността на първичния изказ, която изпълва с ужас всеки що-годе писател. Би могло да се каже, че в тези опити за пренаписване и връщане към първоначалния текст при Фющ се ражда временно-окончателеният вариант, съдържащ в себе си изкушението за промяна, всичките напразни усилия, както и малко от устрема към вечността. Професионалният извод е един-единствен: няма окончателни изречения, затова пък изречението няма как да се откаже от стремежа си за окончателност, то е незавършено от гледна точка на вечността, а не на случайността. Фющ пише едно-единствено произведение, без да го завършва окончателно – ако имаме предвид вечността. „Така или иначе: имам около двайсет хиляди страници чернова – куфари и сандъци са пълни на тавана с тях“ – пише на Фюлеп в паметния ден от живота си. Навярно и тук се съдържа голяма доза преувеличение или по-скоро самохвалство, самоизтезание. „Другият ми проблем беше, че говоренето трябва да е небрежно, сякаш онова, което някой казва, му е хрумнало на момента (да е in statu nascendi, да звучи като импровизация) – и тези лапидарни, подхвърлени думи да съдържат всичко нужно от гледна точка на структурата, – и същевременно изреченията да имат ритъм. Вече не съм в състояние да пиша неритмични изречения.“

Временно-окончателният вариант влече след себе си индивидуалната история на създаване на изречението – нещо задължително в писателския подход на Фющ. Дори не е необходимо човек да е опитен читател, за да долови междинните решения, принудителния отказ, ясно маркираните празноти, които впоследствие придават смисъл и особена сила на съзнателните и случайни деформации в текста. Така и трябва да бъде, защото и вселената не е симетрична, но в същото време с ритмично изградените изречения е даден израз на мечтата ни за симетрия. Поради непрекъснатия процес на донаписване, както и заради жанровото си многообразие творчеството на Милан Фющ, състоящо се от драми, стихотворения, аналитична проза, университетски лекции, разкази, романи, дневници и писма, е придобило неочаквана монолитност и в същото време е някак неуловимо по свой неповторим начин. Контролирал е и временната окончателност, и случайните хрумвания. Текстова маса, преминала с всяко свое изречение през всички възможни варианти, с които варианти авторът прекрачва жанрови и езикови прегради.

С непокорността и страстта на вглъбяването, с които главното произведение на Фющ „Историята на жена ми“ обръща гръб не само на научните и политическите истерии, а и на целия този грубо непристоен свят (а и на всичко онова, което литературата по-преди е описвала като общоприета система от социални контакти), без да забравя или да се отказва нито за миг от обективността, занимавайки се изключително с вътрешните трепети на външния свят, с познатите на всички ни сложнотии, интериори и абстракции на душата – то се оказва едва ли не самотно в европейската литература. Има един-единствен по-ранен паралел, романът в писма на Пиер-Амброаз Франсоа Шодерло дьо Лакло „Опасни връзки“. И само темата им да беше еднаква. Употребата на езика е аналогична. Държат не само на изразителността на езиковото несъвършенство. Държат на грешките в езика. Онзи долен праг на допустимост, който литературно все още може да се защити: говорещото лице е класически творец на родния език и в същото време безконтролно пренася изразните средства на социалната среда, от която произхожда. Тази двойна безконтролност не се цензурира, не се окачествява, а се проверява от писателите, които й се наслаждават до смърт. И затова не допускат грешки в джунглата от социални роли, при смяната и многовариантността на тези роли. Безпогрешността им не се дължи само на ориентировъчната способност. Те виждат отвъд темата на своя роман; темата е незначителна, взета е от света на ежедневието. Дотолкова, че Фющ се колебае при избора й. Но това колебание не бива да се преувеличава, то е философска риторика, претегляне на собствения труд, безочие към самия себе си. След което също толкова риторически се заинатява, не, това е единственото, в което не греши – при избора на темата, в никакъв случай.

Фющ и Лакло ясно разграничават нещата, за които човек има свободен избор, от нещата, за които няма. Смятат животинския нагон не за лично качество, а за енергиен източник на сетивната и емоционалната дейност (разбирай: индивидуалната любов). От която човек не може свободно да се откаже, нито да я имитира безнаказано. Има безброй неща, които са извън човешката личност – едно от тях е източникът на сетивните или емоционалните енергии. Без да се вземе предвид тази тънка разлика, без това малко откритие не може да бъде проумяна не само собствената малка история на отделния човек, но и голямата му история. Лакло го прави в навечерието на революцията, а Фющ излиза насред световния катаклизъм с новината за откритието или по-точно за преоткриването на това различие. Изгарящата ревност и склонността към изневяра в техните очи не са причина, а следствие – хуманистичен резултат от експлоатацията на анималистичната енергия. В индивидуалната любов двата свята – анималистичният и хуманистичният – имат допирни точки. И двамата наблюдават нейните деяния, независимостта й от личността, и се отнасят към нея като към природно явление, с обич и възхита. Не се разчувстват, не изпадат в панически страх, но и не я използват като средство за морална присъда, такива са и героите им. Не се опитват да властват над други чрез нея.

Чрез аналогични прийоми изследват езиково функционирането на материята и разполагат в историята надличностното в личността. Романът на Лакло е основополагащият камък на епохата на индивидуализма, романът на Фющ е куполният камък на епохата на индивидуализма. Лакло е фриволен и подигравателен, Фющ сериозничи и иронизира. Разкриват как играта на роли, в които влизат героите им (разбирай: приплъзването, лутането между анималистично и хуманистично, между трагично и комично), и общата и опасна интелектуална наслада от тази игра на роли се превръщат в единствена външна изява на тайната любов, как интелектуалността постепенно надмогва телесността и в крайна сметка как в безпощадната и подла игра за надмощие се губи най-важното, другият. С липсата на другия достигат до най-дълбоката пропаст на индивидуализма. Индивидуалната свобода съществува само чрез другия, а не против него. Край на фриволността, край на сериозниченето; сарказмът и иронията не могат да служат като ориентир в тази ужасна развръзка. В трагедията проникваме заедно с тях отвъд индивидуализма; а там е хаосът.

Аз самият все още можех да се възползвам от възможността да видя живия Фющ, да чуя легендарните му университетски лекции, но докато събера смелост да отида заедно с един свой сприхав приятел да го чуя, научихме новината, че са го пенсионирали без никаква особена причина. Почувствах облекчение, че не се налага да го видя и да го чуя. За него говореха с ужасни епитети дори и тези, които му се възхищаваха или се наслаждаваха на задълбочената му култура; присмиваха му се, заяждаха се с него, а позьорството му бе в състояние да обърка всеки човек или направо да го отврати. Беше живял в диктатури, държеше се като лишен от трона си владетел, който преживява от милостиня, без придворно обкръжение; диктатурите не обичат великите личности, диктатурите са непредвидими, чиновниците в една диктатура не се обосновават, а поданиците странят от всяко нещо, което се отличава, предпочитат защитните цветове. Чудният ритъм на белите му стихове много отрано формира слуха ми, но от главната му прозаична творба дълги години странях. Илюзиите ми по отношение на анималистичното и хуманистичното ми пречеха да я разбера.

Навярно е избрал името Фющ[103] за свой творчески псевдоним, та въздушната материя да предаде лекота на личността му. Преди да излезе първата му литературна публикация, недочакал разрешението на вътрешното министерство да приеме името Фющ, се е казвал Милан Фюрщ (Fürst). Би му отивала и княжеска титла, ала произходът му всъщност не е благороден. Макар че баща му, много представителен и елегантен мъж, на младини се движел в кръга на сръбския крал Милан Обренович, затова и дал по-късно на сина си името Милан Константин. Няма данни с какво се е занимавал младият татко в двора на младия сръбски крал. Ако наистина е бил там, а не е само легенда, създадена от самия Фющ, то най-вероятно с необуздани гуляи. Трябва да се е случило поне десетина години преди раждането на Милан. Когато синът станал на осем години, бащата починал след продължително боледуване като безработен чиновник, но не знаем какво работно място е заемал преди това. В живота на Фющ има доста данни, които навярно никога няма да бъдат изяснени. Не знаем дори как са се спасили с жена му по време на немската окупация и режима на нилашите. Знаем, че притежавали препоръчително писмо, но мнозина с подобен документ били застреляни във водите на Дунав. От едно писмо до Лайош Фюлеп, написано по време на блокадата, научаваме, че „гардонският витяз капитан Дежьо Хамори, военен пълномощник, спаси живота ни“ – но нищо повече.

По всяка вероятност и твърдението, че семейство Фюрщ е имало баронски клон е част от семейната легенда или се отнася до сферата на фантазиите. Пълна мъгла и мрак, биографът не е проверил. Тритомникът на Бела Кемпелен „Унгарските евреи и семейства от еврейски произход“ (Будапеща, 1939) не познава такова баронско семейство. (Не го споменават нито The Peerage, нито Le Gotha.) Никак не е невъзможно обаче безимотният баща на Фющ в средата на деветнайсети век да се е домогвал до висшите кръгове чрез действително въздигнатите в благороднически ранг, носещи име с благородническа представка, от богати по-богати роднини – маротското семейство Фюрщ и намиращото се в тесни роднински връзки с неговите членове и с досущ същото обществено положение яношко семейство Енгел, и оттук да произхождат всички легенди. Трябва да се провери. Изглежда ми доста романтично. Факт е обаче, че херцог Турн унд Таксис се оженил за току-що придобилата благороднически ранг медерска госпожица Лола Краус срещу 6 милиона крони суха пара на ръка. Трябва да се знае още, че медерската Ида Краус от своя страна се оженила за маротския Яков Фюрщ, и ето ти и родословното дърво на семейство Фюрщ, разцъфнало като райска ябълка.

Фющ винаги е презирал онези, които търсят взаимовръзка между биографичните данни и творчеството. Заслужава си обаче да се спуснем и в по-дълбоките пластове на обстоятелствата, до които ни отвеждат неговите легенди и препратки. Когато едно унгарско семейство от еврейски произход се опитва да се облагороди в буквалния или преносен смисъл на думата, става въпрос не само за умилението на въпросното семейство пред легендарното – навлезли сме в най-интимната сфера на класическа либерална Унгария, където бракът между феодалната аристокрация и буржоазията не е просто политически. Чрез него е трябвало да бъде запълнена липсата на гражданско, на континюитетно буржоазно развитие – ето същинският смисъл на такъв брак, бидейки експеримент с епохално значение. Били са нужни две световни войни и две диктатури, за да се сложи край на тази обещаваща взаимна изгода връзка, заредена с неравноправие и конфликти. Вече и следа не е останала от нея, няма дори помен от либералната епоха. Не е била, не се е състояла, затова няма и гражданска Унгария. Аристокрацията не успява да усвои буржоазните добродетели, промишлените и търговски новобогаташи не успяват да съзреят като патриции, нямали са търпение да изчакат онези няколко века. Нито време. Над главите им се сгромолясва Австро-Унгарската империя. От хода, логиката и тематиката на индивидуалните сривове в произведенията на Фющ можем да направим извод за социалните корени на деформациите, с които той не се занимава пряко. Не напуска аза, който не желае да знае миналото си. Именно това двойно отрицание е придало непреходност на творбата му. „Живеехме в една кухня, сред най-голямата мръсотия и мизерия. – Майка ми ревеше на глас по улицата и отправяше молитви дано Господ я отърве от тоя непрокопсаник, баща ми. – И колкото и да ме потискаха всички тези неволи – все пак се надявах: не вземах нещата на сериозно. Бях мърляво дете, гребен не познавах и на седемгодишна възраст с удивление разбрах, че хората имат навика да вечерят – дотогава не знаех какво е вечеря, – и по-късно мисълта за редовна вечеря си остана за мен главният символ на уредения живот. – Баща ми почина – нищо не почувствах при смъртта му: насилвах се да плача. – Майка ми беше останала с хиляда форинта: и ме помъкна по просия – кльощаво и болнаво дете (болни очи, болно ухо, анемия, пневмонии), – символ на мизерията, стенеше и се молеше. (Заможните ни роднини бяха зли, надменни и се срамуваха от нас.) Най-сетне й дадоха някакво павилионче. И тя започна да работи сутрин от пет и половина до полунощ. Съсипваше се до смърт. Година и половина спахме на земята в магазинчето – нямахме жилище, – а тя се страхуваше и трупаше. Сама готвеше, чистеше и въртеше търговията, грижеше се за мен, когато бях болен – а аз винаги бях болен. – Никога не нае прислуга, нито помощник в магазина, защото беше безмерно подозрителна – страхуваше се, че ще я оберат. Дори и мене обвини – навярно това беше причината на деветгодишна възраст да направя опит да се самоубия като се цапардосах по главата с един черпак. Живеехме – сред най-голямата мръсотия и бедност – в непрекъснат и мъчителен страх: магазинът беше отворен и в неделя. Голямото ни единоборство започна много рано: ужасната омраза между двама души, обречени един на друг.“ Нищо чудно всяко изречение от този текст да е чиста стилизация. Защото все пак е вземал уроци по цигулка при един от най-добрите учители в Будапеща. Получил е белодробен кръвоизлив, но лечението му е протекло в Абазия, където за пръв път в живота си е бил щастлив. И от този момент до навечерието на германската окупация в Унгария води дневник. Бомбардират вилата му, но все пак е имал вила, една трета от дневниците му е унищожена, но все пак са му останали две трети. Спали с жена си на дюшек върху пода в неотоплено преддверие, пише бомбардираният писател, но според услужливата информация на Юдит Силади и това не е било съвсем така. Живеели са при роднини, където са имали легло и отделна стая. Изреченията му са плод на видения, а виденията му ни най-малко не са иреални. В живота си на голям творец се лута между тези два далечни бряга, между видението и реалността. А междувременно посещавал гимназия, наред с немския научил и английски, донякъде и френски, следвал право и станал доктор на правните науки, работил като учител, оженил се, и макар и да си бил дал дума да не се поддава никога, защото по този начин би предал предците си, все пак приел католическата вяра, и така нататък. Жена му все пак произхожда от заможно семейство и десетилетия наред го издържа. Даже от писмата им става ясно, че в края на живота си все пак успели сериозно да се заобичат.

Веднъж срещнах Ержебет Хелфер, вече вдовица. Беше облечена така, сякаш обсадата на града още не е свършила. Средна на ръст, с протрит мукавен куфар в ръка. В куфара носеше не само неиздадените ръкописи на Фющ (така замина и за франкфуртския панаир на книгата), а и собственоръчно направени курабийки в отделна кутия (и от тях беше занесла на франкфуртския панаир на книгата). Казваха, че тя прави най-вкусните курабийки в града. Когато предлагаше на някого ръкописите за издаване, предлагаше му и от курабийките. Преди смъртта си учреди награда от собствени средства и наследството на Фющ. По време на диктатурата това беше единствената награда, която се присъждаше от независимо жури. Бях сред първите, получили наградата „Милан Фющ“, очакваше се на тържеството да присъства и неговата вдовица. Не можа да дойде, но изпече чудесните курабийки и ги прати в един поднос.

Фющ е предпочитал да премълчи доста скучното си, но съвсем не безсъбитийно ежедневие, курабийките, вилата, едно-друго, и навярно го е премълчавал в интерес на работата си. Вълнували са го психичните последици на социалните противоречия и деформации. Житейските обстоятелства са го отегчавали до смърт и в артистично отношение това отегчение се е оказало повече от плодотворно. Вероятно върху това мъчително отегчение, върху отвращението му от всичко ежедневно и масово се гради мономаниакалността му, родената от отчуждението хипохондрия. В поезията си се занимава до забрава с единствения лирически герой, който му е бил на разположение, аз, аз, аз, в прозата си обаче – с интимната бруталност на хората, с които единственият аз, аз, аз е бил в страстна и непонятна връзка. Романите и поезията му са лишена от илюзии психограма на човешките страсти и страдания, героите му или са свързани с репресивните политически режими на епохата, в която е бил принуден да живее, или не са: понякога им намира друго пространство. Собствения си живот обвива в мъгла и хиперболизира, но не защото има какво да крие, а по-скоро защото са го отегчавали до смърт и диктатурите, и не по-малко бозавите клетници, с които те са населени. И тогава си измисля светове, с които да декорира реалността. В противовес на баналното зло героизира духа, героизира литературата и изкуството. Но не и себе си. В произведенията му няма и следа от скрит зад барикади естетически хероизъм. Милан Фющ е един от най-трезвите хора в световната литература, но не бих казал, че трезвостта му е лишена от скандалност и болка. „Добрият разказвач не е реалист“, записал веднъж в дневника си.

Превод: Светла Кьосева

Петер Надаш (род. 1942) е известен унгарски писател, драматург и есеист.

Коментари (1)

- 07-04-2010|Мартин Христов - Това-онова

Моите почитания към Светла за чудесния й превод на "Историята на жена ми", безсмъртния роман на Милан Фющ, който се чете на един дъх. Което не е чак толкова често срещано явление напоследък, сред джунглата от самозвани преводачи и преводачки. Разбира се, съществен принос за лекотата на прочита има и авторът Милан Фющ, който цели четиридесет години чопли творбата си, за да постигне съвършенството в нея.

Не случайно книгата и авторът й са номинирани за Нобелова награда през седемдесетте години на миналия век, може би единствено фриволността на текста и липсата на политически пристрастия в него кара журито да не му присъди най-високата оценка. Ама то и Дьо Лакло не е получил никакъв Нобел за неговите "Опасни връзки", без това категорично да означава, че не е сътворил безсмъртен шедьовър...

Препоръчвам с две ръце!

Представям ви нашата нова колега

Автор: Павлина Върбанова

Не, няма грешка в заглавието. Този тип изрази са приети в определени среди и се използват като обичайни. За огромната част от българите обаче словосъчетанието нашата нова колега звучи най-малкото странно. Къде е проблемът? Накратко – в използването на имена от мъжки род (доцент, магистър, президент, юрист) за означаване на жени, или в т.нар. маскулинизация. Споменах за това в публикацията си За мъжката природа на аташето (в морфологичен план) и в Езикови питанки се появи следният

Въпрос от Бистра

Като четох публикацията ти за рода на аташето (спомням си, че на тест в 8-9 клас бях сбъркала точно него), ми хрумна един въпрос – какво мислиш за мъжкия и женския род при професии и длъжности? Някои преподаватели в университета се опитват да наричат момичетата “нашата колега”, но на мен ми звучи по-скоро смешно.

Моят отговор

По проблема за маскулинизацията в българския език е писано доста, произнасяли са се и авторитетни наши езиковеди – Л. Андрейчин, Р. Русинов, Ст. Буров, Ст. Брезински. В една сравнително кратка публикация като тази не мога да разгледам въпроса цялостно. Ако някой желае да се задълбочи в материята, бих посочила като добра отправна точка статията на В. Сумрова, която представя в систематизиран вид основните фактори за маскулинизацията и насочва към съответните публикации (Сумрова 2001–2002). Богата библиография съдържа и изследването на П. Бокале (2009).

Какво бих могла да кажа самата аз на основата на публикациите, които прочетох? Убедено мога да твърдя само едно: в българския език няма общовалидни правила за употреба на съществителни от мъжки или от женски род за назоваване на жени. Картината е изключително пъстра и страшно много фактори – езикови и извънезикови – влияят върху избора.

Значението на контекста

Дори и когато съществителното от женски род е отдавна утвърдено, може да бъде предпочетен “мъжкият” вариант. Една лекарка например съвсем спокойно може да бъде представена така: Д-р Петрова е моят личен лекар. Фамилното име достатъчно ясно показва, че тя е жена, и ако използвамелекарка вместо лекар, това няма да даде на слушателя/читателя никаква допълнителна информация. Нещата са силно зависими от контекста и това се изтъква от много автори. Ето защо трудно се поддават на пълен, точен и всеобхватен анализ.

Чуждоезиковото влияние и съпоставка с други езици

Руският език е оказал съществено влияние върху маскулинизацията в българския. Факт е, че той е доста по-консервативен в това отношение. Ще дам само два примера. За жена лекар в руския няма отделна дума. Тя е врач, също както и мъжът лекар, макар че тази професия в Русия отдавна се практикува от жени. Официалното обръщение допреди двадесетина години също беше общо – товарищ Иванов/товарищ Иванова, докато ние все пак си създадохме женски вариант, след като го преведохме на български –другарю Иванов/другарко Иванова.

Във връзка с руското влияние ще споделя един интересен факт от статията на К. Бабов (1964: 211–212) – как е назована Валентина Терешкова в първия ден от нейния космически полет (интерпретацията е моя). Заради консерватизма на своя език руснаците я наричат женщина-космонавт. Чехите и поляците не срещат никакво затруднение да я назоват подобаващо за една жена – kosmonautka, също както и немците – Kosmonautin. Патриархалната балканска природа прозира в сръбското и в македонското решение на казуса – прва жена космонаут.

Как реагират българските средства за масова информация (тогава нямаше никакви медии на хоризонта ;). Неизненадващо – разнородно: Валентина Терешкова е наречена космонавт, жена-космонавт, жена-космонавтка(като че ли може да има мъж космонавтка!) и космонавтка. Липсата на единство за мен е показателна и добре онагледява проблема за маскулинизацията в българския език (и не само; всеки може сам да реши какво друго онагледява този случай).

Днес чуждоезиковото влияние идва от друга посока, но ефектът е същият – задържащ навлизането и по-широката употреба на имена от женски род за назоваване на жени. Все повече хора владеят добре английски и го използват активно в работата си и в личните си контакти. Ако на английски използваш и за жена, и за мъж една и съща дума – broker например, това в никакъв случай няма да те стимулира да направиш разграничение, когато говориш на родния си език, и да употребиш лексемата брокерка.

Словообразуването като фактор

Маскулинизацията черпи сили и от словообразуването. Понякога е много трудно или дори невъзможно да се образува съществително от женски род от съответното мъжко название, например от думите с наставка -ец. Да, имаме си плувкиня срещу плувец, но малко трудно боркинята ще се пребори като лексема, за да разшири употребата си. Поне досега не съм чула някой спортен коментатор да е нарекъл така Станка Златева по телевизията или по радиото. Тя е състезателка по борба може би защото този спорт сравнително скоро навлезе сред жените, за разлика от плуването (Google откри 18 800 страници на български със Станка Златева и състезателка по борба и само 1220 със Станка Златева и боркиня). Весела Лечева също по-рядко е наричана стрелкиня, отколкото състезателка по стрелба(410:1050 страници).

Трудности има и при образуването на съществителни от женски род, когато основата е от чужд произход и сравнително скоро е навлязла в българския език. На тази особеност, струва ми се, не е обръщано внимание досега. Чуждите съществителни имена се приобщават постепенно към морфологичната система. Първо получават граматичен род (ако е необходимо, се сдобиват с окончание), форми за множествено число и членувани форми и едва след това се включват в словообразуването, т.е. става възможно към тях да се прибавят представки и наставки, за да се получат нови думи. Много добре този процес е проучен по отношение на турцизмите в българския език (Кювлиева 1980).

За да стане възможно например от мърчандайзер да се образувамърчандайзерка[104] и след това новата дума да се радва на радушен прием, е нужно “технологично време”. Като имам предвид родната пъстра картина и липсата на каквато и да е последователна употреба, бих казала, че то ще бъде дълго.

Езиковата традиция и бъдещето

В своята статия В. Сумрова прогнозира, че новообразуваните съществителни имена от типа на министърка, прокурорка, ефрейторка и войничка ще се утвърдят в езика, защото противоречат не на езиковата система, а на езиковата традиция. Аз не съм настроена толкова оптимистично, тъй като традицията е много силна и не виждам съществени нови фактори, които могат да се преборят с нея. Напротив, смятам, че влиянието на английския ще съдейства за разширяването на маскулинизацията или поне за запазване на статуквото след оттласкването от руското влияние.

Новообразуваните думи от женски род трудно биха проникнали във високите стилове на речта, понеже се схващат като непрестижни. Макар нормативната граматика да препоръчва използването на съществителни от женски род, аз се съмнявам, че образованите българи ще започнат да прибягват по-често до тях, особено в официалното си общуване.

След като отправих поглед към бъдещето, може би е добре да завърша. Струва ми се обаче, че има нещо важно, което ще напиша в самия край на статията и което ще обвържа с нейното начало.

Жената – колега или колежка?

В този конкретен случай мъжкият вариант отдавна е изгубил позиции и думата колежка се радва на всеобща употреба. По мои наблюдения, една жена може да бъде наречена колега само в академичните среди – например на научна конференция, публична защита на докторат, катедрен съвет. На студентките може и да им изглежда смешно, когато се обръщат с колега към тях, но за преподавателите (или поне за част от тях) това е белег на академичното общуване. С ръка на сърцето трябва да кажа, че и аз трудно го приемам. Доста е деликатна тази езикова ситуация, защото е гранична. В контактите помежду си учените използват едната форма, студентите – другата, и няма как езиковите им представи да не се сблъскат.

За съжаление употребата на съществителни от мъжки или от женски род за назоваване на жени на практика не се поддава на нормативно регулиране. Трудно е да се дават предписания или да се препоръчва използването на едните или на другите варианти, понеже то зависи най-вече от ситуацията, от контекста, от конкретното изречение дори.

Какво ни остава да направим? Да се доверим на езиковия си усет и да се надяваме, че той няма да ни подведе.

Цитирана литература

Бабов 1964: Бабов, К. Думите в руски език “космонавт – женщина-космонавт” и техните български съответствия. – Български език, № 2, 209–214.

Бокале 2009: Бокале, П. Професор или професорка? Родът на имената, означаващи професии, в украинския и българския език. – Езиков свят, № 1, 7–29. (Публикацията е достъпна и в интернет: http://www.belb.net/spisanija/ezikov_svjat/tom7-kn1/01_BOKALE_7-29.DOC.pdf)

Кювлиева 1980: Кювлиева, В. Морфологична адаптация и асимилация на турските заемки – съществителни и прилагателни – в българския език. – ИИБЕ, 24, 78–136.

Сумрова 2001–2002: Сумрова, В. Проблемът за маскулинизацията на съществителните имена. – Български език, № 1, 120–125. (В интернет съдържанието на тази статия е включено в едно по-обширно изследване на адрес: http://www.hf.uio.no/ilos/studier/studenttjenester/Nettressurser/bulg/mat/sumrova.pdf, стр. 26–38.)

Източник

ПАВЛИНА ВЪРБАНОВА

Павлина Върбанова е филоложка със собствен блог, в който разглежда въпроси, свързани с българския език. Блогът й може да бъде намерен на адрес: http://pavlinav.wordpress.com.

Коментари (32)

- 04-04-2010|Златко

Публикувам тази статия с огромно настървение, макар че бих предпочел един много по-остър, много по-борбен текст. Уравновесеният тон на госпожа Върбанова може и наистина да е по-добър за водене на академичен диспут. Тук обаче – поне според мен – става дума за нещо малко по-различно. Маскулинизацията на езика – така поне си мисля аз – не е някакво ново, модерно явление. Напротив, тя вероятно е нещо прастаро, и едва в по-ново време, с голяма мъка, тежките патриархални езикови структури започват да се разчупват по малко, за да допуснат в него и мъъъъничко повече място за женственост (и жени). Езикът, уважаеми, е средство И за власт – при това едно от най-старите. А нещата, за които няма имена, по принцип водят едно подчинено съществуване. И една професорка или адвокатка, която предпочита да бъде наричана професор или адвокат, защото обратното й се струва несериозно и неавторитетно, всъщност не знае коя е. Man gave names to the animlas, пее Боб Дилан, за да ни припомни кой има думата на тоя свят. След всички тези приказки едва ли ще прозвучи особено изненадващо когато призная, че за мен едно от най-вбесяващите неща в съвременния български език е неговата динозавърска патриархалност. Още с първата обобщаваща фраза, която човек обикновено чува по медиите: „БЪЛГАРИНЪТ това, БЪЛГАРИНЪТ онова“, за живеещия на запад слушател вече става ясно кой има думата в тази страна: в нея просто няма БЪЛГАРКИ. Ужасно, отвратително, унизително състояние, което, както изглежда самите жени подкрепят още по-старателно от мъжете, срамувайки се да използват за самите себе си имена и определения от женски род.

Вбесен съм от години насам, вбесяват ме и читателКите, които ми задават тъпи въпроси от рода на „Що за дума е това, „учена“. Няма такава дума, казва се „учен“.

При което единственото, което ми остава, е да задам въпроса, който ни съпътства откак сме заимали история:

„О, неразумна юродке! Поради что се срамиш да се наречеш БЪЛГАРКА?“

- 05-04-2010|Златко

За да доразвия още малко темата, с надеждата, че малко повече информация може би ще направи раздразнението ми по-разбираемо.

От около петнадесет години насам работя тук в Берлин за първото или второ по големина немско издателство в областта на образованието, Cornelsen Verlag. Самият аз бях доста удивен в началото, когато установих, че издателската политика (и особено пристрастията на моя главен редактор) не допускат абсолютно никакво използване на (скрито)-събирателни съществителни от рода на „автор“, „читател“ или „зрител“. Имам пред вид скрито-събирателни, защото те се използват почти винаги за обозначаване на някакъв род публика, а не на конкретна личност (когато става дума за конкретен автор, ние не го наричаме „авторка“, разбира се). Но във всички случаи, в които върви някакво изречение от рода на „Читателят е удивен да открие, че ...“, при нас задължително се пише комбинацията „читателят/читателката“, „авторът/авторката“ и т. н. Тук трябва веднага да призная, че езикът доста се затормозява от това безкрайно натрупване на срички и немците му търсят колая, използвайки новговорни комбинации от рода на „читателят/ката“ (на немски това не изглежда толкова пародийно, колкото на български, пък и смешното и нормалното в езика е нещо, което до голяма степен е въпрос на привикване).

Както и да е, исках само да ви дам някаква представа за това докъде нещата са стигнали на запад и, при всички уговорки за нуждата или ненужността на следването на чужди образци, аз не мога да не давам право на всички ония будни жени, които преди около 40-50 години са отворили очите на хората за това до каква степен подчинението и второстепенността на жените в обществото е нещо, което получава най-първото си утвърждаване на ниво език, изхвърляйки от сферата на уважаваното и престижността всичко, което може да изглежда по някакъв начин не-мъжко.

Казвам ти дъще, сещай се, снахо! Не мога да свърша работата вместо вас, уважаеми дами. Ако сами не запретнете ръкави и не поискате правата си, никой няма да ви ги поднесе на тепсийка. На мен ми е широко около врата, аз нося пан-та-лон-ки!

- 05-04-2010|Бисер - Реч на мама и на татка ...

Неразумна юродка - Българка....

Като цитат от Пишурката.

Нося си пан-та-лон-ки-те около врата

за да ми е широко...

Може би само на Великден , Златко.

Happy Easter, Goldy !

Съвпадението с пердложената тема е, че на Английски Златко е от женски род.

С най-добри чувства и интерпретация на твоя хумор , Златко.

Двата коментара заострящи умерения тон на госпожа Върбанова възбуждат интереса към "женствеността" и "мъжествеността" в Българския език и се надявам да предизвикат коментар за възможното влияние на феминизма в еволюцията на езика ни.

Познанието на водещите чужди езици развиват усета към родния ни и поставят на дневен ред усъвършенстването му.

Намирам , че Българският използван в блоговете на живеещи и учещи в чужбина талантливи сънародници обогатява моя усет и интерпретация на писмиения ми език.

- 06-04-2010|anguelina ranguelova - Споко, Златко

Ей, Златко, доста изненадващ тон в тези ти две публикации.

Две неща искам да отбележа:

1. Българският език грам не е архаичен. За сравнение - във Великобритания учениците спокойно четат и разбират литературни произведения на висок стил отпреди 5-6 века (поне на много места се отбелязва този факт), а в България има видима пропаст в езиковото разбиране между пуберите и техните баби и дядовци, а родителите на пуберите,дори и да знаят какво означават "техните думички", трудно ги произнасят. В най-новия правописен речник на БАН (ако не се лъжа от 2002год.) отпаднаха доста дублетни форми и се попромениха правилата за слято и полуслято писане. Ако езикът ни беше архаичен, въобще нямаше да се допусне дублетна форма на дума отпреди 44год., та камо ли за половин век първоначалната форма да отпадне.

2. Да, правилата за маскулинизация на професиите съществуват на книга, но масово се отхвърлят от населението. Тези, които стриктно спазват маскулинизацията, го правят не от пренебрежение към женския пол, а като белег на академичната си принадлежност. По същия начин тези хора казват орЕх, полАскан съм и т.н. И това го правят най-вече научни работници-филолози/хуманитаристи. Един професор по физика, както и всичката останала част от населението в България, без оглед на професия и ниво на интелигентност, си използва комфортно думи като лекарка, адвокатка, съдийка, гребкиня, джудистка и т.н.

Наистина граматичната маскулинизация в българския език не е точният повод да се притесняваме за забавената феминизация.

Тонът на статията е много удачен, защото обяснява специфичен езиковедски въпрос на достъпен език.

- 06-04-2010|Златко

Всекиму – своето, Ангелина. В смисъл такъв, че всеки/всяка от нас си избира сам/а както свободата, така и оковите. Аз нямам нищо против твоята интерпретация и твоя избор. Но защо самата ти поставяш в устата ми думички, които не съм използвал (според мен има поне един милиграм разлика между „архаичен“ и „патриархален“).

Същинската разлика между твоето и моето мнение е в това дали тук става дума за чисто езиковедски или по-скоро обществено-културно-политически феномен. Преди да сме започнали каквато и да е дискусия, може би ще трябва да уеднаквим малко информационната си база, опитвайки се да се опрем на някакви съизмерими източници. Що се отнася до вече приетата като представителна позиция на феминистката критика на езиковите структури (критика на тяхната привидна полова неутралност, зад която всъщност се крият мъжки езикови конструкции, правещи жените „невидими“ – мисля, че е повече от ясно, че аз я приемам като меродавна за мнението си), аз предлагам за прочит следната статия от Станфордския университет: http://plato.stanford.edu/entries/feminism- language/. Впрочем, достатъчно е само да се направи елементарно търсене в Гугъл с ключовите думи „език, феминизъм, власт“, за да се намерят буквално стотици източници. Мога ли да те помоля да ми дадеш някаква съответна информация в подкрепа на собственото си мнение? Ще се радвам много, ако ми се поотворят малко очите.

- 06-04-2010|Златко

Един лаконичен пример:

1. „Той е професионалист.“

2. „Тя е професионалистка.“

Какви са асоциациите, които се пробуждат в главите ви?

- 06-04-2010|Златко

Втори пример, представящ отново същия проблем, този път под формата на „логическа“ задача:

Един младеж пътува в кола заедно с баща си. Колата се преобръща и бащата загива на място, а младежът е закаран в болница за операция. Когато докторът го вижда на операционната маса, той възкликва: „Но това е моят син!“ Как е възможно това?

В първия момент повечето хора действително се чувстват поразени от „нелогичността“ на тази ситуация. Проблемът се крие в нашата първоначална неспособност да свържем една толкова авторитетна дума като „доктор“ с нещо толкова неавторитетно като една жена. Решението, разбира се, е че докторът е жена.

Да продължавам ли?

- 06-04-2010|Павлина - За борбения тон :)

Тук се намесва госпожа Върбанова, която е написала статията (щях да напиша “авторът на статията”, но се въздържах :).

Първо, благодаря за коректното препубликуване.

Второ, както е забелязала Ангелина, тонът на статията е съобразен с това, че разглежда чисто езиковата страна на проблема, който наистина е много сложен. Поначало намирам за неуместно заемането на борбена позиция по езиковедски въпроси, особено ако те са спорни – може би защото според мен в езика надали има нещо, което може да бъде рязко, абсолютно точно, категорично и еднозначно определено. Езиковите факти подлежат на различна интерпретация и именно това ги прави толкова интересни.

- 06-04-2010|Златко

Радвам се да ви приветствам с добре дошла, госпожо Върбанова! И, разбира се, подборът на тона и отношението към един проблем си остава лична работа. Единственото, което не остава спестено на никого/никоя от нас, е необходимостта от избора на позиция, която започва на първо място с избора дали да се разглежда този проблем като чисто езиков или като по-широк, културно-политически. За щастие, светът в който живеем вече е наистина свободен, не само на приказки като едно време. Така че всеки/всяка от нас е наистина свободен да избира.

- 06-04-2010|Златко

Ах да, за малко да забравя. Свободата на избора, както в един по-ранен или по-късен момент от живота си с неизбежност установява всеки от нас, изглежда е нещо директно зависимо (директно пропорционално, както ни учеха едно време в училище) от нивото на знание и познание, с което разполагаме в момента на избора. Така че, надявам се, вие няма да ми се разсърдите за това, че се опитвам да привнеса в темата аспекти, които не се съдържат непременно в изходния текст. В това, уверявам ви, не се съдържа и капка неуважение към труда ви.

- 06-04-2010|Аглика

Поздравления за авторката! Аз лично споделям напълно позицията й, която дава свобода на всеки говорещ сам да избере формата, която да използва (според контекста, средата, езиковите си разбирания и естетическите си предпочитания). Другото ми се струва леко залитане по формата, което не решава, а по-скоро създава проблеми.

- 06-04-2010|Златко

@ Аглика: Форма? Все пак аз споменавам тук поне два конкретни примера. Някакво мнение по тях? „Форма“ ли е циничният подтекст на думата „професионалистка“?

Давам си сметка, че с тази дискусия тръгвам против езикови и културни употреби, които очевидно не са побутвани у нас, но все пак ми се ще да се срещна с малко по-отворени сетива, поне тук, поне в този форум. Не ми отнемайте илюзиите, моля ви!

- 06-04-2010|Аглика

Златко, странен е този дебат, в който ти, мъжът, заемаш силно феминистка позиция, а аз, жената, една по-релативистка. Мисля, че разликата идва от там, че има моменти, в който не е продуктивно да се набляга на това кой към кокъв пол принадлежи. Употребата само на мъжки род за някои професии ми се струва доброто решение, което оставя нещата някак безстрастни. Обратното, когато акцентираме на женския род, това навира пола в очите и кара мъжете да се чувстват атакувани, а жените да се чудят това пък как може да им помогне. Такива битки не са нужни никому.

Оставям настрана въпроса за силно пренебрежителното звучене на някои женски форми като "колежке", които просто са се превърнали в различна дума от женския род на "колега". Опитът за тяхната реабилитация ми се струва безмислен и по някакъв начин свръхрестриктивен, което не е положително явление в един език. Нека имаме повече свобода все пак!

- 06-04-2010|Аглика

"който", разбира се, в случая е "които"

- 06-04-2010|Златко

Не виждам кой тук ограничава свободата ти, Аглика? Всичко, което тази дискусия цели, е да породи някакви въпроси – и нищо на света, най-малко от всичко пък една дискусия, може да накърни свободата на човека да не си задава въпроси, ако той/тя вече е решил/а да не го прави.

Тук обаче за трети (и, надявам се, последен) път, ще попитам дали покрай действително невинната дискусия за родовата класификация на думата „колега“ не затриваме от очи въпросите, над които може би действително си струва да се помисли. От самото начало на този разговор аз се опитвам да изляза от (според мен) безсмислено-тясната рамка на конкретния повод (мисля, че вече е повече от очевидно, че този текст не е за мен нищо повече от повод да започна разговор по въпроси, които имат с него толкова връзка, колкото въпросът за цвета на сиренето с онзи за разумното хранене, да речем). И през цялото време някак не се получава, кой знае защо.

И така, дали по някое време ще стане наистина възможно да оставим колегата и колежката на мира и да се замислим над това защо всъщност езиковите форми от женски род, плюс множество други езикови феномени, са непрестижни, дори обидни до такава степен, че самите жени не желаят да ги употребяват и, вместо да се опитват да разберат откъде е породен проблемът, да се опитат да променят нещо, те предпочитат да не го дискутират, защото това е неприятно, сигурно дори болезнено.

А инак е напълно ясно, поне психологически, откъде идва странността на една ситуация, при която мъж защищава „женската“ позиция против няколко жени, които биха предпочели да не се задълбават чак толкова в нея. За мен в тази ситуация няма болка, тя ми е повече или по-малко чужда, тъй като не касае моята екзистенциална ситуация. Оттук и лекотата, с която се въртя из нея. И все пак не мога да не се удивлявам на упоритостта, с която вашего брата защищава правото си на несмущавано съществуване. Несмущавано от неприятни въпроси, имам пред вид. Но как да стане така, че целия този батак на дискриминационни езикови употреби да се размърда по някое време, ако никоя жена няма достатъчно топки, за да запретне ръкави и да му се противопостави? Не го разбирам това спокойствие, честно. Отдалечил ли съм се от корена си или това е реалната разлика между един мъж и една жена, не знам. Но да ме правят всеки ден на плюнка чрез най-различни скрити езикови капанчета и аз да търпя всичко това, че даже и да настоявам да не се бута много, защото иначе щяло да се развони още повече? Ха!

Спирам дотук, преди да съм казал нещо, за което после ще съжалявам. Но какво ми е отвътре, не ме питайте!

- 06-04-2010|Аглика

Ами въпросът е, че ти го разчиташ като "правене на плюнка" и може би привиждаш неща, които не са чак такива каквито ти изглеждат. Ако моето усещане за нещата е друго и това положение не ме кара да се чувствам потисната, защо ти си толкова гневен? Малко нещо колонизаторски започва да ми звучи...

- 06-04-2010|Марио

Езикът е много чувствителен инструмент за предаването на властни и статусни отношения, който е дълбоко контекстуален. В англоезичния контекст, разделителната линия е ясна, а страните са взети (патриархално/прогресивно). В българоезичния контекст очевидно има повече от една разделителни линии и не е съвсем ясно къде се пада прогресивното тук.

Аз познавам много добре една жена, която е много чувствителна за социологическите функции на езика и е добре образована във феминизма. Тя функционира и в двата езикови контекста. На английски, тя винаги е chairwoman и chairperson, но на български е доцент, директор и т.н. Според мен това е неслучайно, тук няма капка лицемерие, просто точен контекстуален превод.

- 06-04-2010|Мартин Христов - Още малко предистория по темата

Ето как протекоха още преди време дебатите по употребата на една "феминизирана" професия в българския език:http://clubs.dir.bg/showflat.php? Board=literatura&Number=1949466929&page=&view=&sb= &vc=1

- 06-04-2010|Гост

Лицемерие vs. Точен Контекстуален Превод

Марио, чудесно изразено,в рамките на двуезичната култура на тази жена и нейното социално самочувствие.

Аглика,колега vs. Аглике, колежке.

Бисер vs. Бисере !!!

"езиковите форми от женски род, плюс множество други езикови феномени, са непрестижни, дори обидни ...."Златко

"Отдалечил ли съм се от корена си или това е реалната разлика между един мъж и една жена..." Златко!

"...свободата ..., ако той/тя вече е решил/а да не го прави".

- звучи хермафродитно.

Любовта(ж.р) към езика(м.р.)

и Едиповия комплекс в дискусията на езиковите форми.

Език мой - враг мой.

- 07-04-2010|Златко

Онова, което всички тук (а и не само тук) установяваме е, че нещата около този въпрос са всичко друго, но не и лесни или ясни. Вероятно това е и най-важната причина за тази жилавост на статуквото. Изрази като „Министърка Бонева се срещна с нигерийската делегация“ или “Професорка Димитрова е известна в областта си специалистка“ звучат необичайно и комично, а комичното в този случай е най-големият враг на промяната – никоя личност няма да поиска да изглежда жалко или смешно ей така, заради някакви си абстрактни промени.

Дискриминацията, както изглежда, е някаква дълбока потребност на човешката душа, натоварена с множество неосъзнати, атавистични страхове. Всичко що се различава от „идеала“ – който в нашето доминирано от кинематографични образи време е бял мъж около метър и осемдесет, млад, спортен, корав и интелигентен – бива потискано в една или друга степен. Независимо дали става дума за деца, жени, цветнокожи или хомосексуални хора – всички те (всъщност всички ние, тъй като идеалът е само абстракция) биват потискани и отхвърляни в различна степен.

Това, както изглежда, е статуквото. Единственото лесно за установяване нещо, защото то е под носа ни, видимо и смърдящо. Какво може, какво трябва да се направи, за да бъде то променено, и в каква посока, е въпрос, на който може да се отговори само с цената на време, работа и усилия. Езиковите употреби без съмнение са нещо безкрайно фино и неподлежащо на лесни манипулации. Но времената се менят, менят се и нещата, хората, обстоятелствата около нас. А езикът и порядките ни, както изглежда, са си останали същите.

С други думи – необходимостта от промени, от работа, изглежда е очевидна. Прекалено лесно е да се каже, че едно или друго нещо звучи смешно (или, ако искаме да сме малко по-претенциозни – хермафродитно). Е, и? Ами то и думата „България“ по принцип звучи не особено престижно, не само извън България. Какво тогава, да ревнем и да плачем ли? Кой ще я свърши тая работа, ако не самите ние?

Тишината, която заобикаля тази тема, е показателна. Очевидно тук става дума за нещо сериозно, трудно и сложно. Но това само прави нуждата от дискусии, от работа и промени, толкова по-очевидна. Това е моето усещане, затова и започнах тук този разговор, ако и малко сърдито. Яд ме е, защото живея в ядосано тяло. Нещата обаче са далеч по-важни от някакви си настроения и подмятания на фрази. Някой трябва да запретне ръкави. Някоя, всъщност. Или по-точно, някои.

- 07-04-2010|Гост

А кой всъщност е направил така, че съществителни нарицателни като "колежка" и "професионалистка" да звучат смешно и видях даже, че някои казват дори обидно?!!!

Толкова дълга и безсмислена дискусия отдавна не ми беше попадала. Но да си призная искрено се забавлявах. Чувала съм, че в немският език родът на съществителните е много важен и явно затова Златко мисли повече на немски. Иначе в английският език също няма женски вариант за "доктор", "учител", "учен", "адвокат", "съдия", "колега" и т.н. Според мен търсите под вола теле... и се стига до една безумна логорея. Език мой - враг мой!

А причините за маскулинизацията на понятията може би идва още от древността, от патриархата, когато тези професии са били отявлено мъжки, а жената е имала изключително тежката задача - домакинстване. С течение на времето и ТЕХНОЛОГИИТЕ, жената е "освободена от тежкото бреме" и влиза така да се каже и в "мъжките" професии и се справя също толкова добре. И понеже някои "аспекти на прогреса" трудно се преглъщат "проблемът" според мен все още съществува. Мъжът не иска да "пуска кормилото", защото се чувства "длъжен" да е начело и така храни самочувствието си. Това според мен е тъп комплекс, ама нейсе, но и езиковите форми все още са непроменени. Ако това го крепи - халал да му е :-)))Говоря в глобален смисъл, не само като българка, тъй като имам доста наблюдения и извън България. Донякъде този проблем се преодолява в по-северните /скандинавските/ страни, където равнопоставеността на половете е доста очебийна...

- 07-04-2010|Златко - re:

Гост писа:

А кой всъщност е направил така, че съществителни нарицателни като "колежка" и "професионалистка" да звучат смешно и видях даже, че някои казват дори обидно?!!!

Предполагам, че това е гласът, изразяващ средната, „типична“ реакция към тази проблематика. Малко школски английски, малко общи представи за ситуацията извън България – и готово.

Нещата, както обикновено, са малко по-малко прости от това. Първо, половата неутралност на английския език е нещо доста привидно и подлъгващо. Фактът, че повечето съществителни там не притежават род, не означава, че този език е лишен от дискриминационни елементи и структури, както и всеки друг. Тук трябва дебело да подчертая, че аз НЕ СЪМ специалист по въпроса и говоря повече или по-малко от обща култура, но нещата са доста очевидни дори и на това ниво, като се започне например с факта, че думата за „мъж“ и „човек“ е една и съща в повечето западни езици (което се пренася и върху всички нейни производни, като например споменатия от Марио „председател“; оттук и заместването на тази дума с „председателка“, което на английски не става просто със смяната на една наставка, изисква се думата man да бъде заместена от woman – съответно „chairwoman“ вместо „chairman“). Както може да се види лесно, славянските езици не са непременно по-тежко натоварени в това отношение, в сравнение с романските и германски или англосаксонски. При нас поне думите за „човек“ и „мъж“ са различни.

Но цялото това наблягане на чисто родовите характеристики при езиковите употреби е доста заблуждаващо, както става ясно от дребните примери, които давам по-горе. Езиковата дискриминация не е нещо, което може да бъде коригирано чрез проста замяна на граматически структури, тя е кодирана много дълбоко в смисловите пластове на познатите ми езици и именно това е нещото, което изисква много сериозна, много високо квалифицирана работа, за да бъде разяснено и евентуално коригирано. По принцип тук не може да се работи без засягане на философски и лингвистични проблеми, които излизат далеч извън и над нивото на нашите залъгалки тук. В статията, която посочвам по-горе, има обширен библиографски справочник. Искрено се надявам, че поне една-две читателки или читатели ще се почувстват достатъчно заинтригувани, лично или професионално, за да използват тази дискусия като повод за по-нататъшно образование и (защо не?) може би някакъв вид по-сериозни научни работи на български език, с конкретна българска насоченост. Това, и нищо друго, е нещото, което се надявам да пробудя като реакция. Инак нашият разговор тук ... м-да.

Впрочем, дали няма да се окаже – като обикновено – че по въпроса вече има някакви по-сериозни научни трудове на български език? Хубаво би било, ако някой би могъл да ни посочи нещо такова.

- 07-04-2010|Гост

Доколкото разбирам искаш да кажеш, че езиковата дискриминация всъщност е плод /производна/ на половата дискриминация, така ли? Или елементаризирах проблема, като опростих обобщението - хахаха. И аз така си мислех, поради което промените наистина ще са изключително мудни, бих казала почти невъзможни, защото половите различия, респ. дискриминация, може би съществуват още от пещерите. За съжаление човек не е "мръднал" кой знае колко от там - хахаха. Приятна и хубава вечер.

- 21-04-2010|Владо Л. - професорка и докторка?

А какво ще кажете за "ей,докторке!" или "президентката Иванова"? За думи от латински( или неславянски) произход женския род най-често е смешен. Може би колежка е едно изключение.Лекарка звучи добре, но не и докторка.Нали? Че няма ясни правила - няма. Особено при транслитерациите. По каква логика казваме Вашингтон, но Уайоминг или Уотъргейт? Ами от къде е дошло кЪмпинг - вместо кемпинг или кампинг? Но мен много повече ме дразни, когато чуя някой български парламентарист да ми говори за "екшън план", вместо за план за действие ( защото му звучи някак по шик - като "екшън муви"), или да се говори за "билдинги" вместо за здания ( т.е. големи сгради. Впрочем, "билдинг" на английски може и да е бараката в двора - всяка постройка.А иначе - нека студентката е колежка, а преподавателката колега. Но преподавателката става професор и доктор, а не професорка и докторка.Нали?

- 21-04-2010|Владо Л.

Колкото до половата дискриминация, това е абсурдно в език, в който всички съществителни имат род. Трябва ли да казваме човечка, защото човек е сексиско?

- 21-04-2010|Владо Л. - поетеса?

Да, това звучи нормално на български.Обаче и на английски има формата poetess, но тя е архаична. Казва се poet и за жена. Извинете че се намесих пак с професорка и докторка - като развален грамофон -не съм изчел внимателно коментарите.

Друго общо с английския и развитието профанизация - на езиците. И на двата езика вече всички казват "кой" (who),когато трябва да е "кого" (whom).

- 28-05-2010|Таня Луис - Избор, интерпретация, разговорна реч или грешки

Коментирам езиковите въпроси като филолог, журналист и психолог. Не съм съгласна с твърдението на един от любимите ми автори тук, Златко Енев, че има свобода на избор и интерпретация на някои езикови форми. Фактът, че те се налагат в разговорната реч, не трябва да ни освобождава от отговорност да спазваме книжовните норми и да позволява превръщане на ненаучното в модел, вместо обратното. Мнозинството в случая няма право да налага своя вариант, който е извън основите на академичните граматични правила. Такава свобода ще е зависима от степента на знание, а е нормално да се предположи, че по-голямата част, ползващи езика, не са подготвени професионално. Изразът:"Радвам се да ви приветствам с добре дошла, госпожо Върбанова!" е неправилен и илюстрира казаното по-горе от мене. Правилно е да се каже:"Радвам се да Ви приветствам с "Добре дошли!", госпожо Върбанова!" Всички причастия, завършващи на "л", се съгласуват със спомагателния глагол в учтивите форми (второ лице, множествено лице). Спомагателният глагол в случая е "сте"(пропуснат), а причастието на "л" е "дошли". Миналите страдателни причастия ), които не завършват на "л"), не се съгласуват по число с глагола в учтивите форми, напр.:"Вие сте излъгана, госпожо", "Вие сте измамен, господине". Но:"Добре дошли, госпожице Сребрева!", "Вие сте прочели монографията, господин Любомиров", "Вие сте били подведен в тази ситуация, млади господине". Поздрави, Таня Луис

- 28-05-2010|Златко

Предполагам, че да, в някои случаи езиковите специалисти ще бъдат в състояние да определят нормите за „правилно“ и “неправилно“, а в други езикът ще ги подмине с подсвиркване, както винаги го е правил. Общо взето, самочувствието на експертите, че човек разполага с познанията и „властта“ да определя правилното и неправилното, особено в противовес на „плебса“, който „не е подготвен професионално“ ми напомня винаги за онзи виц, в който партийният секретар стоял на моста над реката и я командвал: „не натам, а насам, насам трябва да течеш!“

Но всичко това не е нищо повече от мнение, разбира се.

- 30-05-2010|Бисер - Профанизиране на плебеса, госпожа Луизова.

Не мога да въздържа очарованието си от елгантния коментар на Таня Луис и възкликна плебесно - Таня е пич, та дрънка!

Моля, редакцията на не командва профанизма ми.

По случай празника на буквите, с поздрав.

- 30-05-2010|читател

А бе, аз, без да съм специалист, като човек, завършил основно образование, също знам това, което е написала Таня Луис. Струва ми се, че хората тук би трябвало да се обръщат към учени като мен поне с Master.

Иначе темата за политически коректният език е интересна, за пореден път се убеждавам, че българинът това нещо не го възприема, даже простото господин Върбанова да му предпишеш, няма да го каже и ще си говори като ориенталец.

- 19-06-2012|Гост - Някой

"Представям ви нашата нова колега". Когато колегата е жена, но е определена като колега, защото в латинския, думата е само в мъжки род, ясно се търси демонстрацията на академичност (макар и позьорство, нека да се прави, всеки има право да се самоизтъква). Чудя се обаче какъв ли академизъм се демонстрира, когато прилагателното не се съгласува със съществителното, каквото е правилото и без и със патриархалност на езика. Затова горният израз е смешен, а не заради маскулинизацията на квалификацията изразена чрез съществителното колега.

- 11-07-2012|LINDA

Аз пък така и не разбрах от кога "КОЛЕЖКА" звучи обидно. На мен ми звучи много добре и нормално, а съм в университетските среди вече достатъчно време и съм участвала по конференции... И да си кажа честно, много повече ме обижда, когато ми кажат "КОЛЕГА" и това се приема за "политически коректно"... Не мисля, че в нашия език това е политически коректно, макар произходът на думата да е латински, все пак говорим за контекста на БЪЛГАРСКИЯ език. Изключително дразнещо според мен.

А колкото до коректността- след като колега е официално м. род, защо изведнъж трябва да е достатъчно добро и за женски? Ние отново следваме старата песен, ама мъкнем вода от сто кладенеца, за да я запеем с нов глас.

Дигитално Възраждане

Автор: Ивайло Дичев

Знаем, че нацията е проект за съвпадение на политически и културни граници. Нацията е такъв тип модерна човешка група, в която културата не разделя, а обединява – езикът, емблемите, кодовете, фантазиите за произход и слава са достъпни за всички. Заслужава да припомним забележителната реч пред френския парламент на Андре Малро, министър на културата на Де Гол, произнесена през 1967:

Ще трябва да приемем, че един ден за културата ще се направи това, което Жюл Фери е направил за образованието: културата ще стане безплатна. Модерният свят, светът на поколението, което ще дойде след нас, ще бъде длъжно да направи за културата това, което е било направено за началното образование.[105]

От една страна, тези думи горчиво се разминават с действителността. През следващите десетилетия културата се превръща в едно все по-комерсиално поле, където днес се печелят милиарди, а границата между реклама и художествено съдържание е проблематична. Настъпващият неолиберализъм не само не разширява, а стеснява сферата на публичното. Сякаш, противно на визията на Малро, не само културата не се превръща в общодостъпно право, а напротив, дори образованието започва да се ре-приватизира и с това самото национално пространство започва да губи смисъла си. И ето че виртуалният обрат неочаквано обърна тенденцията.

Интернет ни върна във времето, когато достъпът до култура изглеждаше, ако не извоювано гражданско право, то поне идеал за постигане. Вярно, достъп не колективен, в театралната зала или на площада, а индивидуален в интимността на личния компютърен екран. Не осигурен от публични институции като министерства и музеи, а от частни компании като You Tube или eMule. Достъп, направен технически възможен, но не винаги разрешен и в този смисъл до голяма степен незаконен. Достъп не до националната, а до глобалната култура... Въпреки тези огромни разлики, гражданският подем за участие във виртуалната култура с нещо напомня раждането на нациите.

Тук, разбира се, „нация“ е само историческа аналогия, опит да се мисли едно зараждащо се ново културно пространство през призмата на XIX век. Става дума за отвоювано от глобалната империя пространство на национални културни практики, които често пряко противоречат на глобалния имперски ред на копирайта. Новото национално-освободително движение, от една страна, се опира на бурното развитие на техниката, което и до днес изпреварва законодателството, опитващо се да я регулира. От друга, глобалният характер на мрежата предполага глобални институции по охрана на интелектуалната собственост, каквито неолиберализмът не предполага. Най-интересното обаче е нещо трето: невижданият бунт срещу приватизацията на културата, при който гражданите се възползваха от горните две обстоятелства, за да потребяват продукти на духа от всякакъв вид.[106]

Оттук можем да намерим обяснение на странното съжителство на пиратство и национализъм в българския интернет. Подобно обличане на нови каузи със стари одежди не е ново – спомнете си алегориите на френската Република в римска тога. Това, което става днес, особено в периферията на индустриалния свят, където пораженията на неолиберализма са най-сериозни, е, че стихийното присвояване на култура се легитимира с емблемите на националното възраждане от XIX век – най-чистите, най-безкористните именно защото все още не са инструментализирани от реалната национална държава.

Вероятно ще възразят, че двете неща нямат връзка – едно е пиратството, друго – национализмът. Нека ги опиша поотделно, после да опитам да направя връзка между тях.

Първо пиратството. В България то се е превърнало в повсеместна норма за културно потребление. След една проверка през 2006 зам.-шефът на столичното следствие Светослав Василев казва:

Имаме списък със 17 000 имена регистрирани потребители, които качват незаконно в интернет. Всеки от тях е потенциален арестант.

Най-скандалното е, че повече от половината съдържание е свалено от държавните институции – например Министерството на финансите е свалило 411 терабайта филми и музика, Министерството на вътрешните работи – 544 терабайта! Това обстоятелство, както и масовите недоволства, стигащи до улични демонстрации, принуждават властите да пуснат няколкото арестувани младежи. Пиратските портали от типа на „Арена“ или „Замунда“ се изнасят в чужбина, което някои сравняват с емиграцията на революционерите във Влашко (хъшовете) от времето на борбата срещу Османската империя. В насмешка потъва подхванатата през същата година, пак под натиск отвън, акция на Министерството на културата, където голи български творци от билбордове предупреждават: Пиратството ограбва.

Сред причините, които българските потребители изтъкват в оправдание за криминалното си културно поведение, на първо място, разбира се, е това, че тук доходите са ниски и американските правила не действат. Наред с това потребностите са същите – нещо, което изглежда самоочевидно, но ако трябва да се обоснове, причината, която обикновено се изтъква, е, че сме бели хора. А това означава, че подобно на човешките права, културните надхвърлят държавните граници и се схващат като естествени – правото не просто да говориш своя език, но и да гледаш последния блокбъстър едновременно с американския си връстник.

Другият момент е свързан с промяната в структурата на самата култура, към която виртуалните граждани предявяват претенции. В нея няма център и периферия, възвишено и пошло, вечно и преходно – Джон Фроу писа, че високата култура днес е просто един джоб вътре в комерсиалната. Ще бъде тривиално да кажа, че новата култура, от състояние на твърди, устойчиви форми, се втечнява, преминава в състоянието на потоци. Това значи, че наместо да притежава продукт, потребителят се стреми да бъде в течение, да следи тенденцията. Откъдето очакването той да купува културни „предмети“, застинали във вечността, започва да изглежда все по-неадекватно.

Един аспект на промяната в сферата на културата е чисто количествен – за последните десетилетия броят на филми, музикални парчета, снимки, текстове, информация нараснаха експоненциално. Ако в повечето места в България през 60-те нов филм се прожектира по веднъж месечно, ако през 70-те филмите по телевизията се показват в ритъм от около по 2 на седмица, днес един базов пакет за кабелен абонамент предлага 65 програми, което значи, че по няколко филма текат едновременно цялото денонощие. Към това се надгражда сенчестата културна икономика на пиър-ту-пиър обмена, за количеството на която можем да гадаем само по свалените терабайтове, споменати по-горе[107]. Същото е с циркулацията на информация, образи, музика. Тази невероятна културна лавина неусетно е навлязла в начина на живот, превърнала се е в норма. Изоставането на старите културни институции от този процес някои изтъкват като причина за пиратстването – например във Франция само 1% от заглавията, теглени нелегално от мрежата, могат да се намерят в официалните канали на разпространение, за България този процент е много по-нисък поради малкия национален пазар, от една страна, абдикиралата държава, от друга.

Има и един структурен проблем, свързан с втечняване на твърдото веберианско време на модерността: интернавтите точат съдържания, защото искат да потребяват културния продукт, когато на тях им е удобно, да получат новата серия, преди да е излъчена от телевизията, да разлистят книгата, преди да е излязла по книжарниците. От една страна, този проблем изглежда технически и може лесно да бъде решен – например, като се улесни пазаруването онлайн. От друга обаче тук може би се проявява един по-дълбок принцип на новото културно потребление – естетическото изживяване се корени не само в продукта, а и в добирането до него преди всички, в получаването на нещо, което другите нямат, в един вид надбягване с културното време. Ако съм прав, тук никакви юридически стъпки няма да могат да решат проблема веднъж завинаги, културното потребление винаги ще съдържа елемент на състезание, надхитряване, кражба.

Показателна в това отношение е разискваната преди няколко години от френския парламент идея, наместо да се забранява, да се мери общият обем сваляни културни продукти и на авторите да се плаща в края на годината от провайдърите според това, колко пъти са сваляни техни творби – така, както това става в електронните медии от години. Макар и неосъществена, тя показва едно възможно решение на проблема, а именно въвеждане на мрежата в режим на публична услуга, както например радиото, заплащана частично с абонамент. Друга лява идея е откровено фискалистка, т. е., предлага се да се обложат с данък продаваните устройства и от него да се плащат авторски права. Има го класическото либерално решение, където се разчита на доброволното отдаване на авторските права на creative commons, а също покриването на пропуснатите ползи с доходи от реклама. Засега на нивото на институциите обаче доминират неолибералните решения, които задълбочават проблема, наместо да го решат: от една страна, все по-детайлно юридическо ограждане на интелектуалната собственост, от друга – все по-откровено-полицейски мерки за санкция на нарушителите.

Нека сега минем към виртуалните превъплъщения на национализма. От една страна, българската мрежа изобилства с удивителни в своята наивност емблеми и ритуали, сякаш извадени от предвоенния нафталин – от спонтанни поднасяния на венци и стоене на почетна стража пред паметници и умиление пред загубената Македония, до расистки шеги с роми или бунене на антитурска омраза. От друга, националното присъства по един невидим и всеобхватен начин – банален, ако използвам израза на Майкъл Билиг. Първо, в интернет езикът естествено огражда „националната“ територия – най-добрият пример е китайският[108] интернет, езиково непроницаем за западния свят, в който действат и други търсачки, и други полицейски практики, и други мащаби на пиратство. Що се отнася до България, показателно е постепенното развиване на нетърпимост (някъде след 2001 г.) към онези, които продължаваха да пишат на латиница, въпреки че повечето платформи бяха почнали да правят възможна кирилицата. Можеше ли да предположим, че националният език ще стане отново така важен след визуалния обрат, след макдоналдизацията? Употребата на малкия език служи и да обозначи нашето пространство, и да затрудни достъпа на онези, които не го знаят или не са снабдени със съответната клавиатура. Националният език е не само път към сплотяване на своите, но и бариера пред чуждите – откъдето можем да разберем защо екзотичните езици не бяха погълнати от английския в мрежата.

Една от характеристиките на това пространство е, че потребителите се чувстват защитени. В българския – в руския, в китайския… – интернет националният потребител по-трудно може да бъде залавян от глобалните полиции, което му осигурява достъп до културата такава, каквато си я представя – може да свали най-новия холивудски филм, да работи с последната кракната програма на Майкрософт, да бъде в час с музикалните тенденции и т. н. Аналогът сред реалните предмети са ментетата на супермарковите дрехи, които можеш да си купиш за няколко евро. Местните се защищават благодарение на неразбираемия за външните език, писменост, културни кодове. Полусуверенните национални държави днес все пак не се престарават в защитата на авторското право поради съпротивата на гражданите, а глобални институции няма и не се очертава да има скоро. Това, в комбинация с вече споменатото шеметно развитие на полето, прави налагането на универсални норми в съвременния свят проблематично.

Вероятно ще възникне въпросът в какъв смисъл достъпът до новия Хари Потър или Мадона има нещо общо с българската национална култура. Всъщност, тук няма нищо необичайно, доколкото при културните форми основното е не някакво автентично съдържание, а употребата, адаптацията към условията. Също така важен стожер на българската нация е била появата на националната опера през 1890 г. – към този момент подобна практика е изцяло внесена от чужбина и неразбираема за местните хора, което не пречи във втората половина на XX век българските оперни певци да прославят страната си.

Наложило се е убеждението, че виртуалната „нация“ принадлежи на потребителите. От логическа гледна точка това е, разбира се, нелепо – интернет платформите са частни предприятия, в принципа си глобални, не национални и т. н. И заедно с това потребителите като че ли развиват особен патриотизъм по отношение на своя сектор във виртуалния свят. Българските младежи често изтъкват за свое оправдание, че се въздържат да пиратстват български филми и музика, че крадат само чуждите, онези, които и без това имат твърде много пари – по подобен начин пиратите на Фрасис Дрейк навремето са нападали испански, но не и английски кораби. От друга страна, усещането за свое пространство поражда невероятен изблик на доброволческа енергия, която се излива в писането на блогове, безкористното превеждане на крадените филми на български, записването и качването на клипове с важни телевизионни събития, помощта за непознати потребители по форумите. Трогателната наивност на тези самодейни граждански форми на културна активност ни връщат в XIX век, в зората на нацията. В България аналог на това стихийно присвояване на културата отдолу са възникналите в средата на XIX век читалища, където вътре в Османската империя, безразлична на централно ниво към културата и образованието, местни общности с доброволни пожертвования организират библиотеки, театрални трупи, просветни дружества. В определен смисъл новите виртуални мрежи за взаимна помощ, дискусии, обмен на съдържания днес, без да знаят, следват този модел – и с аматьоризма си, и с локалния си характер, и с идеализма, и с подривния си характер. И като говорим за кражба – та не се ли настанява и тогава нацията незаконно върху територия, владяна от империите?

Странните наглед връзки, който се опитах да прокарам между пиратство и национализъм, имаха за цел да очертаят два аспекта на присвояването, да кажа ли – национализирането на виртуалния свят. Вероятно те могат да обяснят и странното преплитане на национализъм и анархизъм, на ляво и дясно, на глобалофилия и глобалофобия, когато от реалния свят прекрачим в мрежата.

Източник

Ивайло Дичев е български автор и професор по културна антропология в Софийски университет “Св. Климент Охридски”

Коментари (1)

- 11-04-2010|:-)

"...глобалният характер на мрежата предполага глобални институции по охрана на интелектуалната собственост.."

Липсва ,че и в обозримо бъдеще...така е ...и какво ???

Отричайки човечността

Автор: Адам Михник

4 юни 1989 беше важен ден в историята на комунизма. Това беше първият път, при който на комунистическа партия на власт, съгласила се да допусне изборно състезание, беше нанесено съкрушително поражение, и тя се съгласи да приеме загубата.

Но не това беше събитието, което се появи по първите страници на световните вестници. Събитието, което го направи, беше клането на площад Тянанмен в центъра на Пекин, където комунистическият режим унищожи студентското движение за свобода. Ето защо днес 4 юни говори и за двата начина, по които комунистическите диктатури реагират на големи кризи – избирайки или пътя на демокрацията, или онзи, водещ към други, по-различни форми на потисническо управление.

Демонстрирайки един особен вид солидарност с Москва, Хонекер и Чаушеску избраха китайския път, пътя на потискането на стремежа към демокрация в собствените си страни. Полските и унгарски лидери, както и литовските и естонските, поеха по друг път. И макар че Горбачов с неговатаперестройка отвори вратата към свободата, все пак нашите народи бяха ония, които пъхнаха крак в процепа. Към тях се присъединиха управляващите комунистически елити, които се възползваха от разширяващата се полоса на свободата.

По какъвто и начин да се присъединяваха, управляващите елити преследваха различни цели. Тези от Варшава и Будапеща използваха свободното поле, за да договорят с демократическата опозиция една форма на компромис, докато ония от Берлин, Прага и Букурещ отхвърлиха философията на перестройката и избраха засилването на диктатурата чрез потисничество. Чаушеско го направи особено яростно, дори предлагайки на Москва военна интервенция в Полша след като нейният парламент назначи първото некомунистическо правителство под ръководството на Тадеуш Мазовецки.

В онези дни отстъплението от комунизма в съветски стил прие една от тези две форми: първата, насочена към национализъм и авторитаризъм, а втората – насочена към демокрация, с всичките й атрибути.

Антикомунистическата опозиция беше също толкова разнообразна. Две имена – Александър Солженицин и Андрей Сахаров – са добра илюстрация за това разнообразие. Солженицин търсеше начин за събаряне на комунизма в името на една традиционна, ортодоксална и патриархална Русия, докато Сахаров копнееше за страна, управлявана от либерална конституционна демокрация. Ставаше дума за националния принцип срещу гражданския принцип.

Какъв беше отговорът, избран срещу комунистическата диктатура, зависеше от това каква маска беше си поставила диктатурата. Ако тя беше възникнала преди всичко като резултат от чужда доминация, нейният естествен отговор беше национализмът. Ако пък беше възникнала от конфликта между диктатурата и идеята за демокрация, противниците на свободата трябваше да се определят по един по-различен начин.

И така, що за животно е комунистическата партия? Александър Ват, полският поет и есеист, я определя като смесица от религиозна секта и манталитета на защитници на обсадена крепост. Комунистите бяха антифашисти по убеждение и тяхната защита на пакта Рибентроп-Молотов се дължеше на убеждението, породено от фанатичната им вяра в мъдростта на решенията на Сталин. Те бяха интернационалисти, обявяващи братството на нациите, което на практика означаваше вярна служба на съветския империализъм. Сталинисткият интернационализъм свърши когато Съветският съюз обяви себе си за родина на всички трудещи се по света.

Вътрешните политики на страните, в които властваше комунизмът, имаха много общи черти. Всички те използваха терор, за да наложат един тоталитарен подход към обществения живот, социалните институции, икономиката и културата. Всички те лишаваха обществото от неговата културна, религиозна и историческа идентичност. Те налагаха един живот, изтъкан от лъжи и страх. Управляващите комунисти бяха възприемани като палачи и те се държаха като такива.

И все пак именно комунистическите кръгове породиха първите бунтовници против диктатурата: Милован Джилас и Имре Наги, Франтишек Кригел и Йосеф Смирковски, Владислав Биенковски и Александър Твардовски, за да назовем само малцина от многото. Но какво все пак правеше комунизма толкова привлекателен? Беше ли възможно за един порядъчен човек да бъде убеден комунист? Тези въпроси не са изгубили способността си да тревожат и объркват. Аз съм склонен да им отговарям положително.

Привлекателността на комунизма се дължеше най-вече на реакцията срещу Първата световна война. Революционните лозунги, насърчаващи хората да въстават срещу правителствата, които бяха започнали една колкото безсмислена, толкова и кървава война; призоваващи към съюз на работническия свят против военните режими, буржоазията и земевладелците; обявяващи „война на войната“, и призоваващи за предаване „цялата земя на селяните“, бяха действително привлекателни. Тяхната привлекателност беше подсилена от една реторика, обещаваща да отвори вратите към по-добър свят за бедните и обезправените, за потиснатите и унизените. Хаосът и несправедливостта на капиталистическия пазар щяха да бъдат заменени от една планова икономика и справедливо разпределение на произведените блага.

В името на тези лозунги комунистите-идеалисти бяха склонни да оправдават терора (доколкото той беше червен), лъжите (за да се направи така, че революционерите да не губят надежда), порочността (ако тя беше насочена против контрареволюционерите). Би могло да се каже, че комунизмът апелираше към най-доброто у човешките същества, за да извлече възможно най-лошото от тях. Идеалистът се превръщаше в палач, мълчаливо наблюдаващ как комунизмът сменя цветовете си; как Сталин се превръща от съюзник на Хитлер в член на антихитлеристката коалиция; как революционерите биват изхвърляни от съветския пантеон, за да бъдат заместени от Александър Невски, Иван Грозни, Петър Велики, Суворов, Кутузов. Интернационалистическата реторика постепенно беше заместена от руския национализъм.

А след това национализмът започна да се промъква в комунистическата пропаганда на завладените нации – той можеше да бъде какъвто поиска, анти-германски или анти-украински, анти-турски или анти-семитски, но само доколкото не беше анти-руски или анти-съветски.

Този национализъм беше ефективен. Завладените народи мразеха комунизма, но, без да го разбират, те постепенно се превърнаха в жертви на покварата на тази система. Ежедневието при комунизма беше определяно от срах и лицемерие, от опортюнизъм и взаимно шпиониране.

Може би най-голямата илюзия, от която страдахме ние, хората от демократичната опозиция, беше убеждението, че живеем в общества, съставени от честни и благородни хора, които просто са били принудени да замълчат. Ние вярвахме, че сме гласът на мълчащите и че по тази причина нашият бунт е фундаментално морален. Александър Солженицин ни каза „да не живеем лъжата“. Лешек Колаковски ни призова „да живеем с достойнство“. Йоан Павел II ни насърчаваше: „Не се страхувайте!“ и обещаваше, че „истината ще ни направи свободни“. Вацлав Хавел вярваше в „силата на безсилните“.

За нас, дисидентите, тази етическа мотивация подсилваше морала ни, но освен това тя ни превърна и в елитисти. Да бъдеш дисидент изискваше да бъдеш в открит конфликт с диктатурата, заедно с всичко, което следваше от това: преследване, загуба на възможности, изключване и често дори затвор. Но убеждението, че нашият глас е гласът на поробената нация, беше само част от истината. Защищавайки историческата истина, религиозните и граждански свободи, ние артикулирахме колективното съзнание. И все пак нашият призив за активна съпротива и прекрачване бариерите на страха и апатията си остана нечут. Етическият перфекционизъм на един Сахаров, един Хавел, един Курон, просто не можеше да бъде възприет от всички, със сигурност не и от мнозинството. Мнозинството си остана мълчаливо и ние приехме, че това е от страх.

Но страхът не беше единствената причина за мълчанието на мнозинството. Мълчанието произлизаше също и от придобитото чувство за безпомощност, което не успяваше да се трансформира в „силата на безсилните“. В края на краищата то беше резултат от развитието на социалните отношения. С всяка отминаваща фаза от комунистическата диктатура, утопията за международното братство на работниците беше все по-очевидно замествана от национализма, както и от практиката на пълната заетост, която предлагаше защита срещу безработицата. Докато в края на краищата управлението на хората беше заместено от едно силно потисническо управление, което на своя страна предложи на обикновените хора защита от банди и мафии.

Слабите демократически традиции на централна и източна Европа бяха подкопани още повече от колективната апатия. Но в региона имаше голям потенциал за националистически чувства и през междувоенните години той беше деградирал към шовинистки и фашистки тенденции.

И докато срещата с кошмара на фашизма беше превърнала някои хора в комунисти, същият опит даде на други защита срещу вярата в комунизма. Някои бяха привлечени от комунизма чрез образование, получено от тоталитарни идеолози, които презираха демокрацията, докато други откриваха, че младежките им увлечения по фашизма и тоталитаризма им предлага вечна защита против ангажимента с един тоталитарен режим от друг тип.

В ранните 1960 години Збигнев Бжежински заяви в книгата си Единство на конфликта, че конфликтите на интереси, съществуващи между отделните сателитни държави от съветския блок, с времето биха могли да прераснат в действителни конфликти.

Тези конфликти могат да се проследят ясно в историята на комунизма в Румъния, Унгария, Полша и Чехословакия. Повиквайки на помощ националните традиции, комунистическите елити, първоначално възприемани като диктатури, наложени от Москва, се опитваха да установят връзка с хората. Е. М. Чоран, един от тънките наблюдатели на този период, отбелязва: „Възприемайки една идеология, чужда на собствените й традиции, всяка нация, разполагаща с въображение, ще я абсорбира и изкриви, приспособявайки я към собствената си съдба и фалшифицирайки я за свое предимство, така че тя да стане неразличима от собствения й гений.“

С това твърдение Чоран улучва десятката. Макар и да беше възможно един вид нов комунистически национализъм да бъде разпален от спорове около модела на индустриализацията, както стана в Румъния, всеки спор с Русия беше символ на независимост, който подхранваше националното достойнство. Споровете завършваха с връщането обратно на забранени символи, традиции, песни и обичаи, с едно завръщащо се усещане за идентичност и гордост от националната история. Новият национализъм имаше различно лице във всяка страна: понякога той беше анти-унгарски (в Румъния), друг път анти-румънски или анти-словашки (в Унгария), анти-турски (в България), анти-германски и анти-украински (в Полша), анти-съветски (в Румъния и Албания), анти-семитски (в Унгария, Румъния и Полша). Понякога той беше и анти-западен.

За да оцеляват, хората трябваше да носят маска и да крият мислите си. Системата на двойно мислене, която Чеслав Милош наричаше „пленената мисъл“, се появи и бързо разпространи. С течение на времето маската се сля с лицето – особено ако това беше лицето на национализма. Очевидно маската служеше за прикриване на онова, което трябваше да си остане скрито. И комунистите, в търсенето на начини, чрез които да се обвържат с националната традиция, се обърнаха към скритото.

В Полша и Унгария през 1956 и в Чехословакия през 1968, те се обърнаха към скритите свободолюбиви и демократически традиции. Но тези традиции се оказаха противоречащи на комунистическата система и на демократическия комунизъм – Имре Наги, Александър Дубчек или Владислав Биенковски бяха елиминирани от политическата сцена. Демократическата традиция се равняваше на плурализъм, докато комунизмът се равняваше към уеднаквяване.

Етническият национализъм, от друга страна, функционираше великолепно като естествен начин на съществуване за управляващия режим. В Полша един първоначален пример за този вид национализъм беше течението, идентифицирано с генерал Мечислав Мошар, шефът на държавната система за сигурност. Това течение използваше езика на германофобията и украинофобията, на открития антисемитизъм и прикрития антисъветизъм. То беше вариант на националистическия комунизъм, който се основаваше на полицейски репресии срещу демократическите стремежи, подобно на маоизма в Китай, управлението на Енвер Ходжа в Албания или на Чаушеску в Румъния.

Този национализъм беше различен от държавния национализъм, какъвто той беше например в Титова Югославия. Комунистическият вариант на етнически национализъм приличаше по-скоро на някаква специфична смесица от комунизъм и фашизъм, от Мусолини и Брежнев, един наш, централно-източноевропейски Молотов коктейл, който се превърна, за да цитирам остроумната дефиниция на Владимир Тисманеану, в антисъветски сталинизъм.

Нека да помислим за това: при комунизма национализмът изпълняваше двойна роля. Първоначално той беше израз на загрижеността за идентичността и традициите на завоюваните нации; една форма на самозащита срещу болшевизацията на съзнанието и господството на съветско-болшевишката руска култура. Постепенно обаче националистическите емоции, абсорбирани от официалния пропаганден дискурс, се превърнаха в постоянна черта на идеологията на комунистическата партия. Това беше един тоталитарен, антидемократичен, антилиберален и антизападен национализъм, насочен против демократичните, така наречени дисидентски начини на мислене, чиято проповед се основаваше на идеята за индивидуална свобода и човешки права.

Този национализъм много често беше изключително ефективен. Той беше също – за да цитирам Йонеску – „една съкрушителна, смазваща тежест, на която светът ни подлага, а ние му отговаряме: хората са онези, които създават тирания и бездушност.“ Във времена като тези „всеки от нас може да се превърне в чудовище“.

С горчив цинизъм Чоран коментира: „Хората, такива каквито са, насърчават деспотизма. Те издържат на големи изпитания, понякога дори ги търсят и се бунтуват срещу тях, само за да потърсят след това нови, дори още по-чудовищни от предишните.“

За щастие, днес комунизмът е изчезнал. Но той е оставил след себе си национализмът – един национализъм, практикуван от хора, извличащи някакво животинско удоволствие от отричането на човечността си. Той продължава да живее под формата на носталгия и фобия, на една анти-демократична, анти-либерална, анти-европейска и анти-американска идеология. Човек среща хора с такова мислене сред политическите елити на всички посткомунистически страни – от Букурещ и Москва до Берлин, от Варшава до Прага, от Загреб до Белград. Национализмът в посткомунистическата ера може да приеме най-различни форми: онази на носталгичния комунист Милошевич, на пост-съветския диктатор Путин, или на пост-съветските антикомунисти Виктор Орбан и Ярослав Качински. Техният общ определител неизменно е едно възмущение против либералното върховенство на закона, философията на диалога, духа на плурализма и толерантността.

Нека само погледнем към Владимир Путин и неговата доктрина за „суверенната демокрация“. Какъв е смисълът на тази доктрина, освен твърдото убеждение, че руският управник притежава суверенното право да хвърля в затвора когото си пожелае – например Владимир Ходорковски – основаващо се единствено на убедеността и сигурността му, че никаква намеса от Брюксел и Страсбург не може да го спре? Дали това е стъпка към „китайския“ модел (диктатура плюс свободен пазар), от който се очаква да освободи Русия от призрака на демокрацията в продължение на дълги години? И може ли този модел да се окаже постоянен пример и за други посткомунистически нации?

В края на краищата, процесът на Ходорковски показва, че елитите от апарата за сигурност имат властта над така наречения свободен руски пазар. И една присъда, издадена на този процес, означава, че независимата съдебна власт в Русия е фикция. Един от съветниците на Путин публично обясни, че при Елцин олигарсите са решавали „кой да стане министър“, докато при „суверенната демокрация“ на Путин министърът решава „кой да бъде олигарх“. Същността на системата на „суверенната демокрация“ е унищожаването на независимите медии, де факто елиминирането на многопартийната система (свеждайки парламента до театрален реквизит), елиминирането на съдебната независимост, и в края на краищата представата за политиката като серия от операции, провеждани от силите за сигурност. Дали този сценарий би могъл да се повтори и в други посткомунистически страни?

И още нещо: демокрацията е равна на плурализъм: тя означава, че ние сме съгласни да не сме съгласни; че всички ние сме различни, с различни интереси и гледни точки. Но онова, което слушаме и за което мечтаем постоянно, е необходимостта от национално единство, сякаш не е очевидно, че такова единство – необходимо във времена на война – е невъзможно в нормални времена.

Ето защо ни се говори, че това не са нормални времена, че някъде там отвън има враг, който само чака да ни докопа. Врагът може да бъде съседът ни; той може да бъде едно етническо малцинство в собствената ни страна; някаква мистериозна комунистическа, масонска или еврейска конспирация; той може да бъде и някаква гей- или лесбийска коалиция, която се опитва да унищожи цивилизацията ни. В този момента на опасност – така ни се казва – парламентарната демокрация не е нищо повече от празни приказки и манипулации; пазарната икономика, свързана с парламентарна система, е равна на корупция; тя не е нищо друго освен криминално обвързване на световете на бизнеса и политиката. И точно за това – казват ни – ние се нуждаем от силно правителство, което може да разгърне социални мерки, за да установи национално единство и да елиминира корупцията; ето защо ние се нуждаем – казват други – от „суверенна демокрация“ или „морална революция“.

Ужасните заключения често се основават на разумни предположения. Перспективата за един свят, доминиран от олигарси, които са корумпирали държавата, е очевидно ужасяваща. Но също толкова ужасяваща е и перспективата за един свят, доминиран от държавен апарат, който е елиминирал демократическите институции и върховенството на закона, разрушавайки пазара. Доскоро ние живеехме в свят, който беше смесица от Брежнев и Мусолини; днес ние сме изправени пред мрачния призрак на един свят, който е смесица от Путин и Берлускони, от специални служби и големи пари, спечелени по нечестни начини.

През 1920-те и 1930-те години демокрацията не успя да защити върховенството на закона и резултатът беше фашизъм и комунизъм. Въпросът, който ме тревожи днес е: ще успеем ли да намерим достатъчно кураж и въображение, за да успеем ефективно да защитим републиката и отвореното общество, които не успяхме да защитим от фашизма? Отговорът на този въпрос продължава да ми убягва. Всичко, което знам е, че окончателната му формулировка ще зависи от самите нас.

Ние можем да разбираме думите на Чоран и Йонеску отпреди половин век или като проклятие, или като пророческо предупреждение. Аз ги разглеждам като предупреждение. Тоталитарните режими на двадесети век ни научиха, че по някое време всеки от нас може да започне да мучи като носорог.

Източник

Адам Михник е главен редактор на полския вестник Gazeta Wyborcza и автор на книгата Писма от свободата

Коментари (1)

- 10-04-2010|Бисер - Отричайки Човечността

Чудесен превод на Адам Михник

с проекций върху еволюцията на човечността и в България днес.

Европейското барутно буре

Автор: Ласло Фьолдени

DieWELT: Унгария се намира пред решителни избори. Дясно-популистката Фидес очаква да събере около шестдесет процента от гласовете. Партията на „кръвта и земята“ Йобик, която действа по открито антисемитски и расистки начини, може да събере около двадесет процента. Какво всъщност става в Унгария?

Ласло Фьолдени: Фидес на Виктор Орбан би могла да спечели дори две трети при изборите. Това означава, че в Унгария бихме получили дори еднопартийна система. Много хора дори и от левицата междувременно поддържат една такава система. През последните двадесет години се видя ясно, че консенсусът е толкова по-безнадежден, колкото повече партии са представени в парламента. В унгарската история никога не е имало време, в което партиите да са стигнали до консенсус чрез рационални дискусии. Винаги е имало само борби. Политическият противник винаги е бил представян като враг. Хората в Унгария са разочаровани, те са изгубили доверие в многопартийната система. С други думи, доверието в демокрацията.

Но не е ли това едно трагично развитие, само 21 години след падането на Желязната завеса?

Разбира се, трагично е. Но то е и логично. Когато човек погледне към последните 250 години унгарска история, то се вижда, че винаги е било така. Още в края на 18 век, когато хабсбургският кайзер Йозеф II. иска да прокара реформите си в Унгария, те биват спрени от унгарската аристокрация. Изобщо, всички опити за реформи в Унгария са били саботирани. Чак до смяната на системата страната винаги е била определяна от това, че е била ръководена еднолично, тоест авторитарно. Никога не сме имали възможността да се научим на демокрация.

Това, което говорите, израз на спокойствие ли е, или на примирение?

Бих казал, че това е една лишена от пристрастия оценка. Самият аз го намирам печално и го преживявам като огромна криза. Ние продължаваме историята си там, където я завършихме през 1945 г. Антисемитизмът, с който в Унгария очевидно все още може да се прави политика, очевидно е част от всичко това. През изминалите месеци имаше толкова много антисемитски нападки и толкова подстрекателски статии, че човек просто вече не може да ги изброи. За разлика от други страни Унгария никога не се е опитвала да се занимае сериозно със собственото си дълбоко оплитане в Холокоста. През последните две години на войната в Унгария са били депортирани или убити в самата страна 600.000 евреи. Това е била една гражданска война срещу беззащитни хора, която по-късно, в ерата на комунизма, винаги е била табу. И до днес тази тема не е разравяна, тя е дълбоко скрита вътре в унгарците. Антисемитизмът е като гноен цирей, който сега се пръска. Няма реални физически последици от този антисемитизъм, но от морална гледна точка той е пълно падение. По-дълбоко страната едва ли може да пропадне. И може би това дори е шанс за Фидес да повдигне отново морала. Те трябва да поставят на мястото им антисемитските групировки като Йобик. Самият аз бих гледал на това като на историческо предизвикателство. Десните радикали от Йобик си мечтаят за една велика Унгария. Те насъскват хората против евреите и хомосексуалните, но преди всичко против унгарските роми. Досега няма решения за това как да се интегрират в обществото ромите, живеещи предимно в североизточна Унгария. Проблемът на една група от населението, която до голяма степен е изключена от трудовия пазар и от възможности за подобрение на икономическото си положение, винаги е бил избутван назад. Все по-нарастващите напрежения се използват от групи като Йобик, които разпалват омраза между хората, и случаите на насилие зачестяват все повече. Това е буре с барут по средата на Европа.

Но не е ли имало опити да се модернизира обществото от падането на стената насам?

Опити имаше, и аз не бих описвал унгарското общество като някакво монолитно образувание. Но в Унгария, дори и при сегашния капитализъм, съществува една полуфеодална обществена система. Това е едно исторически формирано поведение, характерно с това, че спасение винаги се очаква от държавата, отгоре. Именно поради това и социализмът можеше да функционира така добре в Унгария. По-добре отколкото в Чехословакия например. Хората бяха доволни от тази система. Не е случайност това, че според допитванията до общественото мнение комунистът Янош Кадар все още е най-популярният унгарски политик от двадесети век.

Унгарците изглежда са най-недоволни от това, което се е случило след 1989 г.

Аз мисля, че това е наследство от Кадар-комунизма. Кадар беше много умен човек. Той даваше на хората да разберат, че съществуват определени табута. И когато те не биват докосвани, се получават малки свободички. Табу бяха такива неща като например това, че Унгария е една несвободна, окупирана страна, както и споменът за кървавата революция от 1956 г. Цялото население беше приело този компромис, и така ние живеехме сравнително доволни. Основата на това тогавашно задоволство беше една огромна самоизмама. И тази измама си отмъщава днес. При чехите или поляците нямаше такова нещо. Нещата стоят така: понеже населението на тези две страни е било много по-силно потискано и преследвано по време на комунизма, днес то наистина се чувства освободено. А Унгария се освобождава от своята лъжа само с големи усилия. Необходимо е най-после тя да бъде разкрита като такава.

Унгарската философка Агнес Хелер се оплаква от това, че хората са напълно развратени от патерналистката политика на ерата Кадар. Затова и липсва независима от партиите инициатива, няма мобилност.

Орбан от Фидес се опитва да използва тази удивително жилава популярност на Кадар, като го имитира. Той наподобява изразите му, хумора, дори жестовете му. Понякога това е наистина зловещо, но хората ликуват, защото той им прилича на някаква бащинска фигура. И с това той има голям политически успех.

Но наистина ли в Унгария има само обърнати към миналото утопии? Страната изглежда има трагично отношение към собствената си история. Травмата от разкъсването на кралство Унгария чрез сключения в 1920 г. договор от Трианон очевидно продължава да живее.

Възможно е и да има някакви визии за бъдещето в Унгария, но те си остават скрити. Човек гледа на себе си много трагически у нас. През последните 800 години ние не сме спечелили нито една важна война. Историята ни значи не е щастлива. Дори и в националния химн става дума единствено за жал и самосъжаление. Заклещени между великите сили, ние винаги сме били само тяхна играчка. Унгарците имат много поводи да се оплакват, но пък страната има и много възможности. Тя би могла лесно да се превърне в успешна и ефективна страна. Аз не съм песимист. Сегашната наистина кризисна ситуация може да допринесе и за по-нататъшно развитие.

Но защо опасенията ви, че Виктор Орбан би могъл да злоупотреби с властта, са толкова малки? Той би могъл да промени конституцията и да управлява в продължение на десетилетия.

По този начин той би могъл да циментира еднопартийна система, да. Но ако за Фидес няма мнозинство от две трети, опозицията ще направи невъзможен всякакъв политически консенсус. А това отново ще доведе единствено до караници. Днешната ни ситуация е по-различна от предишните. Ние вече не сме колония на някоя от великите сили, а и не съществува една нацистка Германия, в чиято сянка да можем да си позволим всичко. ЕС сигурно ще предотврати най-лошото.

В Австрия имаше протести на стотици хиляди хора против десния популизъм на Йорг Хайдер. Напротив, унгарското гражданско общество изглежда се развива много бавно.

Да, то наистина е много слабо. Има някои малки групи, но младежта почти не е представена сред тях. Онова, което ме удивява най-много е колко реакционна е станала младежта. По-рано тя искаше премахването на старите системи, сега внезапно тя иска повече ред, ясни йерархии и заповеди.

Намесват ли се все още унгарските интелектуалци в политическата дискусия?

Все по-малко. Те биват нападани от всички страни. Преди известно време в едно от седмичните списания се появи статия, в която хората бяха призовани да унищожават книгите на Имре Кертес, Петер Естерхази, Петер Надаш и Дьорд Конрад, да изземат творбите им от библиотеките и да ги унищожават. Да се извърши един вид изгаряне на книги значи. И това идва от издание, което е близко до Виктор Орбан А щом може да се случи нещо такова, то вече е ясно каква е обстановката. Всеки, който се осмели да изкаже някакви критични мнения за Унгария, незабавно се счита за предател. Знае се, че тези писатели са високо ценени в чужбина, това кара хората да се чувстват нервни. Орбан също ругаеше срещу „интелектуалците-звезди“ в една от скорошните си речи.

Но не е ли съществена черта на десния популизъм да се заклеймяват като предатели на отечеството критиците?

Налице е един опит за изключване на критиците, който веднага бива подхващан от крайни групировки като Йобик и бива превръщан в расизъм и антисемитизъм. Но тук става дума не за държавата. Разиграва се етническата карта, и това се случва в Унгария от 200 години насам.

Писателят Дьорд Конрад нарече политическата каста в Унгария „инфантилна“, защото тук няма продуктивни дебати, а само караници, които винаги се обръщат на побоища.

Да, има много инфантилизъм, но и много неща ми се виждат като маскировка. Опитват се всички роли. Когато например човек присъства на събрание на Йобик, нещата изглеждат като някакъв призрачен бал с маски. Има например една полувоенна „Унгарска гвардия“. Вадят се стари униформи и символи, почти като в театър. Но тези неща уморяват бързо. Не може да се марширува със знамена в продължение на години, това уморява дори и самите знаменосци.

Вие пледирахте за това да не се оставят въпросите на националната идентичност единствено в ръцете на десните групировки.

Целият Европейски съюз се състои от национални държави. И когато характерът на една страна бъде разстроен, например чрез намесите на глобалната икономика, то това е от полза предимно за крайно десните групировки. А не трябва да бъде така. Човек не може да се откъсне от националната идентичност. Всеки ма своето родно място и своя език. И когато трябва да се подчертава националната идентичност, то това вече е знак за фрустрация, знак, че нещо не функционира. Националната идентичност е чувствително нещо в днешна Европа. В добри времена никой не се интересува от това дали е французин, германец или унгарец. В лоши времена това може да стане голям проблем, както показва историята.

Значи много неща ще зависят от това какво самочувствие ще имат унгарците.

Това е важен въпрос от близо двеста години насам. Тогава Хердер е предсказал скорошното изчезване на унгарците. А всъщност унгарският народ расте много по-бързо от много други европейски народи. И в цялата си хилядогодишна история Унгария още никога не е имала такъв голям шанс да не бъде заета от никого в близките години.

Може би проблемът на унгарците е в това, че те са толкова заети със самите себе си.

Да, вярно. А за националистическите сили в страната това все още е прекалено малко.

Източник

Ласло Фьолдени (род. 1952) е унгарски есеист, литературен критик и преводач.

Упражнения по минимализъм – Част 5

Автор: Златко Енев

Моите хербаризирани прозрения. Долетели неизвестно откъде, уловени без мрежа, летящи накъдето си поискат...

Проклятието на емпатията. – Има немалко хора, които не успяват да постигнат самостоятелност на мисленето не поради слабост на интелекта, а просто защото разбират другите прекалено добре.

За различните видове мечти. – Като наивник се разкрива писателят, който си мечтае да държи читателите си в плен, да обсеби душите им. Единствените читатели, за които си струва да се мечтае са онези, чиито души не могат да бъдат хванати в плен, обсебени.

Let the music do the talkin ... – Започне ли да отваря устата си прекалено много, творецът автоматично затваря устата на творбата си.

За справедливостта в изкуството. – Голямата литература е невъзможна без големи читатели. Казано другояче, всички читатели имат авторите, които заслужават.

Не се вживявай прекомерно! – Моментът, в който човек започне да вижда в себе си Жертва, е същевременно онзи, в който той подписва готовността си да стане Палач.

За болестта и пътя. – Нерядко е нужно човек да се разболее сериозно, за да започне да живее истински.

Не става само с пипе, трябва и опит. – Младостта ми изглежда някак несъвместима със скромността. Не по липса на интелигентност, разбира се. Човек трябва да е оставил зад гърба си някоя и друга по-дълбока криза, за да може да приеме на сериозно идеята за собствената си незначителност.

Sancta simplicitas на опита. – Нищо – или само малко – вярно в това, че опитът правел хората по-разумни. Единственото, което успявам да открия самият аз е, че колкото повече остарява, толкова повече човек става самият себе си.

За вратите и пътищата зад тях. – Повечето важни врати на този свят водят от света накъм самите нас. Ето защо единственият начин да се отвори една такава врата е да се престане с натискането.

За измамността на убежищата. – „Патриотизмът е последното убежище на негодника“, казва Самюъл Джонсън. След около две десетилетия, прекарани в наблюдение на най-различни патриотизми – европейски и други – аз бих искал да добавя само: „и негов доброволно избран ад“.

За относителността на времето. – Един Дон Кихот, който обикаля родината си в продължение на няколко години, е обект на насмешки и подигравки, в най-добрия случай – на милостиво състрадание. Оставете обаче същия този образ да обикаля Европа и света в продължение на няколко столетия – и той се превръща в недостижим образец на съвършенство.

Money can’t buy me love – Основният проблем, който имам с времето, в което живеем е, че повечето хора днес разбират свободата единствено като свобода да се правят пари. Защо ли е толкова трудно да се разбере, че повечето купени неща на тоя свят не са важни – или, което е същото, че важните неща на тоя свят не могат да бъдат купени?

За ползата от недоверието. – Нещата от живота, както изглежда, са разделени на две основни категории: очевидни и недостъпни. Една от по-големите заблуди на ранната младост се състои в увереността, че ходът на времето постепенно ще изличи границите между тези две толкова несъвместими области на битието. Заплахата на по-късната младост пък се състои в увереността, че недостъпното вече е очевидно.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Рокля „Луна“

Автор: Касиел Ноа Ашер

Винаги когато искам да направя впечатление на мъжете, заявявам, че съм родена в семейство на самоубийци и медиуми. Хем истина, хем лъжа близо до невероятната вероятност. Това по-скоро плаши мъжете, и те обръщат на заден с 200.

От детството си нямам много спомени. Но три от тях изплуват без да ги викам, без да ги искам… Първият е: Първата рокля с гол гръб.

Майка ми я уши, когато бях на 4. Парче руска басма на цветчета, набор отпред, връзки на фльонга отзад и мноооого гол гръб.

Дядо ми Жан – мъж с необикновено самообладание и финес, един следобед – бях на шест – изпадна в истерично пропадане, след като аз, по детски любопитна, пребърках трикрилния гардероб на баба ми Бела – неговата жена, и открих грижливо скрити 2 копринени вратовръзки. Все още беше социализъм, тази коприна миришеше на пудра и одеколон, несъвместими с „Руская Женщина“. Реших да си направя шега – окачих вратовръзките като гирлянди върху полюлея в спалнята… Когато дядо видя моята украса, в стаята нахлу слънчевото затъмнение. Разтресе ме силно, лицето му побеля мъртвешки, кокалчетата на ръцете също, извиси се над мен като огромно кокалесто чудовище, от чиято уста бълваше пяна и нечленоразделни викове. Плачеше, крещеше, стискаше ме като менгеме… Стори ми се, че всеки момент ще пламнем и двамата от тоя бяс. Баба ми влезе, видя каквото видя, след което цяла седмица лежа в двойния им креват, сънуваше на пресекулки, пиеше диазепам, а следобед в тъмния хол гореше в камината дрехи, снимки и кристални старовремски шишенца от парфюм.

Третият спомен се случи в ЦУМ – меката на изобилието в края на 70-те. С мама се разхождахме предновогодишно. На следващия ден пристигаха наши роднини от Израел. И цялата рода обсъждаше тихо, някакви сложни комбинации за срещи: всички щяха да се придвижат с отделни коли към някакъв ресторант до Западния парк. Така и не разбирах защо атмосферата трябва да е толкова тайнствена и конспиративна, та чак от български изведнъж заговаряха на шпаньол и френски. Бях дочула, че единият от израелците е бил в концлагер и имал номерче на ръката. Исках да видя това номерче и да си направя същото с химикалка.

Та в ЦУМ разпитвах майка си за израелеца и неговия концлагер. А тя зашътка и се заоглежда наоколо, сякаш ни гонеха. Бяхме на третия етаж и точно пред нас един мъж на средна възраст с пепитено пардесю прескочи мраморното перило и скочи. Падна върху две жени – едната размаза заедно със себе си. Другата оцеля.

Или поне така си мислехме. Наложи се да минем покрай тази кървава пихтия месо за да излезем навън. Беше 29 декември. Бях на 8 години.

Болезненото ми любопитство винаги е предизвиквало мъчителни сюжети сред еврейската ми рода. Бъркала съм в тайните им безразсъдно и натрапчиво. Понякога от това се раждаха цинични, близки до пошлостта постъпки. Друг път пластовете се сменяха и душевният боклук се превръщаше в скъпоценно откровение. Така се случи и с роклята на прабаба ми Икичка. Днес през 2010 тази рокля е на 80 години. Открих я, пак във фаталния трикрилен гардероб, когато бях на 9. След по-горните случки бях усвоила до съвършенство тършуването във всички чекмеджета, джобове, тайници и кутии, скрити там. Бях се опраксала като ченге под прикритие. Огромната кутия с копчета от цял свят се отваряше и изсипваше на огромен куп – блестящ и шарен… хаосът ми доставяше удоволствие… След което със светкавична скорост копчетата отново биваха подреждани по големина, цвят и форма. Отделях настрани жълтия шадай, който прабаба ми е носела по време на войната. Кичех се с него в училище като с пънкарско бижу. След това го връщах незабелязано в кутията. През тези дни чух за първи път и думата „чифутка“… Сметнах, че е комплимент за малката ми модна революция…

Или пък Семейният Стар Завет. Открих го под няколко френски списания с Ален Делон и Мирей Матио отгоре. Нашата свещена книга беше със сребърни корици с инкрустации, картинки с гравюри и родословното дърво на първата страница. Държах под лъчите на слънцето това бляскаво богатство и вярвах, че с парите от продажбата му ще мога да избягам при Ален Делон – все пак той беше по-актуален от разните там Соломоновци, Давидовци и други дядовци, чието занимание беше да се срещат с Господ, да изпълняват безумните му желания и да забременяват столетните си жени. Един ден стигнах до там, че откъснах една от картинките, за да покажа на учителя ми по трудово, че от гравиране върху линолеум на сърпове и чукове, е препоръчително да минем към човешки тела… По възможност голи. Пубертетският хормон ме беше треснал яко по къдравата джинджи джуиш глава.

И така стигнах до роклята на Икичка.

Роклята е обсипана точно със 111 паетени звезди. Има бродирана кадифена пелерина, мрежести ръкавици до над лакътя, и коронка. Икичка беше спечелила през 31-ва титлата Царица „Луна“ на някакъв офицерски бал… Икичка всъщност беше галено от Естер. От снимките й ме гледа едно бледо лице с римски нос и много тъмни, бездънни очи… Косите й стигат почти до коленете. Все още мама пази някъде една дълга плитка – плътна и лъскава като опашката на състезателен жребец.

Естер между 1929-та и 31-ва е служела като придворна дама на царицата. Странен факт, имайки предвид, че сред евреите няма аристокрация… Прекалено много са отдадени на оцеляването си при невъзможни условия и приспособяването към чужди места и култури… Както и към изкуството на смъртта.

Прадядо ми Давид Хашмонай (папа Ичо) е работел като финансов съветник в Софийска банка, притежавал е две фабрики за трикотаж, три магазина и добро име. Имал е строг и консервативен нрав.

Напук на всичко, Икичка създала нещо като матинета в дома им: четене на Шекспир, Жорж Санд, свирене на Дебюси и пиене на абсент внесен незнайно от къде…

След 33-та година целият този Бел Епок се превръща във все по-невъзможен. Семейство Хашмонай продължава да пътува в края на месеца за вечеринки до морското казино във Варна, но пътищата към Париж и Виена вече са затворени. За първи път витрините на магазините за трикотаж са строшени, стоката обрана и стените надраскани с еврейски звезди. Братът на Икичка – Яков, е женен за германка. Една сутрин той излиза по наполеонки на улицата и закрещява:

„Събличай се! Сваляй всички протези и очила! Скъпоценности и бижута остави на гишето за ценности! Момичета и жени напред към ‚Бръснарски салон‘!“

В семейството подозират, че германката го трови с белла донна и спи с полицейския началник… Факт е обаче, че Яков в лудостта си съзира неща, които вече се случват в Германия. Първите концлагери са създадени през 34-та…

Икичка често се събужда сред: „тежка, отровна миризма“ – както сама се изразява. Забранява използването на камината дори в най-ледените дни. Отдават бълнуванията й на двата аборта извършени върху виенската маса, които след раждането на баба ми Бела и сестра й Мариет изострят сетивността на Естер до степен, че пред вратата на дома ни се стичали опашки от уплашени хора на, които тя да провижда.

За няколко месеца принуждават папа Ичо да продаде за жалки пари фабриките. Настаняват в апартамента му още три семейства. Едното от тях заявява, че кристалният пеещ шкаф, донесен от Карлови Вари, пречи – и тъй като не може да излезе през вратата, Икичка услужливо го насича с брадва пред смаяните им погледи .

През 41-ва, докато няколко красиви немски офицери й подвикват докато минава по улицата с палтенцето си от преправен смокинг и жълта звезда на ревера: „Schönheit!“, – тя се обръща към тях и отговаря: „Хитлер Капут!“… След това коментирала: „Много привлекателни млади мъже, бих се целувала с всеки от тях, ако не бях омъжена и бог предпочете поне веднъж любовта.“

43-та. Папа Ичо и папа Жан (дядо ми) са пратени на лагер в с. Славейково. Икичка след едно свиждане казва: „Приличат на неандерталци, но неандерталци пуснати на раннопролетна паша – облечени са само с овчи кожи на голо.“

По същото време 11 души от моят род, беломорски евреи, са изпратени. В Биркенау: 9, Берген-Белсен: 2-ма.

Никой от тях не се връща жив.

Дора, Леон, Молхо и Зако Хирш.

Ривка, Шмуел, Костас, Абрахам и Джудит Бехар.

Бенджамен и Бека Каплан.

Изпращат Икичка, баба ми Бела, и току-що родената Рут (мама) във Видин. Видели са ешелоните. И по някакво чудо не са потеглили към небитието…

Преживели са бомбардировките… Всички тичали на една страна, а баба ми и прабаба ми с бебето на противоположната… Сградите се срутвали, сирените виели – съвсем като кино, ама истинско.

Питам се как роклята „Луна“ е оцеляла след всичко това – ей така, пътувайки през развалините на изоставени градове, през костите на мъртъвците, които вятърът разпилява, през богатство и мизерия, през знаци, че отвъдният свят не е щастлив, но не е щастлив и този тук на земята…

В първите години след войната всички живеели в една стая. Толкова. Една стая в собствения им 194 квадрата апартамент. В останалите помещения още три непознати семейства. В зимната градина се варели компоти и се складирали въглища.

През 1983 г. успяхме да си откупим отново апартамента.

Мисля, че баба ми Бела и дядо ми Жан са се любили само веднъж през всичките тези години… и се появила леля ми Елиза.

През 49-та Икичка облича за последен път роклята „Луна“… За една снимка на цялото семейство. Празнували излизането на папа Ичо от следственото. Прекарва шест месеца там поради донос, според който той – бившият финансов съветник и фабрикант – чупи крушки в завода за лампи, където е назначен за счетоводител. Доносът е подаден от работник алкохолик. Прадядо изплащал заплатата на съпругата му.

Обвинението е: диверсия. Шест месеца рисуват стълба по стената в килията, и го карат да се изкачва. Излиза побелял. На 49 години.

И така, на снимката черното и бялото са подсилено драматично: звездите на роклята блестят небесно, сребърната коса е почти като от негатив, а очите на всички са трескави, черни, космични.

Било Песах. Началото на април. Икичка наготвила албундигитас: кюфтенца от домашно мелена агнешка кайма с чесън и картофи на лодчици. Прадядо ми и казал:

– Радост моя, дай да си топна.

След това папа Ичо праща всички на кино. И се обесва на балконската врата.

Икичка до последния си дъх е държала три снимки до леглото си: Радж Капур, Жерар Филип и Давид Хашмонай (папа Ичо) . Тя надживя и тримата си любими.

Икичка е имала мечта: да бъде друга… И куртизанката с ветрило от щраусови пера, и сляпата с гепард на верижка, и близначката с коралова рокля… Да изживявя срещи, прелъстявания, съвкупления. Да диша праха на сцената под горящите прожектори, да се оглежда в светлината на фалшивите камъни. Типичният синдром на артиста: да бъдеш друг.

Тази мечта я осъществява мама. До 18-тата си година Рут е тренирала конна езда. Става републикански шампион по обездка.

Една сутрин баба ми и дядо ми се събуждат от възбудени, истерични смехове.

61-ва. Майка ми е приета да учи актьорско майсторство. Кандидатства заедно с четири хиляди души. И Икичка чакала резултатите с нея до пет сутринта.

Икичка… с високите си токове, бялата якичка и шапчицата с воалетка. Победили и се прибрали. Сварили си английски чай и попара… До сега се събуждам от този аромат. Чувствам се защитена, като в майчина утроба.

След първата професионална роля на Рут – Естер, наречена още Икичка й казала:

– Приличаш на Маша и Мечока. Някога ще играеш лейди Макбет. Никога не забравяй, че в сцената след убийствата тя не полудява. Просто е тъмно и всичко е в кръв. Иска да го изпере. Познавам това усещане. И на яве и на сън.

2006. Отново бях без работа и без пари. Покривът на къщата, в която живеехме със Зуи – сина ми – беше изгорял. Исках да приключа с всичко, най-вече със състоянието: Да бъдеш друг. Това потъване доведе до шестмесечен алкохолен делириум. Започвах с водката още от сутринта. Не можех да поема любовника си. А вторият етаж беше твърде нисък, за да се свърша без последствия.

Тогава се появи Йожи – алчен и зъл евреин. Събра ни лошотията и безизходието. Един дъждовен предобед той ми заяви на бутилка фалшива ракия:

– Трябва да изиграеш Ане Франк.

Изсмях се. Нерде Ане, нерде Касиел. Бях на 35 години: самотна, цинична, с натрапчиви мисли за незабавно самоубийство или в краен случай: спешно раждане на поне пет близнака, които поне да ме осъществят като майка.

– Ще намеря финансиране. Но искам 15 процента .

Прихнах и му заших един шамар.

– Йожи, сипи още по едно и да свалим процентите от петнайсет на десет.

След два месеца разполагах с парите. 28 хиляди лева. Най-невероятни хора финансираха „Anne\Dead cities“…и нито един български евреин.

На 10 септември започнахме репетиции. Събрах екип от кол и въже. Боби Турбото – пропаднал актьор с лоша медийна слава, известен най-вече с изнасилване на плюшено зайче в ефир и официалното обнародване на думи като „пичка“. Ева – млада артистка с еврейски нос, расистки убеждения и гадже скинхед. На първата ни среща пуснах „Тоска“на Пучини, след което тя ме попита:

– Тоска е подгонена от нацистите, нали?

Моментално й прикачихме прякора „Еврейката Тоска“… Дани – мъж приличен на скелет с уши на сатир. Мама… И моя милост, от чиято глава се издигаха алкохолни пари и трябваше да се превъплъти в 12 годишно захаросано момиченце.

Разбира се, след първите прочити на монолози, описващи ежедневието в концлагерите, всички напуснаха с позиви за повръщане.

На втората репетиция, реших да разведря обстановката с един афгански джоинт. Мама никога не беше пушила и само повтаряше:

– Не ме хваща бе! Дай да си пушна още. Защо се хилите като луди?

5 минути по-късно легна на пода и каза:

– Трамваят пропада. Душа се. Непрозрачен дим, който не се разпръсква… пелена от миазми, която тегне над улиците, залети с катран. Не краткотрайните мъгли на паметта, не бистрата прозрачност, а миризмата на изгоряло от изпепелените души, която се стеле като кора над градовете, набъбналият сюнгер от жизнена материя, вкаменена като лава, смешение на минало, настояще и бъдеще… . (б. а. цитат от „Невидимите градове“ на И. Калвино)

Точно това се случва в Бабий Яр, място известно с клането на близо 34 хиляди евреи. Двайсет години след войната издигат стена, която да отдели местността от съседната тухларна. Една нощ през 61-ва стената се срутва. Потоци от глина и кал, примесени с останки от човешки кости, руква надолу по улиците на Киев. Бликналата черна вода завлича гаражи, избухват пожари, а потокът от течаща глина достига близкото трамвайно депо, преобръща мотрисите и погребва както пътниците, така и работниците от депото. Няколко дни по-късно, когато трамвай преминава до мястото на нещастието, възрастна жена започва неистово да крещи:

– Кръвта на евреите си отмъщава! Вечно ще си отмъщават…

На третата репетиция донесох роклята „Луна“. Накарах Рут да я държи в ръцете си, все едно влачи дъщеря си:

– Носех дъщеря си на ръце, и тичах след камиона. Имаше майки, които носеха две или три деца на ръце, следвайки камиона. Ние тичахме през целия път. Имаше хора, които падаха. Там където падаха, ги застрелваха на място. Видяхме подредени в редица голи хора, но в нас имаше още надежда, че това е просто вид изтезание. Обърнах главата си и съзрях три-четири редици мъртви на земята. Бих желала да повторя думите на моята дъщеря, която ми каза докато пристъпвахме напред, приближавайки мястото на екзекуцията:

– Мамо, защо ме караш да се обличам като за Шабат, когато ние отиваме на смърт.

Баща ни не искаше да се съблече гол, настояваше да остане по бельо. Молехме, умолявахме баща ни да се съблече гол, но той отказваше да го направи. Настояваше да остане по бельо. Накрая войниците разкъсаха дрехите му и го разстреляха. След това дойде ред на майка ми. Тя помоли ние да минем преди нея, но те я избутаха и я застреляха. После дойде ред на баба ми, на прабаба ми. Майката на баща ми беше на 80 години. Носеше две деца на ръце. След това убиха сестрата на баща ми. Тя носеше бебе. Накрая дойде и моят ред. До мен беше по-малката ми сестра. Тя искаше да избяга, молеше един войник. Отиде при него със своята приятелка. Те се прегърнаха голи, и тя молеше да ги пощадят. Войникът, както ги гледаше в очите, ги застреля. Те паднаха в рова, ей така прегърнати – две голи момичета. После дойде и моят ред. Войникът попита – коя искам да бъде застреляна първа. Не отговорих. Почувствах как изтръгна дъщеря ми от моите ръце. Тя плачеше. Бе застреляна незабавно. Войникът ме сграбчи за косите и обърна главата ми. Стоях изправена. Чух изстрел, но продължавах да стоя. Тогава той завъртя главата ми. Насочи револвер. Заповяда ми да гледам. И стреля. Паднах в изкопа сред мъртвите. Нищо не усещах. (б. а. „Холокост“ – М. Гилбърт, със съкращения)

2009. Моя приятелка – писач със силен феминистичен уклон, се завърна от Щатите след 20 г. в БГ с илюзията, че ще направи списание. Покани ме да участвам в този проект. На много вино в един полумутренски бар й разказах историята на рокля „Луна“. Т. П. – приятелката ми се въодушеви. Тя произлизаше от посткомунистическо семейство принадлежно към „Червеното Голямо Добрутро“, и цял живот се опитваше да избяга от същността си, както и да осъзнае демокрацията. Така че историята за Икичка и нейната рокля пробуди цялата сантименталност на Т. П. Пожела моменталически да опише всичко, както и да заснемем сесия с роклята.

Наетият фотограф се изкефи най-вече от прозиращия ми задник под черния тюл. Той нямаше как да знае, че за 79 години звездите бяха намалели до 32. Всеки 365 дни отнемаха по една звезда.

Помолих Т. П. да снима отстрани. Една година снимките стояха невидяни в моя фотоапарат. Проектът за списание се провали.

2010. Отново депресия. Обичам един мъж. Лутам се между дивашка екзалтация и черно отчаяние. Той не ме обича. Не пуша вече 32 дни. Реших да отворя снимките. Днес поместих сесията във Facebook. Реакцията на Т. П. беше публично оплюване и обвинение, че съм откраднала проекта й. Най-накрая завършва с репликата: „Такива евреи като теб, Касиел, са мършата на цялото ви еврейство“. Разбира се, помести историята на Икичка и рокля „Луна“ в блога си. Трактовка в една страница, воняща на лъжлив тортаджийски сантимент. Трактовка за живота на Моето Семейство, живяло надвесено над бездната между въображение и истина. Блокирах Т. П.

2031. Получих първата си награда за главна женска роля на фестивала в Кан (Венеция, Берлин, Сан Себастиaн…) За церемонията, облякох рокля „Луна“.

Беше останала само 1 звезда. Абсолютно достатъчно.

КРАЙ

02. 04. 2010 София

Касиел Ноа Ашер

Касиел Ноа Ашер е българска актриса и авторка.

Коментари (39)

- 15-04-2010|BEN - ИСТОРИЯ ЗА ФИЛМ

АМИ ДА!!!!...И ТО ХУБАВ!!!!

- 16-04-2010|Елена Кодинова

Пишеш НЕВЕРОЯТНО! Завидях ти.

- 16-04-2010|про - чисто гола

А през 90-те защо излезаше чисто гола на сцената?

- 16-04-2010|Златко

Про, не ни изморявай с тъпи въпроси, ако обичаш. Бях поотвикнал от такива неща, пак ли ще трябва да те изхвърлям през задната врата?

- 16-04-2010|про - задната врата

аз напускам личното ти пространство .Но все пак наистина по-добре да заключиш след мен.Иначе може и да не изпълня обещанията си.

- 16-04-2010|Атанас Иванов - За вас

Хареса ми как пишете. Хубаво пишете. Някак си честно. Мисля че пак ще го прочета. Има болка, ярост и най-важното - прошка

- 16-04-2010|dima

много по-вълнуващо и достоверно е да научиш историята от касиел, отколкото от т.п.

жалко, че едно приятелство отива в кошчето:( но понякога човек просто трябва да прави нещата.

- 16-04-2010|милена фучеджиева - жалко

че дори в един подобен текст касиел не може да се държи честно. това е повече от жалко.

в речника ми отсъства думата "мърша" и за разлика от обвинението й, това е доказуемо. всеки може да прочете какво съм писала в блога ми.

касиел щеше да е много по-силен автор, ако не лъжеше публично.

- 16-04-2010|милена фучеджиева - цитат

"такива евреи като касиел дават лошо име на евреите."

- 16-04-2010|Златко

Очаквах с недобро чувство именно това развитие на нещата и предварително предупредих Касиел, че ако и тук се стигне до размяна на реплики от рода на ония, които вече са се получили преди месец, ще включа „цензурната“ машина, колкото и неприятно да ми е това. Тъй като Милена не знаеше за това, оставям репликите й тук. За последен път.

Оттук нататък всяка размяна на лични нападки и обиди между двете дами, независимо под каква форма, ще изчезва в небитието (същото ще се случва и с всички други забележки, които ми се сторят дребнаво-калпави, каквото и да означава това). За жалост тази нищожна случка също е част от историята на роклята и не може да бъде премахната. Инак аз самият бих предпочел разказът на Касиел да не я съдържаше, но не мога да променя хода на нещата.

Както и да е. Всички са наясно със ситуацията, оттук нататък всеки/всяка да прави онова което счита за правилно. Аз ще правя точно същото.

- 16-04-2010|милена - ....

благодаря за предупреждението, златко, но не благодаря за това, че публикувайки разказ с подобен абзац, косвено ставаш част от опити за уронване на престиж, което е подсъдимо. имам всички необходими свидетели за да докажа, че касиел разпрозстранява лъжи по мой адрес.

повече нямам какво да казвам.

- 16-04-2010|Златко

Тъй като ме заговаряш директно, Милена: винаги съм си мислел, че умните хора се различават от ония, които само изглеждат умни, не по онова, за което говорят, а по онова, за което мълчат. Няма как да се каже нещо умно за глупости, това просто не го позволява природата.

- 16-04-2010|милена - ...

златко, аз държа на името си да не бъде цапано. за мен това не е глупост, а въпрос на чест. това как ти го виждаш, не ме занимава, нито пък има отношение към фактите. не приемай нищо от това което пиша в момента лично, защото не е. то няма нищо общо с теб освен, че в конкретния случай липсва хигиена и без да искаш си станал част от нещо непочтено.

- 16-04-2010|Златко

Жива и здрава, Милена ...

Аз действително не разбирам особено много от мръсотия – или поне така се надявам – но в замяна на това пък си въобразявам, че разбирам нещичко от език, литература и автентичност на едно голямо нещо, когато се срещна с него. Така че, за да се измъкна поне за момент от нивото, на което засега остават нещата от този разговор – текстът на Касиел е едно от най-великолепните неща, които съм имал честта да публикувам някога тук (единственото, което успях да й кажа след първия прочит беше „поклон доземи“, както и това, че не съм сигурен дали съм дорасъл да редактирам един такъв текст). А малкото петно от края му, в което ти упорито продължаваш да виждаш неговото ядро, е просто неприятен инцидент – и за самата Касиел, доколкото успях да разбера от лаконичните й забележки (както виждаш, тя и не се намесва в тия хубавички малки рундове от mudwrestling, за което задочно я поздравявам). Форматът, Милена, е нещо, което всеки от нас носи със себе си, ще не ще – и го показва навсякъде, отново ще не ще.

- 16-04-2010|милена - ...

о, разбира се, именно затова аз не мълча:)

на чужд гръб сто тояги винаги са малко.

сега ще те помоля да свалиш всички мои текстове от твоя сайт.

- 16-04-2010|Златко

Разбира се, както желаеш.

- 16-04-2010|милена - ...

благодаря.

- 17-04-2010|NATALIA - Прочетох.

Прочетох и двата текста за личната история на семейството на Касиел.За съжаление,както и казах на г-жа Фучеджиева преди месец,евтините и обидните и коментари по адрес на Касиел Ашер(а покрай нея и на семейството и) смаляват до минимум ,литературната стойност на написаното от първата.Факта,че г-жа Фучеджиева сама се разпознава тук е още по показателен.И....`Рокля Луна` на Касиел е произведение достойно ,наистина за поклон и възхищение...така е всеки избира ролята си в тоя свят:душевен бедняк ...или самата Душа!Браво Касиел!

- 18-04-2010|Б.Павлов - лунната рокля на словото

За мен текстът на г-жа Ашер, както и публикациите на г-жа Фучеджиева са част от една литературна култура, която болезнено ми е липсвала – една свободна и проникновена работа с българския език, направена с "лекотата" по която дълго време интелектуално съм... "гладувал".

И ми е весело, и ми е тъжно, да съм омагьосан свидетел на нещо толкова женско и българско.

В гардероба на паметта ни има много костюми над които можем – едновремнно - и да си поплачем, и да се посмеем.

За мен и двете дами са прекрасни и "згадъчни" в тази вече наша, обща рокля:)

Благодря ви за вироглавия чар с който я мерите, момичета!

- 19-04-2010|j - !

PREKRASNO

- 20-04-2010|Ясен Бочаров - Между шамарите

И аз не знам защо се навирам там. Може би защото в случая съм съгласен с Б. Павлов.

И двете са много добри в това, което правят. И от двете нашата култура

( каквото и да означава това) има нужда. Тук, в конкретния случай първо искам да кажа, че разказът на Касиел е адски готин ( използвам жаргона на моето вече не толкова куул поколение). Но веднага след това:

по повод на снимките;

1. Съгласно чл. 13 от Закона за авторското право и сродните му права „Авторското право върху произведение на фотографията, представляващо портретно изображение на друго лице, принадлежи на автора на произведението”. .....

Който и да е той-авторът (аз лично подозирам, че според закона е всъщност фотографът,направил снимките; ако той разбира се няма друг договор с Милена). Който и да е авторът - не може да е Касиел, защото тя е обект(а не субект) на фотографиране; с роклята или без нея.

След като в БГ вече можем да подписваме предбрачни договори би следвало когато става дума за бизнес; а издаването ( или идеята за издаване) на едно списание е бизнес - нормално би било да се подпише ПРОФЕСИОНАЛЕН договор за тази фотосесия.

Пиша това с надеждата,че ще се разбере най-сетне, че времената на аматьорски ентусиазъм когато става дума за интелектуална собственост са отминали. Един елементарен договор в случая би ни спестил на нас читателите една ненужна драма, а на двете безспорно много талантливи личности може би щеше да спаси началото на едно приятелство....

С най-добри чувста и към двете.

- 20-04-2010|христо - урок по стил

стил финес и урок по качествена литература!отдавна не съм чел толкова вълнуваща история.в нея има всичко -уникален сюжет,истински герой,леко и същевременно мъдро повествование.благодаря от сърце.h

- 20-04-2010|милена - ...

г-н Бочаров, благодаря за обяснението и цитата:)

- 20-04-2010|Ясен Бочаров - Към Милена

Life IS like two tears in a bucket sometimes - isn't it?

- 20-04-2010|Златко

Хм. Аз също благодаря на господин Бочаров. Но като момче, постоянно недовиждащо и недоразбиращо, тук трябва най-после да попитам: а къде всъщност е художественото произведение, за чиято интелектуална кражба се говори през цялото време? Що се отнася до мен, дотук аз успях да открия само една серия повече или по-малко еротични фотографии на Касиел във Фейсбук (да ме прощава, милата, но то всяка нейна фотография все някак еротична излиза, и това едва ли се дължи единствено на очилата, които нося в момента), плюс един текст на блога на Милена ... м-да, благодаря, но не, благодаря. Та, като оставим настрана силно напомпаните думи за ... как беше, трябва да потърся по-нагоре тук в дискусията ... тоест, като оставим настрана въздуха под налягане, реалността под него ми се вижда доста лишена от нещо, нуждаещо се от защита. Някой да ми помогне с нещо в тая ситуация? Не ми се ще отново да използвам думите, които вече запокитвах по-горе, но къде във всичко това е проклетият здрав човешки разум, по дяволите? Аз поне не съм в състояние да го открия.

- 20-04-2010|Златко

Ах, още нещо: под всяка от фотографиите във Фейсбук пише „снимка: М. Фучеджиева“. Знам, че е глупаво да се пита, но предпочитам да изглеждам глупав, отколкото да си остана незнаещ. Та, ще ми обясни ли някой тук в какво точно се състои интелектуалната кражба, след като името на авторката стои под всяка от снимките?

- 21-04-2010|милена - ...

златко, няма въздух под налягане в разпространяване на лъжи. има слагане на думи, които не съм изричала в устата ми. искам касиел да извади ДОКАЗАТЕЛСТВО за това, че съм казала, че е мърша. снимките са правени от мен, за мой проект, текстът беше писан за брой на списание, което не излезе и е писан след снимките, които са направени в студио по време на фотосесията за проекта ми от професионален фотограф (публикуваните от касиел без мое разрешение са правени от мен, но са част от тази фотосесия). всичко това се случва след всякакви отстъпки от моя страна в програмата ми само и само касиел да участва в моя проект. тя страшно държеше да я снимам, и направих изключение и я изчаках специално да се върне от израел, въпреки, че имах снимки с други актриси дни преди това. беше наето студио, фотограф, гримьорка. никой от нас не е видял стотинка за работата си. в българия практиката е такава, че за непубликувани неща не се плаща независимо какъв труд си вложил. снимките плюс текста бяха предадени за печат миналата година през май на мира баджева. тя е чела текста ми, видяла снимките, и всичко това остана в чекмеджето за да бъде използвано някой ден на подходящо място.

въпреки, че това е мой проект, не съм публикувала нито една от снимките на фотографа, защото те са негови докато не са сложени в списание. въпреки, че е мой проект, снимките правени от него са негови.

ако касиел ме беше попитала като нормален човек дали може да ги ползва някъде, можеше и да се съглася. но тя не само не ме попита, но и когато я попитаха за какво са правени, тя каза "за кеф". този "кеф" беше организиран от мен. разговорът ни, разбира се, тя бързо изтри, но аз вече го бях копирала и го качих на блога ми, защото никога досега не съм се сблъсквала с такава подлост.

нито имам какво да крия, нито да се срамувам, нито да лъжа. мога веднага да заведа дело, да извикам за свидетели мира баджева, асистентката й, фотографа, и т.н. просто това не е проблем, но ЗАЩО трябва да се стига до такива грозни неща??? защо касиел трябва да напише най-хубавия текст в живота си и да го завърши с клевета??? на мен това ми пречи само дотоклкова, доколкото съм удивена от лекомислената глупост с която тя цапа собствената си работа, съдба, карма....

по-ясно обяснение няма как да дам. повтарям, готова съм да го направя пред съд, което ще е просто срамно. срамно за нея, че до такава степен е заслепена и аз не знам от какво... от какво? от мен не е видяла никога нищо лошо.

никой не коментира под този текст смислено, защото в него има нещо гнило и това е финала му.

ако ти, златко, а и тези, които поддържате касиел, не разберете, че не се шегувам, защото съм дълбоко засегната, ще ме накарате наистина да заведа дело за клевета.

човек може да обяснява някои неща с ексцентричност, но има граница, има етика, има добронамерено отношение. естествено, че текста ми не може да се мери с нейния, това е нейншя живот, а и историята трябваше да се вмести в страница и половина, това е текст за лайфстайл списание, но беше писан с обич и възможно най-доброто и приятелско чувство върху което тя просто се изсра. друга дума няма.

това не е женски спор, а случка, която не мога да оставя неразрешена по един или друг начин.

нямам какво да крия, но имам какво да пазя - името си. и няма да допусна да бъде опетнявано.

още нещо да не ти е ясно, златко?:)

- 21-04-2010|милена - ...

не съм имала илюзии, че ще правя списание, защото излезе един брой:) полумутренското заведение беше брасери, където на следващия ден след снимките поканих касиел да ми разкаже историята на роклята.

какво значение има семейството ми, за какви заблуди говори, защо трябва да бъда атакувана така мръсно? не разбирам. наистина не разбирам. или това, което разбирам е толкова грозно, че съжалявам, че дори за момент съм мислила, че касиел е стойностен човек.

- 21-04-2010|Ясен Бочаров - Здравият Разум и изкуството

цитирах малка НАЙ-ОБЩА част от закона за авторско право не за да разреша казуса(опазил ме бог), а за да подтикна хора на изкуствто към възприемане на идеята, че съществува закон за авторското право, съществуват институции, които правят приложението му достъпно за всички - www.iusauthor.com например. Идеята, че макар днес да сме много добри приятели утре може да възникне конфликт и като разумни хора е добре да си направим договор, за да избегнем този потенциален конфликт. Приятелството и сиренето..

Разбира се, че хдожествената стойност има значение. Но казват че в този случай са правени "модни снимки" за списание - т.е художествени.

Всъщност правната страна на въпроса е много добре обяснена от Адвокат Атанас Костов тук

http://izkustvoto.com/content/view/1370/63/

Препоръчвам текста му да се изчете внимателно отначало до край!

От човешка, морално-здраворазумна точка не разбирам защо М. и К. не са се уточнили още като са правили снимките кой какво има и няма право.Или може би са си казали нещо, но сега то е забравено... Но тогава те очевидно са били приятели, а после...

Не знам дали сега вече във Висшите учебни заведения по изкуствата се четат лекции по Авторско право. Би трябвало, не мислите ли?

- 21-04-2010|милена - ...

ама няма какво да се разбираме, тя беше поканена от мен да участва в проекта ми, какво да се разбирам. това е мой проект и толкова. не неин. тя се натискаше да участва в проект на някой от "голямото червено добрутро", аз си бях заснела вече другите актриси, можех спокойно да мина без нея... преди това е участвала пак в друг проект по моя пиеса финансиран не от някой друг, а от дарина павлова от най-голямото мъртво червено добрутро. както вече казах аз нямам какво да крия, но като касиел е толкова гнуслива, защо приема да участва? за да плюе после от позицията на неопетнена, влюбена в изкуството актриса?? двойни стандарти, лъжи, клевети, обаче на човек му писва от лайна.

- 21-04-2010|Златко

Първо към господин Бочаров: отново ще трябва да се позова на прословутия здрав човешки разум. Съжалявам, че ще трябва да използвам тук думи, които може би не са съвсем на нивото на високата юридическа стилистика, но отново ми се налага да задам въпроса: а къде е произведението на изкуството, което се защищава тук? Така както вие описвате нещата, на някакво абстрактно, напълно откъснато от конкретния случай ниво, те може и да имат някакъв смисъл, но за мен като човек, израсъл със завъртулките на „диалектическия материализъм“, всякакви общи приказки, лишени от конкретен контекст, са дрън-дрън, че пляс, точка. Така както аз виждам ситуацията, тя е следната: две „приятелки“ се събират на чаша, за да си побъбрят, от това излиза идея за нещо интересно, после се прави серия от снимки с професионален фотограф, като междувременно една от приятелките също прави снимки. По-късно другата приятелка публикува тези снимки в личното си пространство, след което се разразява бурна сцена, придобиваща публичност, която според мен говори единствено за празнотата на повечето от интернетските истории, развявани днес под път и над път. При цялото ми абстрактно уважение към човешкото достойнство, претенциите на Милена към артистичността на нейните лични снимки (не съм виждал ония на фотографа) и към текста, който е написала, ми се виждат силно преувеличени. Дъщеря ми също защищава авторските си права когато се опитвам да чистя стаята й,

И отново, и отново: човешката интелигентност според мен се върти не около способността за цитиране, включително и на юридически текстове, а в способността за самостоятелно мислене, в способността да се раздели на две магарета сламата. А в случая слама няма, колкото и да се опитвам да я открия. Така че, господин Бочаров, уважавам силно способността ви да цитирате различни автори, но за да се започне някакъв разговор ми е необходимо малко повече от това. Моля за извинение, ако думите ми звучат малко рязко, аз не съм особен майстор на дипломацията.

- 21-04-2010|милена - ...

не, златко, продължаваш да не разбираш, но аз няма да спра да ти обяснявам:)

никакви приятелки на вино. мой проект. снимки. покана в бар за да разкаже. това е последователността. и за това имам свидетели:))

- 21-04-2010|милена

и златко, нямам никакви претенции за артистичност, просто снимките са МОИ:)

горкото, всяко нещо трябва да ти го обяснявам поотделно, и пак няма да разбереш май. нищо, аз съм упорита.

- 21-04-2010|Златко

Уморих се от протуберанси – протуберанси на едно наранено его, без съмнение, но според мен също и протуберанси на глупостта. Оттеглям се от този разговор (докато мога да се удържам, разбира се).

Давайте оттук нататък без мен.

- 21-04-2010|милена - ...

оф, писна ми вече, лека нощ. линкнала съм тази дискусия във фейсбук под "хляб и зрелища".

оставям ви да се забавлявате в компанията на още мнооого хора.

касиел трябва да ме направи неин пиар, мога да я продавам по-добре отколкото тя може да продава себе си;)

- 21-04-2010|Ясен - Към Златко

Златко, хайде да си говорим на ти, моля те.

Каня те на по бира. Приказваме си. Аз те щраквам за спомен. Пращам ти копие от снимката пак за спомен. След време ти издават книга. Ти се харесваш на тази снимка и решаваш, че искаш да я сложат на последната корица-

там където обикновено слагат малка снимка на автора; не защото аз съм художник-фотограф, а прсто защото се харесваш на тая снимка. Издателите ще ми искат ли позволение? Ако не го поискат- аз ще мога ли да претендирам за нещо?

Разговорът, който ти искаш да водим е друг - кое е изкуство и кое не. Кое е художествено и кое не. По-горе не става дума за това, а става дума само за авторство. Ако аз сваря днес една супа от зеленчуци и обявя, че е произведение на кулинарното изкуство, ти няма как да кажеш, че не мога да претендирам за авторство само защото на теб не ти харесва вкуса и.

Думите ти изобщо не звучат рязко, напротив.

И си абсолютно прав че има друга по-важна тема.

Аз не харесвам Анди Уорхол например. Смятам, че е занятчия, а не художник. Но други казват, че той прави изкуство. Той самият е настоявал много, че това което прави е изкуство. Докато едно мнозинство започне да го възприема така.

Ван Гог за нищо не е настоявал. Модилиани също. Но - Господи какво изкуство!Безапелационно, нали?Или?

По някаква необяснима за мен причина обаче в същото време аз харесвам Джейсън Полок. Имам една голяма репродукция в кухнята на стената и я гледам всеки ден. Докато правя супа или банска капама. Идват приятели на гости и неизменно някой ще каже: Абе каква е тя цапаница бе, Ясене? Каква е тази повръщня?... или нещо все в този дух. ( Живея на село в Блгария).

Аз какво да направя- да започна да им обяснявам защо харесвам Полок или да им сипя още от супата?

Определението, че изкуството трябва да бъде красиво и ако нещо не е красиво то значи не е изкуство е според мен доста ограничаващо.Има прекалено много субективизъм. Кой определя кое е красиво? Ако приемем, че важи "общоприетата" норма за красота според "обществото" то това е страхтно оганичение на възможностите за артистична изява.

Затова може би аз приемам,

че всичко онова което е следствие на творческо вдъхновение е изкуство. Това включва и детските рисунки на сина ми и

изрисуваните макети на крави и прасета, които си виждал предполагам по улиците на Берлин. Включва и Деветата симфония и Гражданина Кейн. Включва твоите чудесни детски приказки, но и Малкия Принц. Просто има ЗНАЧИМИ и маргинални произведения на изкуството. Времето обикновено решава кое какво е. Изкуството е висш акт на демокрация. Не може да се цензурира на база лични предочитания. Не БИВА!

Затова - мое лично тъпо мнение - АВТОРЪТ обявява, че еди какво си е произведение на изкуствто и то си остава такова докато той смята така, а пък дали ние ще сме съгласни или не си е наше също така неприкосновено право. И няма страшно, защото времето отсява в крайна сметка.

Нали помниш какво смятаха бетонните глави с чугунени костюми и от двете страни на завесата за

"Битълсите" и " Стоунстовете"?

- 21-04-2010|Златко

Нали все пак и двамата се съгласяваме, че все някъде трябва да се постави граница? (За определянето на която аз не виждам никакъв друг начин, освен открит обществен разговор.) Разбира се, че е право на всяко човешко същество, което не се безпокои особено от (или изобщо не му минава през ума) мисълта, че подобни претенции могат да изглеждат глупаво, да настоява за авторство над нещо си, примерно замазката в банята. Онова, към което аз призовавам, е да използваме главите си в КОНКРЕТНИЯ случай. Според мен претенциите на едната страна са толкова несъизмерими със здравия човешки разум, че не успявам да си ги обясня с нищо друго освен с онзи вид вътрешна загуба на ориентири и способност за преценка, идеща единствено от силни наранявания на егото (или проста липса на нещо в главата, понякога е и така, макар да не мисля, че в случая обяснението е толкова просто). Така че нека оставим общите приказки и да говорим конкретно: претенциите за авторско право предполагат някакъв тип авторски обект, някакво авторство, нали така? Къде тук е авторството?

И отново: на фона на великолепния текст, под който стоят, тези тук протуберанси ми звучат доста пошло, да си призная. Никога „Либерален Преглед“ не е бил място за евтини забавления, няма и да бъде, поне докато го прави човекът, който го прави в момента. С тия думи закривам дискусията и благодаря на всички участници в нея.

Поздрави,

Златко

- 21-06-2013|Юри

Много добър текст!Кино!А Фучеджиева я тресе яка завист,май,защото дядо и не се казва Жан,а е Лалю,Мако,Дако...

- 12-08-2013|Царево - Най-сетне!

Специално потърсих есето „рокля -луна“ ,доста време след като е публикувано както разбирам.Чух,че е спечелил за реализация на филм в някакъв европейски кино фонд.И не останах разочарован-напротив!Касиел Ноа Ашер разказва толкова магьоснически и увлекателно ,че сутрешното ми кафе изстина.Забравих за него.Вероятно ,ако новината за субсидията е вярна ,най-сетне ще имаме филм -мощен като внушение и със специален поглед върху “спасението “и “неспасението“на евреите от българите за което претендират различни общества обвързани политически.От това есе някак мъдро става ясно ,че истината вероятно е по средата.Всъщност най-ценното е ,че това е лична ,много лична история,но разбираема от всички.Прочетох и “излиянията“ на лицето Фучеджиева.Ами не е достатъчно да си против всички и всичко и да псуваш каруцарски.Нужно е и перо с душа.Точно това Фучеджиева няма и завистта я мори.

Ние, трагичните герои от Катин

Автор: Артур Бекер

Моята страна е ранена. Ранен съм и аз. Написал съм тринадесет книги, но сега ми липсват думи. Загиналият при самолетната катастрофа близо до Катин президент Лех Качински, който често беше критикуван в чужбина, но най-вече в собствената си страна, заради старомодния си консервативен патриотизъм, постигна една от най-важните си цели: сега вече целият свят знае какво означава Катин за поляците. Катин – ти най-проклета от всички думи, казват междувременно дори и руснаците.

На полски „палач“ се казва „кат“. Катин – говори с нас и ни кажи как да продължаваме, защото самите ние сме объркани и някак като пребити: така туптят сега сърцата на всички поляци, обединени в болката. И всеки човек на Висла се пита: това полска орисия ли е, съзнанието на нацията да бъде постигано редовно от такива ирационални, съдбовни удари, които поставят под въпрос нашето земно съществуване?

Вече се пробуждат стари месиански идеи, които се смятаха за отдавна отмрели благодарение на поети като Милош, Херберт или Шимборска. Поляците разбират какво означава да имаш чувството, че си избран народ: Христос на Европа.

Месианството – това беше тяхната голяма романтична идея за оцеляването на една нация и златен век в смисъла на християнската есхатология. Повечето руснаци не разбираха какво значение има Катин за техните западнославянски съседи. Руснаците сами се чувстват като жертви на Втората световна война и още не са отворили собствената си кутия на Пандора. В Русия престъпленията на сталинизма не са преработени исторически и колективно.

И все пак, познавайки примера на немците, сигурно не би трябвало да укоряваме руснаците така прибързано. Вече се надигат първите гласове, които твърдят, че втората катастрофа от Катин вече не трябва да пропуска въздействието си: Русия трябва напълно да признае сталинистките престъпления. Владимир Путин беше направил първия опит, идвайки заедно с Доналд Туск за възпоменателното тържество в Катин. Но как да се продължава оттук нататък?

В своята реч, написана за траурната церемония в Катин, и препечатана от поддържащия правителството, консервативен вестник „Ржечпосполита“, Лех Качински говори за помирение между Русия и Полша, и за това, че престъплението на НКВД, жертва на което през 1940 г. падна цветът на полската интелигенция – над 20.000 души – трябва да бъде осветено напълно.

Едва след трагичната му смърт човек започва да разбира болезнено ясно към кое поколение всъщност принадлежеше президентът на Полша: 1 септември 1939, Катин, Аушвиц, въстанието в гетото от 1943, Варшавското въстание от 1944, сталинизмът, антисемитът Гомулка, който водеше лична война срещу ционизма, накрая военното положение от 1981 – всички тези трагедии са оставили отпечатъка си и са определяли живота на президента и неговото семейство. Той знаеше, че Румя, родното място на Ерика Щайнбах[109], е било окупирано от нацистите по време на техния Блицкриг, и че местните хора, поляци, евреи и кашуби[110], са били прогонени от жилищата си, защото войниците на служба при Хитлер се нуждаели от помещения за живеене.

Защо книгата на полския историк Мечислав Абрамович Всеки донасяше онова, което му беше най-ценно още не е преведена на немски език? Писмото на Абрамович до Ерика Щайнбах, поместено в тази книга, е разтърсващо – нашите немско-полско-руски катастрофи от 20 век са описани в него толкова живо, че най-после всеки може да разбере колко глупаво се отнасяме понякога самите ние към собствената си история – колко лекомислено, колко повърхностно.

В моята страна вече от дни насам трескаво се търси отговор на въпроса „Защо?“ Един известен руски космонавт и пилот беше казал в едно интервю, че в Русия управлението от земята решава дали един самолет може да кацне или не: на Запад решението за кацане трябва да се вземе от пилота. Е добре, Полша част от Запада ли е? За мен източна Европа започва в Хелмщед, на бившата немско-немска граница: това е моята травма, и аз съм горд източноевропеец. Но понякога Полша не е нито на Изток, нито на Запад. Понякога моята страна лежи там, където ние говорим с нашите мъртви, сякаш те все още са живи.

Всеки, който е посещавал Полша за празниците на Вси светии или Задушница, знае за какво говоря тук. Всеки знае колко наивен е понякога полският народно-исторически католицизъм, сякаш заигран, дори еснафски. Но онова, което силно различава поляците от другите европейски народи, е силната вяра в преходността на нашето земно битие. Тук става дума за едно помирение с битието, с човешкото съществуване, което наистина има есхатологически[111] основи.

Как се е стигнало до този крайно метафизически мироглед у моя народ, не е трудно да се обясни. Започнало се е с полските разделения[112], с тогавашното предателство на европейските нации. А също и с полската неспособност да се създаде силно национално единство, за да се изгради една модерна нация в процеса на секуларизация на Европа. Ние познаваме вината си. Но всички онези жертви, принесени в годините между 1772 и 1989, не са напразни. Полша е научила какво означава думата Солидарност. Моята страна е разбрала, че ирационални жертви като ония в двете Варшавски въстания по време на Втората световна война са по-важни от една материална, краткотрайна победа на земните копнежи и желания. Чрез този метафизичен опит, който е изисквал толкова много от нас, ние сме станали по-богати в самосъзнанието си като нация. Ето защо не е нужно човек да се удивява на онази на пръв поглед толкова отчаяно изглеждаща полска храброст, защото именно тази храброст доведе до независимото движение Солидарност – с вярата в превъзходството на свободата, за която толкова много са спорили на Запад участниците в събитията от 68-ма, начело с все още спорния Жан-Пол Сартр.

Аз храня надеждата, че след втората катастрофа от Катин желанието за помирение с мъртвите и с Русия няма да намалее. Аз знам, че то няма да намалее.

Навсякъде на Запад се чудят как е възможно поляците да виждат в смъртта на своето президентско семейство, в смъртта на министри, депутати, духовници, генерали, парламентаристи, представители на икономиката и културата от най-висш ранг, някакъв свръхестествен, символичен знак, оставящ без значение всякакви опити за рационално обяснение на катастрофата.

Но в този случай ние не би трябвало да търсим отговори, които могат да задоволят единствено разума ни. Ние трябва да се изправим пред отговори, които не можем да разберем: и Катин ни даде един такъв неразбираем отговор. Един отговор, който ние не можем да преработим, който поставя под въпрос нашето земно съществуване и дела.

А някои казват, че в тези дни Лех Качински се е превърнал в трагичен герой, също като своите собствени герои. Не – трагични герои днес сме ние всички.

Източник

Артур Бекер е полско-немски писател, роден в Полша, живеещ и работещ в Германия от 1985 г. насам.

Коментари (4)

- 15-04-2010|Златко

За мен този текст е интересен преди всичко с възможността да се докосна до един изключително интересен, автентично представен национален светоглед – ако може да се вярва на автора, разбира се. Силно съм впечатлен както от искрено звучащото желание за помирение с Русия, така и от неподправено-трагичната нота на съдбовна тежест, поставена върху плещите на нацията като изпитание. Не откривам в този текст нищо от така типичната за нашенци детинска омраза към „двамата големи“ в родната история, Турция и Русия (която, поне във втория случай, е огледално отражение на също толкова детинското преклонение на предишните няколко поколения). И това ме кара да го вземам толкова по-сериозно. Може би това е просто ефектът на непознатото чуждо, което винаги излиза някак по-привлекателно от познатото родно. Но в този случай не мога да не уважавам неподправената болка, както и готовността да се приемат ударите на съдбата без пазарлъци, очи в очи.

- 16-04-2010|Б.Павлов - ние, абсурдните антигерои

Ние нямаме нужда от помирение с Русия. Ние сме примирени с нея.

Затова нашите 20 000 нямат гробове. Върху костите им ще строим газопроводи и атомни електростанции.

И омразата ни логично е самоомраза. Но това не е детинско, а животинско чувство – кучетата мразят пръчката, не ръката, която налага.

Вече двайсет години искат от нас да се помирим с "пръчката". Мнозинството е примирено.

И с нея.

Ето и един български поглед към Катин: Mилен Радев, "Mission impossible"[svobodata.com].

- 20-04-2010|Ясен Бочаров - Synchronicity

Synchronicity is the experience of two or more events that are apparently causally unrelated occurring together in a meaningful manner.( Wikipedia)

Това е най общото определение на термина

(Карл Юнг) който в случая несъмнено е приложим. Юнг е също така автор на термина Collective unconscious който също би могъл да обясни отчасти защо поляците намират символизъм в смъртта (отново) на част от елита си.

Започнах с тези асоциации, защото бяха първото, което изплува от моето лично подсъзнание докато четях статията.Която пък зачетох "случайно" след прочитането на един наглед несвързан текст на Милена Фучеджиева в блога и, където тя накрая пита: "от какво са озверели българите?"

Не тук и не сега е мястото да се отговаря на този въпрос, но все пак едно от многото обяснения е липсата на вяра, насилствения съветски атеизъм;

докато:

"Но онова, което силно различава поляците от другите европейски народи, е силната вяра в преходността на нашето земно битие."

Би трябвало може би да се замислим дали ние българите всъщност не дължим свободата си ( да пишем и да говорим свободно) по скоро на поляците, отколкото на Русия или Америка.... Лех Валенса, Карол Войтила, Анджей Вайда....Четирите цвята......

- 20-04-2010|Ясен Бочаров - PS

Коментара си по-горе написах ПРЕДИ да съм прочел великолепния разказ Рокля "Луна" .

Филип Рот очи в очи

Автор: Филип Рот

Тина Браун: През последните години при вас ние сме свидетели на един най-невероятен творчески взрив – „Американски пасторал“, „Заговор срещу Америка“, „Човешкото петно“. А сега сте написали тридесетия си роман, „Усмиряването“. Откъде този творчески изблик, как мислите самият вие?

Филип Рот: Не знам. Не знам. Правя същите неща, които винаги съм правил. Работя също толкова, колкото винаги съм работил. И не мога да обясня факта, че от мен се появява серия от книги, излизащи доста регулярно. Аз работя през повечето дни, а ако работите през повечето дни и пишете поне по една страница дневно, това означава 365 страници в края на годината. Така че страниците се насъбират и аз публикувам книгите.

Мисля си, че вашето писане вероятно е най-добро именно в този момент, защото изглежда по-директно, по-просто. То притежава една напористост – особено тези кратки романи, които правите, и които човек може да изчете почти наведнъж, с усещането, сякаш те са подхванати в едно настроение и завършени на един дъх, за което съм сигурна, че не е така. Колко често преработвате тези кратки книги?

Преработвам късите си неща по същия начин, по който преработвам и дългите – а това означава много. Всъщност книгата започва да живее едва когато бъде преработена. Първият вариант е изключително груб, но поне е готов. Така че, когато имам първи вариант, аз имам под краката си основа, по която мога да вървя. А освен това, преработването е толкова по-лесно с помощта на компютъра, много по-лесно, отколкото беше с пишещата машина. Така че книгите преминават през множество варианти.

Тоест, вие значи не продължавате да пишете един абзац. Вие правите нещо подобно на онова, което аз наричам „повърната чернова“, където човек просто изхвърля всичко на страницата, а след това се връща обратно и прави цялото нещо.

Да. Това е добър израз – повърната чернова. Да, аз пиша повърната чернова. А освен това може да направя и по няколко повърнати чернови. Писането си иска време. Онова, което искам, е да нахвърля историята и да знам какво се случва, докато описвам пътя си през познанието за тази история.

Обикновено с някаква тематична идея ли започвате или по-скоро с някакъв герой или ситуация?

Ами, ще ви дам един пример от Усмиряването. Започнах с един ред, първия ред от книгата. „Той беше изгубил магията си“. Мислех си за един актьор – не някакъв конкретен актьор, а просто актьор, който не може да играе повече. Идеята просто ме заинтригува.

Някой, когото сте познавали, или някой, за когото сте чели?

Не, някой, за когото чух. Да. Не знаех много за него, но ми харесваше идеята, че човек се качва на сцената и внезапно всичко го е напуснало, че е изгубил силата си. Така че ситуацията беше много обещаваща. И първият ред беше „Той беше изгубил магията си“, и така аз започнах да пиша от този първи ред нататък, за да разбера какво се е случило.

Тоест, страхът от представянето сигурно засяга писателите също както и актьорите. Искам да кажа, изпадали ли сте сами в тази ситуация, при която – щях да кажа сядате, но вие пишете прав, нали така? – при която вие стоите изправен пред катедрата си и сте изгубили магията си? Случвало ли ви се е такова нещо?

Да, да. Това се случва постоянно между отделните книги. Струва ми се, че аз публикувам толкова много, защото мога да търпя и ситуациите, при които нямам книга, над която да работя. Но обикновено, когато завърша една книга, аз си мисля „Какво ще правя сега? Откъде ще намеря нова идея?“ И в мен се насажда една такава низка паника. А след това обикновено се случва нещо, не знам какво. Ако знаех как се случва, щях да го повтарям всеки път, но не знам. Просто нещо се случва с мен.

В „Усмиряването“, героят, Саймън Акслър, актьорът – той се впуща в тази много саморазрушителна афера с това много заплашително, някак хищно, момиче. Искам да кажа, разкажете ми нещо за появата на тази героиня, на тази жена, която всъщност е една хищна лесбийка.

Тя наистина ли е хищна?

Така я чувствам. Тя е толкова зловеща.

Хм. Е добре, вие сте читателка. Засега книгата има само неколцина читатели и до този момент никой не е казвал нещо такова за нея. Не съм искал тя да изглежда хищна. Исках да направя ситуацията да изглежда несигурна. Тоест, той се впуща в една несигурна ситуация. Не мисля, че тя е по-хищна от всеки друг. Тя просто се пази. И притежава определен чар. Определен сексуален чар, еротичен чар. Тя го прави щастлив. Така че, преди да я наречем хищна, ние трябва да си припомним, че за известно време той е изключително щастлив – този човек, който е изключително нещастен в началото на книгата, и тя премахва страданието му. А след това, когато го напуска, тя отново го изоставя в страданието му, но аз ще запомня това, че вие я наричате хищна.

В кой момент започнахте да чувствате, или може би това винаги е било в мисълта ви, че тя ще бъде хомосексуална? Не е задължително тя да бъде хомосексуална, за да бъде ненадеждна.

Това беше от самото начало. Мислех си, че това е необичайна ситуация. Исках да мисля за нея. Не си спомням никой да е писал за нещо такова. Сигурно има някоя книга, която съдържа тази ситуация – познавате ли вие някоя?

Не. Това беше много изненадващо.

Да, значи имаме тук един хетеросексуален мъж – силно хетеросексуален. И тази млада жена, тя е на четиридесет – а това е млада. Та тя идва при него директно от една дълга любовна връзка – била е с тази жена, мисля, в продължение на шест или седем години. И нейната любовница решава да се превърне в мъж, ако си спомняте. Така че тя я напуска и се среща със Саймън Акслер, когото познава, защото семейството й го познава от времето, когато всички те са били млади актьори в Ню Йорк.

Много поразителен е моментът в книгата, когато то си завързва това дилдо – едно зелено дилдо. Кажете ми как написахте тези сцени. Трудно ли се пише една секс-сцена за жена, носеща зелено дилдо?

Не. Искам да кажа, не по-трудно, отколкото е да се пише секс сцена за жена без зелено дилдо. Повечето от моите секс-сцени са били за жени без зелени дилда. Това е пръв път и за мен, нали разбирате? Всъщност беше много интересно да си го представям – да си представям какво би се случило, как той ще реагира на това, какво тя ще прави с това нещо и каква ще бъде сцената помежду им. Така че за мен всичко това беше много свежо.

По-трудно ли се пишат секс-сцени от останалите? Или е същото?

Ами, човек просто не иска да се повтаря. Не иска да изпада в едни или други клишета. И всъщност не му се иска да изглежда разпуснат. Човек иска да бъде описателен, ако може. И не си поставя за цел да възбужда когото и да е. Един мой приятел прочете книгата и ми каза, че е бил страхотно възбуден от тези сцени, така че не искам да ви разправям какво мисля за него, но не съм възнамерявал точно това да бъде казано.

В едно интервю казахте, че не мислите, че след 25 години все още ще се четат романи. Да провокирахте ли се опитвахте или наистина мислите така?

Всъщност аз бях прекалено оптимистичен, говорейки за 25 години. Не, всъщност мисля, че това ще бъде нещо култово. Мисля, че винаги ще има хора, които ще ги четат, но това ще бъде малка група хора – може би повече хора, отколкото ония, които в момента четат латинска поезия, но някъде в този обхват.

Мислите ли, че това е нещо, срещу което писателите могат да се противопоставят, или просто разказната форма ще отмре? Или може би става дума за дължината им? Това ли ви кара да пишете сега по-кратки книги?

Печатното слово. Това е проблемът. Книгата е. Самият предмет. Да се чете една книга е нещо, което изисква определена концентрация, фокусиране, отдаденост на четенето. Ако четете един роман в продължение на повече от две седмици, вие всъщност вече не четете романа. Така че аз мисля, че този вид концентрация, фокус, внимание, е нещо трудно за постигане. Трудно е да се намерят голям брой хора, или значителен брой хора, притежаващи тези качества.

Имате ли усещането, че Kindle ще бъде нещото? Искам да кажа, когато летя напоследък, през цялото време гледам хора с Kindle. И много хора, с които разговарям, имат Kindle – даже и аз имам един, но не го ползвам много, защото все още обичам книгите. Кажете ми, че хората четат повече на Kindle, отколкото на хартия.

Може би. Самият аз не познавам Kindle. Виждал съм един, но не съм го ползвал. Четох статията в NewYorker, от Никълсън Бейкър, която беше много добра. А и той си имаше свой собствен скептицизъм. Не мисля, чеKindle ще доведе до каквато и да е разлика, което означава, че книгата не може да се състезава с екрана. Тя не можеше още с киноекрана. Не можеше и с телевизионния екран, сега не може с компютърния. А сега ние имаме всички тия екрани, а срещу тях книгата не може да се изправи. Но може и да греша.

В „Театърът на Сабат“ вие казвате, „някакъв удар ги разваля около 60-те. Плочите се размърдват, земята започва да се тресе и всички картини опадват от стената.“

Аз съм казал това?

Да, казахте го.

В книгата?

Да, очевидно. Да, направихте го. Този цитат тук. Може би не разпознавате собствените си книги, след като сте написали толкова много – 30.

Не, вече не.

Ами сега вече сте в 70-те си години. Каква е разликата, която изпитвате по отношение на самия себе си? Ако сте минали през сътресението на плочите от 60-те, то как изглеждат 70-те?

О, страхотни са. Страхотни. Не мога да им се наситя. А освен това очаквам с огромно нетърпение 80-те. За мен те просто не могат да дойдат достатъчно бързо. Това е странно, защото човек обикновено не асоциира цифрите с нищо друго освен номера на къщи. 76. Аз съм на 76. Това е номер на къща. Не е възраст. И е трудно да се свикне с този факт. Трудното, разбира се, е близостта на смъртта. Цифрата няма значение докато сте в добра форма и здрав. Но знаете, че ви остава само толкова и толкова време, и не знаете колко точно. Може да е много кратко. И това е малко като повик за пробуждане.

Колко много умувате над всички тия неща?

Не бих казал ежедневно, но по веднъж седмично сигурно ще е правдив отговор.

И като писател, мислите ли долу-горе така: „Искам да напиша още Х книги? Имам толкова много да кажа?“ Или просто продължавате с творческите идеи; това просто не е част от уравнението.

Не се интересувам от Х повече книги. Интересува ме да съм зает с писане. Искам времето ми да е заето с писане. Рядко, ако изобщо някога, съм мислил за следващата книга, докато съм писал предишната. Всяка книга всъщност започва от нищото. Така че, не, нямам усещането, че имам това или онова да кажа, да разкажа тази или онази история, но искам да съм зает с процеса на писане докато съм жив.

Вашият изблик на творческа енергия се появи след като бяхте живели в Лондон в продължение на 12 години. Мислите ли, че това изгнание в Лондон е разтърсило нещо във вас, след като сте се върнали?

Да. Така мисля. Точно това се случи. Живях в Лондон от 1977 до 1989, по около седем месеца в годината, мисля. А когато напуснех Лондон, аз се връщах обратно и заживявах в къщата си в северен Кънетикът, който се намира извън американския свят, така че имах много малко Америка през всичките тези години. И когато се върнах, аз жадувах за Америка. И онова, което открих, беше една нова тема, която всъщност беше стара тема. Това беше, когато започнах да пиша Американски пасторал, Аз се ожених за комунист, Човешкото петно – всички онези книги, които имат силно американски теми. Така че преоткрих собствената си страна. Това беше благословение. Не мисля, че някога бих стигнал до това, ако не бях бил надалеч толкова дълго време.

И сега сте вкъщи в продължение на други 12 години. Искам да кажа, какво изпитвате към Америка сега? Живеете тук вече 12 години. Все още ли сте така запленен от нея? Имате ли усещането, че ерата Буш е променила Америка? Какво изпитвате към сегашното състояние на нещата в Америка?

Ами аз бях тук и в годините на Клинтън, и в годините на Буш, нали? Върнах се в 1989. Наистина ли трябва да има отговор на този въпрос?

Можете да се опитате. Или да го избегнете.

Вижте, аз съм привърженик на Обама. Вие също сте привърженик на Обама, което означава, че сте имали трудно време в годините на Буш.

Да. А как мислите, как се справя той сега като президент?

Мисля, че той прави най-доброто, което може.

Какво мислите за него като писател?

Това е добра книга, Мечтите на баща ми, нали така се казва? Четох я с голям интерес, отчасти защото тя е написана от този човек, който се кандидатираше за президент, но я намерих много добре написана, много убедителна и запомняща се, също.

Изминали са вече 40 години, откак написахте „Синдромът на Портной“. Успяхте ли да се отърсите от онова, което веднъж бяхте нарекли „репутацията на откачен пенис“?

Не знам. Вие ми кажете. Какво казват хората?

Ами, в известен смисъл вие се оттеглихте от онази известност. Как гледате на онзи период – като един вид регрес, или като необходимост за вас като писател?

Просто го преживях. Беше само четвъртата ми книга. Както казахте, това сега е тридесетата, така че това е било преди 26 книги. Тя определи възприятието за мен като писател в продължение на много дълго време. Струва ми се, че тя оцвети възприятието и на някои от другите ми книги. Мисля, че ако по някакъв начин извадите Синдромът на Портной от творчеството ми, хората биха ме чели малко по-различно. Но Синдромътбеше голям маркер. Не съжалявам, че съм я написал или публикувал. Не можех да предскажа онова, което щеше да се случи – което е, че тя се превърна в огромен, скандален успех. Но мисля, че хората, които се нахвърляха върху книгата по онова време, днес в по-голямата си част са мъртви.

Това удовлетворение ли е?

Да. А освен това тя е много по-малко подстрекателска за по-младите поколения.

Чели ли сте „Портной“ напоследък? Искам да кажа, какво е усещането, когато я четете сега?

О, даже и не помислям за това. Чели ли сте я вие напоследък?

Не съм, но мисля, че след като стана от тази маса, веднага ще го направя.

Добре. Не, не мисля, че аз бих могъл да я чета, наистина. Това е една младежка недискретност.

Разбира се, със „Синдромът на Портной“ преди 40 години, вие бяхте най-големият младотурчин (в смисъл, революционен автор, бел. пр.) в литературата. И ето ви сега тук, абсолютно най-възхваляваният американски писател и най-великият американски писател, днес всички го признават. Какво е усещането да преминавате под тази арка сега?

Ами, аз не реагирах особено добре на това да бъда младотурчин, така че, струва ми се, предпочитам сегашното пред онова. Да, това е добре, Приятно е.

И какво мислите, че бихте искали да напишете през следващите 10 години? Надявате ли се да имате отново една такава гореща отсечка, като тази, която имахте току-що?

Онова, на което наистина бих се радвал, е ако би ми дошла някаква идея, която да ме занимава докато умра, така че да не ми се налага да измислям нова книга. Но не бих имал нищо против и да пиша една много дълга книга, която да ме занимава до края на живота ми.

Благодаря ви много, Филип Рот.

Източник

Филип Рот е известен американски романист, считан от мнозина критици за най-големия сред живите америкаснки писатели.

Цената на щастието

Автор: Ирис Радиш

Да бъдеш днес на двадесет и три е доста трудно. Аз съм два пъти по-възрастна, това също си има недостатъци, но не за това ще става дума тук. Ако днес бях на двадесет и три, толкова раздразнителна, толкова доверчива, колкото бях тогава – струва ми се, че бих полудяла. За всичко – така се говори на младите, добре образовани жени – били виновни те. За това, че републиката се страхува за благополучието на възрастното население и от ислямско пренаселване, за нехубавите вдлъбнатини в демографската крива, за непокритите разходи за патерици и изкуствени челюсти. И изобщо: за заплашителния колапс на Запада.

Der Spiegel, старият централен орган за напредък и еманципация, се оплаква, че младите бездетни жени не зачитат „необходимостта от съзидание“. Издателят на Frankfurter Allgemeinen Zeitung, домашният вестник на индустрията и интелигенцията, изказва недоволство от факта, че те не приемали „първичната мощ“ на природата. Не минава и ден, без някой нов застаряващ господин да напомни на младите жени за поръките на родината, пенсионерската каса и културната нация, както и да ги информира за това в какво се състои човешкото щастие: в семейството.

Мъжленца, женички, гнездо и поколение, това е ходът на света от прастари времена насам. Това е като пролет, лято, есен и зима. Като да си млад, зрял, стар, мъртъв. А човек не може да заобикаля безнаказано основните закони на природата. Природата си отмъщава, не веднага, а със свое собствено темпо. Тя наказва пушенето с рак, пластмасовия живот с депресии и упоритото използване на противозачатъчни средства – с недостиг във финансирането на пенсиите. Да, вярно. Модерността сама хапе опашката си. В края на краищата тя и ще пропадне. „Ние сме се заиграли с една програма, и с това сме поставили в ход цяла биологическа катастрофа“, пише Франк Ширмахер. А „ние“: това са жените.

Ние, четиридесетгодишните, които сме си играли и не сме постигнали нищо първично. А сега по-младите трябва да опират пешкира. Самата аз съжалявам за това. Всички в нашето общество могат да правят каквото поискат, когато си поискат. Могат например да увоняват небето, като пускат на пазара триста и четиридесетия модел малък автомобил; могат, защото иначе не бива я, да произвеждат атомни отпадъци, нощната програма на RTL и Bild-Zeitung, и така нататък, и така нататък, по стълбицата на прогреса. Като се прескочат няколко библейски предписания, на този свят всеки може да не зачита достойнството на живота, доколкото това му носи някаква печалба. Само младите жени най-внезапно не могат. Те биват поучавани относно природното си предназначение, и то от хора, които в най-добрия случай свързват поредицата букви „природа“ с нещо от рода на надписи по опаковки за кисело мляко. Тук нещо не е наред.

Но нека не говорим повече за господата, около които и без това се върти светът, навсякъде. По-важни тук са младите жени, които очевидно не чуват гласа на природата. И тъй като няма начин страховете и катастрофалните сценарии на публицистите да предизвикат желание за добиване на деца у жените, то аз се питам какво ли може да има се каже на сериозно за раждането и отглеждането на децата. А от тия неща аз разбирам по нещичко.

Първото, което трябва да им се каже: те биват мамени. Родилните кампании от последно време са пропаганда. Апелите към младите и (понеже положението е толкова сериозно) към не чак толкова младите жени с висше образование, да раждат деца, говорят много за мъжките игри на планиране и малко – за женската действителност. Те прескачат няколко принципни истини, които всички знаят, но никой не се осмелява да изговори.

Първата простичка истина гласи така: една жена, която има деца, трябва да промени живота си; един мъж, който има деца – само кратка отсечка от него. Ако изобщо. Една жена, която е родила дете, е майка – доколкото не е убила, захвърлила, затворила някъде или просто дала, детето си – до живот. Един мъж, който има дете, още далеч не е баща. Това може да звучи абсурдно, но то е практика с милионна честота.

Ето защо втората истина гласи така: един баща е баща – но само докато това му доставя удоволствие. Ако детето или жената не му доставят повече удоволствие, той може да се грижи за детето си и чрез банкови преводи. И той може да прави това толкова често, колкото му го позволява банковата сметка. За една жена тези шансове за повторение са много ограничени, и само в най-редки случаи може да й се удаде да се грижи за детето си чрез оналйн-банкиране.

Ето защо третата истина е тази: един мъж, на когото се е родило дете, може да търси по-нататъшна реализация. Той може да стане био-селянин в Тимбукту и да започне толкова нови животи, колкото си иска.

За една жена това не е точно така. Тя трябва, ако бащата реши да окачи бащинството си на гвоздей и да го изпълнява само като временна работа или като хоби, всяка Божа вечер да пее „Зайченцето бяло“, а на другата сутрин от шест и половина нататък да играе „Не се сърди човече“, независимо от това дали й се иска или не. Така че нека младите жени не се оставят така лесно да им наразправят всякакви шарени приказки. Нещата са едни и същи от няколко хиляди години насам: родителството е женска работа. А семейните корабокрушения са безчет от няколко десетилетия насам. На повечето жени, които познавам, те вече са им се случвали. И много мъже, които срещам, имат такива дългосрочни банкови преводи. А най-лошите даже и това нямат. За това не се говори. А трябва.

Толкова за най-важното. Остава още митът за съчетаемостта на професията и семейството. За да внесем тук малко яснота, човек трябва да слезе малко от високия пулт на теорията към ниския полет на конкретиката. Там долу нещата не са така хубавичко подредени, както изглежда в семейната политика, където пенсиите се уравняват от разходите за целодневни детски градини и училища. Не че може да се каже нещо против целодневните детски градини и училища. Освен това, че те не решават проблемите на една целодневно заета с професията си майка. Тук идваме до дребните, коварни истини: също и в една целодневна детска градина детето трябва да се появи чисто облечено и по възможност с две еднакви чорапчета (който започне да се смее тук, той има още много да учи), трябва да бъде заведено навреме обратно вкъщи, нахранено, забавлявано и пр. Също и в целодневните детски градини постоянно се празнуват рождени дни (подаръци), карнавали (костюмчета) и ден на урожая (кошнички с плодове), трябва да се чистят въшки, да се майсторят звездички и да се пекат сладкиши. Звучи всъщност хубаво, малко като шумолящ, сърдечен чернобял филм, малко като Булербю. Но за една майка, която се връща вкъщи между осемнадесет и деветнадесет часа, след което трябва да напазарува и да напъха детето в леглото, това е една позната картинка: Ватерло.

Никой от участниците в настоящата родилно-насърчителна кампания не се осмелява да отбележи онова, което – основна истина номер четири – знае всяка работеща майка: толкова възхваляваната съчетаемост на професията и децата е просто химера. Там просто няма какво да се съчетава. Има само какво да се добавя. А именно: работа към работа. А резултатът е: изтощение. Във вестника пише: алтруизъм. Но на вестника, в който пише нещо такова, не трябва да се вярва.

Този проблем, така се аргументира по принцип, можел да бъде решен с помощта на зле и на черно заплатени руски или полски домашни помощници. Вярно. Всеки, който може да си го позволи, го прави. За възхваляваната съчетаемост обаче това е само малко от полза. Защото децата имат нужда (странно, че това не се споменава в кампаниите) от нещо повече от добре сортирани чорапки. Спомняме си: те имат нужда от изпълнени с любов обръщения, прочит на книжки, пеене на песнички, разказване на истории, взаимни преживявания. Човек трябва да ги слуша, да хвали рисунките им, да слуша училищните им концерти, да се възхищава на първата им челна стойка. Да, руските и полски домашни помощници могат и това до известна степен. Но простата, ужасна истина все пак гласи така: на децата не е достатъчно възхищението на руските или полски домашни помощници. Те имат нужда от родителите си.

Ето защо професионално ангажираната майка трябва вечер между деветнадесет и двадесет часа още да чете книжки, да пее, да говори изпълнени с любов думи, да слуша свирене на флейта или да се възхищава на рисунки. Освен това тя трябва да хвърля и по някой поглед в тетрадките на децата, от време на време да проверява дали те изобщо могат да четат и пишат, да организира музикалното им образование, да се запознава с приятелите им, да ги извежда понякога в гората, на басейн, на театър или просто на зъболекар. Всичко на всичко, доста здравичка програма за между деветнадесет и двадесет часа вечер.

Сигурно ще ни отговорят, че множеството на другите, на героичните бащи, които най-късно след второто дете все още не са се оттеглили в някакво далечно Тимбукту, може да помогне на професионално заетата майка. В един такъв приказен случай разбира се е възможно майката да се върне вкъщи между деветнадесет и двадесет часа от водещата си професионална позиция и да намери децата вече свирили на цигулка, получили изпълнени с любов думи, изпели песничките, направили челна стойка, научили се да плуват, прочели книжки, направили разходка в гората и получили за следващия ден добре огладени нови дрешки до легълцето си. И такива неща имало. Това обаче предполага, че таткото е напуснал най-късно в ранния следобед своето толкова ангажиращо работно място и вече е изпълнил скицираната по-горе възпитателна програма.

С други думи: не може и двамата родители на малки деца да работят на пълно работно време. Възпитанието на малките деца не може (като се изключат места като Северна Корея и ГДР) да се предаде напълно в чужди ръце. Някой все ще трябва да плаща цената. Ако не са децата, то ще трябва да бъдат родителите. А в случай на криза, тоест в нормалния случай, това винаги е … но за това вече говорихме. Една странно добре скривана истина, която обаче не може да бъде премахната от света.

Това са най-грубите основни информации, които не трябва да се скриват от младите жени, които пък трябва да предотвратят биологическата катастрофа. И към това се прибавят още няколко дреболии. Дребна истина номер едно: родителите се оеснафяват. Те имат – особено като се има пред вид факта, че едно семейство рядко разполага с две пълни заплати – избора между малко жилище в града, където най-късно след третото дете започват да се замерят с пелените, или къщичка в предградията, където са изложени на присмеха на хипарските си приятели и на модерните списания, които ги подиграват като „пътуващи печалбари“.

Но дори и когато може да си позволи по-луксозния градски вариант, човек скоро се превръща, без да иска – малка истина номер две – в дребнава коза, която се пазари с обущаря или преследва собствениците на дрискащи кучета около детската площадка. А в киното изпада в паника когато преди Пипи дългото чорапче четиригодишните най-внезапно трябва първо да пояздят през Marlboro Country или да опитат Bacardi-Rum. Но това вече наистина са дреболии, за които не си струва да се говори.

И накрая, няколко думи в заключение: равенството на мъжете и жените е нещо чудесно. Ние трябва да го защищаваме, дори и когато то не функционира. С деца модерността започва да се запъва. Но и без деца става същото. С този парадокс живеем ние. И въпреки това никой не трябва да се страхува от раждането на деца. Това, че децата ни правят щастливи, не подлежеше на въпрос в тази дискусия. Пък и то е описвано достатъчно често. Човек просто трябва да умее да гледа щастието открито в очите. И тогава сигурно ще може да се разбере, че то не се постига безплатно.

Източник

Ирис Радиш е немска журналистка и сътрудничка на германския ежеседмичник Die Zeit.

Коментари (8)

- 18-04-2010|Б.Павлов - проверете тук

На този адрес можем да направим бърза справка за цената на щастието: Силвия Плат, стихотворения, liternet.bg

- 19-04-2010|Парпулов

Една твърде мъдра статия. Кой ли ще я прочете? И кой ще разбере най-важното в нея - "Човек просто трябва да умее да гледа щастието открито в очите. И тогава сигурно ще може да се разбере, че то не се постига безплатно."

- 25-04-2010|Павлов Д. - Е-е-е-х!

Феминизъм в действие - може би науката трябва да се погрижи мъжете да почнат да раждат!!!???

- 03-05-2010|Вера Михайлова - Много ведра статия. Поздравления!

Статията е не само ведра. Тя е и верна, ако не за 100% от случаите, то за 99%, което никак не е малко.

Ами това е положението. Така е. Всяко нещо си две страни: лицева и опъкова.

Един вариант, пропуснат от авторката е помощта на бабите. Само че в този случай любовта, която получава детето много често е в неумерени и неприемливи за майката дози. И освен това, тъй като най-често помощта не е срещу заплащане, остава един голям ответен ангажимент и необходимост от вечна благодарност. А това едва ли е най-доброто и за двете страни.

- 03-05-2010|Златко

Без сянка от поучение, надявам се: бабите в Германия не са същото като бабите в България. Немалко от тях прекарват солидна част времето си в Майрока или на Канарските острови. Така че, всички сме равни, но някои ...

- 07-01-2011|Слава

Като прочетох тази интересна статия, стигнах до убеждението, че днес хората в развитите държави са много глупави. Готови са да работят до вечност, за да градят кариера, а не знаят как да свият уютно семейно гнездо, където да отгледат свои собствени деца. А иначе ролята на мъжете (т.е. бащите) е очевидна. Ако искате семейство и деца, бащата трябва да е на мястото си и да вади издръжката, за да може майката да си гледа щастливо децата и да се наслаждава на челните им стойки, рисунките и изпълненията на цигулка, без да й се налага да колабира от изтощение. В крайна сметка истината е простичка: който не гледа собствени деца, гледа чужди.

- 22-06-2012|EEEEEEEE - въпрос до Павлов

пич, ти нямаш семейство, нали?

или си от тия с банковите преводи, вероятно?

статията е много вярна.

а Златко е прав за бабите в Германия, те не са като бабите тук у нас - не се бъхтат да помагат.

- 22-06-2012|Li

Аз пък не мисля, че демографската криза е нещо чак толкова лошо, защото никой не отчита дали тя има все пак някакви позитив- според мен нещата се преиначават, ако говорим за развити страни. Преди населението в тях е било много по-малко и е имало прираст просто защото са раждали по десетина деца в семейство, което сега няма как да стане. Но нека не забравяме, че НЕПРЕКЪСНАТО се чуват оплаквания как населението на Земята неимоверно расте и потреблява ужасно много ресурси и как в бъдеще това може да доведе до сериозно продоволствени и ресурсни проблеми в ГЛОБАЛЕН мащаб... Е, извинете, но аз мисля, че дори да има лек спад в прираста или даже той да бъде отрицателен в някакви що-годе приемливи стойности, няма нещо кой знае колко лошо. НО дори и да приемем, че гледната ми точка е глупост в случая, има още нещо- НЕ може да се обвиняват жените за това, че не раждат деца. Ами нали като се родят (както е и основното в статията) някой трябва да ги гледа. Като много мъже знаят толкова по въпроса, защо не ги гледат те? Защо те не си зарежат работата? Защо??? ЩЕ ви кажа защо- тук няма идеали, има ИНТЕРЕСИ. А интересите, за разлика от децата са нещо, което се защитава много по-яростно.

Освен това, какъв е тоя стереотип- тати носи, мама меси... Извинявайте, за това ли една жена учи в гимназия, в университет и т.н., за да се забие в къщи, само за да готви, да чисти и да гледа поколението? Страхотно, ама защо не се разменим?

Истината е, че балансът се постига трудно. И именно за него сме длъжни да се борим. Според мен родителите трябва да си разпределят задълженията и да си помагат. Иначе изпадаме в много лоша ситуация.

Табула раза

Автор: Сандра Келайн

Между възмущението от картината на Густав Курбе „Произходът на света“от 1866 – едно натуралистично представяне на женското лоно – и гледката на някоя напълно обръсната дама в обществените къпални или на плажа край местното езеро лежат по-малко от 150 години. Как изглеждат нещата днес? Всичко между табу и ексхибиционизъм изглежда напълно възможно. След като миналата година Кейт Уинслет успя да се сдобие с Оскар за филмаЧетецът, тя сподели за протокола, че при голите сцени във филма се е нуждаела от перука за съответното място: поради строгото обезкосмяване там вече не растяло достатъчно. Също и за това днес вече може да се говори във всяко токшоу. Картината на Курбе с буйното окосмяване около лоното на една жена без лице пък принадлежала за известно време на Жак Лакан, известният психоаналитик. Той предпочитал да я крие, вместо да я показва.

А междувременно в обществените къпални човек се среща с най-разнообразни възможности и най-различни оформления на мъжа и жената. В огледалото на плочките или водата човек отново и отново се среща със самия себе си. Някак много лесно е да се чувстваш като нецивилизована дивачка под душа в което и да е фитнес-студио, сред по-младите, и бързо да развиеш комплекси поради странното усещане, че принадлежиш към малцинство. Защото колкото по-млада е публиката, толкова по-оскъдно става това инак естествено останало по тялото окосмяване. Ирокезка ивица, подобна на нежна пътечка, водеща към чатала или направо нещо по-строго: пълна плешивост. Така вие можете, доколкото сте жена, да направите веднъж и невидимото видимо. Може би чрез допълнително подчертаване под формата на пиърсинг на срамните устни, за да ошашашавим останалите окончателно. Фризури под формата на сърце изглежда вече са станали малко демоде. Съответните шаблони за по-малко осведомените, предназначени за домашно самообслужване, във всеки случай могат да се намерят навсякъде в Интернет. Също и под формата на стрелки, сочещи надолу или нагоре, по избор – тривиално по посока към лицето или напротив, директно към целта. И ако посещавате обществени сауни, сигурно ще ви направи впечатление, че носителят или носителката на модно вееща се фризура обикновено едва ли е в състояние да се противопостави там долу на конфликта с бързо разпространяващия се нов порядък. Буйна или с труд вкарана в ред чорлавост днес се счита за признак на опърничавост.

А всъщност всичко това не е никак ново и отдавна е част от множество култури. Подготовката на традиционната сватба на една мюсюлманска булка включва и обезкосмяването й в предния ден, за да й се помогне да навлезе колкото се може по-чиста в свещеното състояние на брака. В някои части от Латинска Америка женският полов орган бива наричан вертикална усмивка на жената. Разбираемо е тогава, че човек иска да направи това толкова по-видимо с помощта на Brazilian Waxing. А колко много народи, живеещи в естествено състояние[113], се освобождават от телесното окосмяване преди важни ритуали; пепелта намалява до известна степен болката при изтръгването. В Япония е позволено, поне под формата на изображения с художествена ориентация, да се показва всичко – но само, моля, нито един-единствен косъм от половата област.

През 1968 с удоволствие се демонстрираха гърди и косми; днес – по-скоро обърканост, нарцисизъм и многообразие. На нас, свръзхцивилизование, се предлагат множество специални спрейове, лейкопласти и мехлеми. Козметичните концерни са създали дезодоранти, които забавят гъделичкащото поникване на космите под мишниците. Дори и най-обикновените нудисти вече се представят в напълно обезкосмена форма. Хигиенична мярка, или – в очите на другите – още по-засилен ексхибиционизъм? Все пак бръсненето и епилирането на интимната област все още не е навлязло в общоприетата част от общественото съзнание. Най-вече по-младите са онези, които чрез обезкосмяването изглежда искат да продължават до безкрайност – поне оптически – внушаващата невинност предпубертетна възраст. И докато продажбите на продукти, насърчаващи растежа на косата, изглежда отново нарастват, и буйните фризури отново разкрасяват главите и кориците на списанията около нас, времето на окосмяването под мишниците и в интимната област започва да изглежда все по-отминаващо.

В състояние ли е телесното окосмяване да направи някого да изглежда по-възрастен в едно общество, намиращо се в състояние на колективна лудост по младостта? Козината по тялото във всеки случай изглежда все по-малко желана. Затова пък животинско поведение – толкова повече, понякога. И все пак почти половината от младите самоуверено се представя като безкосмена, ранима и невинна.

Още преди години в Америка небръснатите женски прасци водеха със себе си риск от значителни социални наранявания, подобно на окосмяването на горната устна тук в Германия. Дори само незначително окосмяване под мишниците дава поводи за колективно презрение. Кастинг-агенциите днес са изправени пред интересния проблем да намерят подходящи изпълнителки за представянето на сцени, съдържащи женски трупове с реално окосмяване. Все пак – приятно разнообразяване на работата на традиционните гримьори и изготвители на перуки. През 2001 в Плейбойбеше представена първата фотомоделка с напълно обезкосмена интимна област. Днес вече напразно се търсят мъжки модели с естествено окосмяване на гърдите. Всяка дама, която иска да изглежда млада или поне спортна, епилира и бръсне дръзко отвъд зоната на бикините. Не само професионалните плувци обезкосмяват цялото си тяло, за да спечелят части от секундата. Вашият съсед сигурно го прави също, при това отдавна. Може би при някои обезкосмени хора страстта наистина се разпалва някак по-добре, след като не могат да притежават елегантните телесни форми на ренесансовите красавици от картините?

Но обезкосмяването може да се превърне и в сизифовски труд, или в занимание на чиста проба невротик. Повечето косми израстват най-безсрамно отново, освен ако не са отстранени с помощта на лазер или премахване на корените. А пренасянето на домашните интимности в ръцете на специалисти може да се превърне в един вид псевдорелигиозен катарзис: един солиден ритуал на болка и доверие като лечителна сила, една лична прочистваща акция, насочена против неправдите на времето и икономиката. А съответното парично обезщетение – като един вид финансова жертва – завършва цялото с благословия. Да се отдават най-ранимите, най-интимните части от тялото в ръцете на обслужващ персонал: за някои хора това може би е нещо толкова ефективно и обновяващо, колкото и глътка осветена вода.

Ако този нов обичай продължи да се разпространява, оредяващото окосмяване на по-възрастните хора сигурно скоро ще започне да изглежда като доказателство за борческо самоутвърждаване – нещо, противопоставящо се на модите и диктатурата на заплашително размахвания бръснач или лейди-шейв.

А на по-щастливите сред нас това вероятно е напълно безразлично. Или може би лудостта по бръсненето е по-силна дори и от това?

Източник

Сандра Келайн (род. 1958) е немска писателка.

Философската Мадона

Автор: Даниел Кон-Бендит

Даниел Кон–Бендит, роден през 1945 в Монтобан (Франция) и израсъл в Германия, е един от идеолозите на младежкото движение от 1968. През седемдесетте години той е член на франкфуртската Спонти[114]-сцена, издава там легендарното списание Плаж от павета, а през 1984 става член на Зелената партия, на която днес е представител в Европейския парламент. Въпросите задава Ханес Щайн.

Ди Велт: Какво означаваше за вас Хана Аренд когато бях още порядъчен ляворадикален член на движението 68?

Даниел Кон-Бендит: Това е сложно, защото тя беше приятелка на родителите ми. Значи аз я познавах, познавах и тезите й, още тогава. По време на емиграцията около 1934 тя е била членка на една група интелектуалци в Париж, към която са принадлежали още баща ми, майка ми, Валтер Бенямин и съпругът на Хана Аренд Хайнрих Блюхер. Баща ми и Блюхер са били интернирани заедно в началото на войната, така че се е създало едно много дълбоко познанство. Но във въпроса ви звучи нещо много истинно: по онова време Хана Аренд не беше за мен определяща мислителка.

Кога се запознахте с Хана Аренд?

Когато през 1958 тя държа тържествената реч за Карл Ясперс, който беше получил наградата за мир на немския съюз на книгоиздателите. Баща ми току-що беше починал и тя дойде на гости на майка ми. За втори път я видях на процеса за Аушвиц във Франкфурт. Тогава бях там на посещение от училище с моя клас – и по една случайност, тя също.

А кога започнахте да се запознавате с творчеството й?

През седемдесетте години, когато споровете около тоталитаризма започнаха да стават все по-ясни. По домашно възпитание аз бях ляв антикомунист, и когато през 1968 дойдох в Германия, бях много удивен, че поради историческите обстоятелства тук се срамуват да сравняват комунизма с националсоциализма.

Стигаше ли се до спорове с другарите ви, когато се позовавахте на „Произход на тоталитаризма“ на Хана Аренд?

Спорове имаше още от самото начало, защото когато през 1968 аз бях експулсиран от Франция, въпреки цялото революционно неудобство, ми беше напълно ясно, че искам да живея във Федералната република, а не в ГДР. Тогава аз виждах във Франция и ГДР буржоазни общества – по онова време ги наричахме така – които се нуждаят от реформи, но не и тоталитарни системи.

Какво означава за вас все още спорната книга на Хана Аренд „Айхман в Ерусалим“?

Че представянето на нацистите като дяволски изчадия не ни помага с нищо. Лудостта, която трябва да се обясни, е именно, че нацистите са били „нормални хора“! Айхман е едно пълно нищожество, което е в състояние да процъфтява и да получи някаква водеща длъжност, да провежда това унищожение, единствено в една тоталитарна, определяна от расистка лудост, система.

Но някои от твърденията на Аренд в „Айхман в Ерусалим“ не издържат на историческа проверка. Помислете само за огрубеното й осъждане на еврейските съвети[115] …

И въпреки това въпросът, който тя задава при разглеждането на еврейските съвети, си остава важен и досега, а именно: кога да се приеме едно развитие, и кога човек да започне да се съпротивява? Може и да е вярно, че Хана Аренд е несправедлива към съветите. Но принципният въпрос си остава легитимен: Било ли е изобщо правилно да се сътрудничи? Не само евреите са се опитвали да не вярват в това, че са изправени пред едно окончателно унищожение. Когато през 1938 западните демокрации заключават в Мюнхен споразумението с Хитлер, те не виждат, че в Германия се натрупва потенциал за унищожение. По принцип това е точно въпросът, който не дава мира и до днес на държавата Израел. Несправедливостта, която Израел извършва срещу палестинците, има нещо общо с разбирането, че никога повече не трябва да се изпада отново в същата ситуация. Това е проблем, който по мое мнение никога не е преработен истински – но това е реален проблем.

Поведението на Хана Аренд по повод ционизма е интересно и сложно, тя се колебае между съгласие и отрицание. Виждате ли отражение на собственото си поведение в това?

Хана Аренд разбираше, че евреите трябва да имат някъде по света място, където да могат да живеят спокойно като евреи. Това е един вид първичен ционизъм, който аз възприемам като разбираем, когато става дума за хората от поколението, преживяло Холокоста. Но аз съм роден след това. И аз съм а-ционист, тоест нито ционист, нито антиционист. Мога да разбера това, че евреите искат да живеят в Израел – аз като евреин обаче искам да си остана в диаспора. Хана Аренд чувства през 1948/49, че насилствено-военното създаване на държавата Израел ще доведе до безкраен конфликт. Същевременно обаче, по време на шестдневната война от 1967 тя вече приема реалностите: държавата Израел вече съществува, и при цялата си критика тя е солидарна с хората от Израел. Тя никога не е желала унищожението на израелците.

А сега една друга тема: Хана Аренд и Мартин Хайдегер. Можете ли да си обясните това?

Не! Но именно това му е хубавото на живота: любовта и сексът не могат да се обяснят философски-рационално, Аз винаги казвам: Хана Аренд е философската Мадона. Значи, за да тръгнем от самото начало – Мадона, поп-звездата, е жената, която е казала: аз ще си взема мъжа, когото пожелая. Дали това ще бъде Христос, когото тя снема от кръста в прочутото си видео, или треньорът й – или който и да е. А Хана Аренд е политическа философка, която умее да мисли радикално, която в радикалното мислене може да се мери с Хайдегер, която абсолютно се влюбва в този мъж – и тази любов винаги е продължавала да съществува след това. Тя здраво се е загнездила в главата и тялото й. Има връзки, които са просто необясними – и това е нещо, което трябва да се приеме.

Обратно към политиката …

Ами ние през цялото време говорим за политика. Що за откачено изискване, Хана Аренд трябвало да поддържа само политически коректни връзки. Впрочем, тя си е имала и своята политически коректна любов: интересното в живота й са тези двама мъже. Другият е нейният съпруг, някогашен ляво-радикален, който и по-късно си остава ляв. Хайнрих Блюхер силно е повлиял на Хана Аренд в книгата й Vita activa или за активния живот. Тя винаги е имала ляво разбиране за социалното. За демократичните институции е мислела либерално, но иначе е била много лява, що се отнася до социалното. Така например тя казва, че политически Америка е демокрация, но социално тя е тоталитарна. И това е вярно! Ако отидете в някое американско предградие, ще откриете осъществения комунизъм. Комунистическото изравняване е напълно осъществено там. Една след друга напълно идентични къщички, километри наред!

Тъй като си говорим за Америка: как мислите, би реагирала Хана Аренд днес на ислямизма?

Тя би казала, че ислямският фундаментализъм е тоталитаризъм. И че човек трябва да има силата да се бори против този тоталитаризъм, докато същевременно поставя исляма наравно с останалите религии. Но при това тя би отбелязала, че всички религии съдържат в себе си тоталитарни моменти. И че нашите демокрации са се развили в еманципация от религията. И че по принцип това е нещото, което предстои на исляма: еманципацията на мюсюлманите от религията. При този процес в края на краищата ще възникнат един променен ислям и един ислямски атеизъм.

Източник

Даниел Кон-Бендит е немски политик от Зелената партия и един от някогашните водачи на студентското протестно движение от 1968 г.

Катин е повече от просто Катин

Автор: Виктор Ерофеев

Моята първа жена Виеслава, която е полякиня, ми позвъни тридесет минути след катастрофата, облекчена след като беше получила новината, че брат й Дамиан – оператор в полската телевизия – е жив, тъй като Качински не бил взел на борда никакви журналисти.

Радвах се за Дамиан. Не проверих информацията на журналистите. Дамиан и без това не би могъл да загине, тъй като беше отишъл в Катин заедно с Туск и беше останал там … Но сега Катин изиска пресни жертви от Полша. Има някакъв чудовищен, мистичен смисъл в тази кръвожадност, която отразява един фатализъм, характерен за руската душа и чиито корени са по-скоро в славянското езичество, отколкото в православната религия. Като човек, обвързан с Полша чрез семейни връзки, който е научил полски език и е станал признат писател в страната, която обичам, всеки път, когато пристигна в Полша, аз имам усещането, че виждам в небето някакъв огромен надпис. Онова, което виждам, е думата „Катин“, изписана с огромни букви в източната част на полското небе – букви, напоени с кръв, която капе по земята. Изглежда така, сякаш преди много дълго време тази дума е напуснала сферата на политиката, историята и войната на цивилизациите, прескачайки в едно друго измерение, растейки диво като плодовито дръвче, мутирайки като група клетки, засегнати от злокачествено заболяване и превръщайки се в крещящ символ на болка, предателство и страдание, непоносими за националната психология и несъвместими с обикновеното национално съществуване.

Единственият начин, по който поляците бяха в състояние да преодолеят непрестанната болка, беше чрез постоянното й подсилване, бидейки постоянно шокирани от предателството, първо, на „своите собствени“ – онези поляци, които бяха лъгали в продължение на десетилетия, или с реалната надежда, че по този начин ще запазят Полша поне в смалената й, социалистическа форма на руски сателит, или просто от безкраен цинизъм, с цел да запазят собствената си власт и от страх пред надвисналото отмъщение. Това измамничество беше разкъсало страната на части.

Второ, и по-важно, мнозина поляци бяха заставени да лъжат от мощната си съседка, Русия, защото тя лъжеше самата себе си, лъжеше по нетърпимо отвратителен начин, разпространявайки лъжите си по цял свят, позовавайки се на заключенията на една фалшива медицинска комисия, която включваше даже и самия Алексей Толстой. А после Русия най-внезапно направи едно половинчато признание на вината, подобно на ученик, признаващ кръшкане от училище, но без да разкрива размера на бедствието пред поляците. В известен смисъл, от руска гледна точка, това беше разбираемо, тъй като на фона на унищожението, което беше се случило в самата Русия, за руснаците това беше само някакъв „дребен детайл“. Повечето от тях нямаха представа за онова, което беше се случило в Катин, а онези, които знаеха, бяха склонни да възприемат идиотското гледище, че то е било извършено от германците, или пък злобното разбиране, че поради историята на отношенията между тях и Русия, самите поляци са виновни и че убийството на техните офицери е заслужено наказание за това, че възприемат Русия като някаква отчаяна империя. Руснаците бяха потресени: ние имаме една велика, универсална култура, ние имаме Достоевски, Толстой! Но напразно – с култура или не, на Русия се гледаше като на боклук.

Полша презираше страната, която беше я изнасилила, но Русия просто казваше: Кой, аз? Аз – насилник? Аз ви дадох източна Прусия като подарък, запазвайки за себе си само това дребно парченце, Калининград; дадох ви Силезия, включително и германския град Бреслау – а вие искате още повече? А Полша отвръщаше: А какво да кажем за Лвов? Какво да кажем за предателството към Варшавското въстание? След което Русия отговаряше: Ахааа! Искахте да дадете власт на ония, които ни мразят и презират, така ли? И така нещата продължаваха, неразбираеми претенции и контрапретенции, въртящи се непрестанно около тесния кръг на модерната история, на фона на един по-голям кръг: полското завладяване на Москва от 17 век[116], по-късното разделяне на Полша и така нататък.

В продължение на последните няколко века, чак до Йосиф Бродски, Русия се страхуваше от азиатската култура, която за нея беше олицетворение на азиатската стагнация, хаос, бруталност и незачитане на човешкия живот. Полша също се беше борила против азиатската култура, само че за поляците това понятие включваше и самата Русия. Русия никога не беше открила нищо положително в азиатската култура, не беше изпитвала никакво морално задължение към нея. Просветена Русия винаги беше се опитвала да се освободи от азиатската култура, по същия начин, по който Чехов беше се опитвал да изцеди от себе си роба, капка по капка.

Полша беше развила една подобна стратегия по отношение на Русия, винаги колебаейки се между две опции: или опитвайки се да й наложи цивилизация, включително и чрез окупация, или проклинайки я, да върви по дяволите. Да се каже обаче, че азиатската култура изобщо не беше се докоснала до Полша, би било самоизмама. Презрението, с което се гледа в Америка на поляците като на „тъмни“ християни, или страхът, който стара Европа изпитва пред полския водопроводчик, полското преклонение пред Запада, особено при комунизма – всичко това са отражения на азиатската култура в Полша. Но дори и ако Европа не беше приела Полша като достатъчно европейска страна, тя беше я използвала срещу заплахата от Руската империя, подхранвайки у поляците едно съзнание за тяхната европейскост. Във всеки случай поляците винаги са били убедени, че между тяхната цивилизация и Русия лежи пропаст, макар и тясна на места.

Това е коренът на историческия скандал, който се получи, когато руската азиатска култура, под формата на сталинската империя, победи, смазвайки Полша. Поляците очевидно бяха удобно забравили, че между тях и германците никога не е имало особено голяма обич, въпреки факта, че германците бяха ги подложили на огромно унижение и бяха ги третирали като малоценни същества. Полската емиграция в Германия показа, че поляците са привързани към немската цивилизация и се чувстват щастливи да се изгубят в нея. Разбира се, това помогна на раните да зараснат. Но Русия си остана за тях враждебна страна, която беше завоювала Полша не защото е била по-добра или по-силна, а защото е била в състояние да пожертва огромен брой от собствените си хора, като някаква пияна жена, която няма нищо против да смачка в съня си една или друга част от безбройната си челяд. Така че едва ли е за учудване, че тя би смачкала противниците си със същото мързеливо равнодушие, с което някои хора премазват пчелата, влетяла в стаята, макар че тя не се е опитала да ужили никого. Влетяла е, значи е очевидно, че може да ужили някого. Това е всичко, за което става дума в Катин.

И именно тази несъвместимост на мащаба е нещото, което се е превърнало в гръбнак на конвенцията. Всеки поляк знае за Катин, докато руснаците имат само най-бегла представа за него. И докато за първите това е едно апокалиптично събитие, за вторите то е най-много някаква обикновена военна трагедия. Именно затова руското разкаяние никога не можеше да бъде достатъчно добро за поляците, докато полските изисквания винаги изглеждаха прекалено големи за руските власти.

Разбира се, Катин е нещо повече от Катин. Поляците определено възприемат тази трагедия не просто като трагедия; те са я използвали, за да създадат образа на един враг и, в края на краищата, за целта на едно самоутвърждение, на едно усещане за тяхната патологична изключителност. От друга страна, ние руснаците не можем да не се възхищаваме от начина, по който поляците възприемат страната си като общ дом. Без значение от колко скандала или разделения ще бъде засегната, Полша винаги си остава техен общ дом. Позволете ми да ви дам един личен пример. Виеслава, която живее в Москва, беше помолена да помогне при идентифицирането на убитите като преводачка. Задачата я потисна силно. За да я ободря, аз трябваше да й кажа само: „Трябва да бъдеш силна. С това ще помогнеш на страната си.“

И начаса тя се почувства ободрена и гръбнакът й се изправи. Аз бях силно впечатлен, макар и да бях очаквал тази реакция. Съмнявам се, че бих постигнал подобна реакция, ако бих казал нещо подобно на някой съвременен руснак. За Виеслава Полша не е някакъв абстрактен символ, а по-скоро част от личното й съществуване. Полша присъства в нея. Това не е просто патриотизъм, а начин на живот. Руският патриотизъм винаги е бил свързан по някакъв начин с една или друга власт – той или поддържа, или се противопоставя на властта, но почти винаги се върти около държавата. Впрочем, има голям брой изключения от това правило, както и с целия руски език, и е много трудно да се каже кое е по-важно в Русия: правилото или изключенията. Гледайки към Русия отвътре, полската теза, че Русия е империя, представяща азиатската култура, не изглежда убедително.

Русия е странна империя. Или може би дори анти-империя. Огромното мнозинство от руснаците не са господари, поданици или дори служители на тази империя, а по-скоро елемент, външен за империята, опитващ се да оцелее при условия, подобни на имперските, които те най-вероятно считат за непоносими. Руснаците прекарват целия си живот в опити за оцеляване. Те нямат повече сила за участие в имперски игри. А Катин е част от една имперска игра. Ето защо руският народ е толкова безразличен към Катин – едно събитие, което нито му пречи, нито му помага да оцелее; нещо, което нито представлява заплаха, нито предлага някаква опора. Напълно последователно, за руснаците Катин никога не се е случвал, и това е.

Но внезапно Катин отново се появи на руския хоризонт. Почитта към жертвите на масовото убийство, засвидетелствана съвместно от руските власти и полската нация, по повод неговата седемдесета годишнина, без съмнение беше крачка напред. Дори и след като руският премиер-министър направи всичко възможно, за да неутрализира полската позиция преди празненствата, дори и след като той произволно беше свързал Катин с личното сталинско отмъщение за руските пленници от 1920 година. Разбира се, той трябваше да намери някакво оправдание за собственото си коленичене и аз съм доволен, че го намери. И макар че това няма някакво особено отношение към истината, важното в случая е, че той действително каза, че тоталитарният режим е корумпирал руския живот. Трудно би било да се очаква повече от него. В края на краищата, поляците не бяха точно ангели със съветските военнопленници през 1920, които изглежда по някакъв начин са се стопили във въздуха. Така че каква трябва да бъде следващата стъпка по отношение на Катин? Изискване на списък с имената на палачите? Защо не? Ние така или иначе не можем да очакваме, че такъв списък ще бъде направен в близкото бъдеще: приемствеността на тайните служби е осигурена под ръководството на Путин. КГБ няма да предаде властта и Ленин ще продължи да заема мястото си в мавзолея. Няма смисъл да се обвиняват политиците в лицемерие. И така, какво следва: жертвите на политическо потискане? Този въпрос със сигурност ще стане част от дискусията. Но признаване на геноцид – едва ли. Руските власти действително се постараха да дойдат насреща на поляците. Доколкото можеха.

И внезапно: тази трагедия. Аз не мисля, че мъглата е била единственият проблем. Самият аз от доста време насам се отнасям с голямо недоверие към идеята да се лети с някой от онези допотопни Ту-154. Но защо полският президент беше решил да лети с една от тия шумни, вибриращи машини? Човек винаги слиза от тях с ужасно главоболие. Те вероятно са катастрофирали, защото не са искали да летят до друго летище – защото за тях би било някак политически некоректно или унизително да летят до Москва или Минск. Здравейте, ние пристигнахме! Ама ние не ви очаквахме! Нашето министерство на вътрешните работи отдавна се двоуми за вашата визита! Какво правите в Москва, вие, каймакът на полската армия и президентът, вие, които бяхте против Руско-грузинската война? Уплашихте се от мъглата, така ли? Ами тогава летете до Катин, това е историческо място като за вас. Летете обратно към историята си!

Те са се страхували да кацнат в Москва и да се превърнат в обект на подигравки. Сякаш едно кацане в Москва би ги изложило на поражение. Но защо не в Минск? Прекалено рано е за полския президент да лети до Минск!

Всичко това вероятно се е случило на някакво подсъзнателно ниво, то едва ли е достигнало нивото на съзнанието. Разбира се, че ние поляците, цветът на нашата нация, можем да се справим с мъглите на Смоленск. Особено когато там вече ни очакват тълпи от собствените ни хора. Това е било проява на нещото, което руснаците наричат полска чест. А човек трябва да плаща за честта.

Но защо толкова много от най-изтъкнатите хора на нацията са се качили на този самолет? Причината е, че те са щели да пристигнат в Катин като победители. Нека си признаем – руснаците бяха отстъпили. Бяха отстъпили по неизвестни причини, но го бяха направили. А сега ние можем да отидем там и да отпразнуваме победата си. Ще празнуваме заедно с полската телевизия. Ще подсилим победата си!

Но за победите трябва да се плаща. А кой ще плаща за тази?

И все пак аз не мисля, че днешна Русия е политически монолитна. По-скоро съм склонен да вярвам, че общото коленичене е резултат от компромис между различните ешелони на руските властващи клики. Някои от тях биха се подсмихнали самодоволно, ако полският президент би пристигнал в Москва, изплашен от смоленската мъгла, други биха реагирали по-хуманно. Във всеки случай, когато се случи трагедията, човешкото отношение надделя. Всеки се чувства ужасен, когато види разкъсани на парчета човешки тела. Всеки пътува по въздуха. Всеки е ужасен.

И макар че това може да прозвучи ужасно, тази трагедия може би най-после ще помогне на руснаците да разберат за какво става дума при Катин. Мнозина ще бъдат в състояние да проследят обратно историческата пътека, водеща от смъртта на полския президент до екзекуцията на полските офицери от НКВД. Президентът Медведев даде благословията си за излъчването по главния канал на руската телевизия на филма на Вайда, който все още не е представян по руските кина. По радиото се излъчват полски песни. Трагедията се превърна в главна тема за дискусиите в руския Интернет, това сметище на реалното гражданско общество. Някои скърбят, други проклинат, считайки покойния президент за закоравял русофоб, но въпреки това, в продължение на последните няколко дни, рейтингът на Полша без съмнение се повиши значително. Полша отново е видима в руското пространство. В бъдеще, напоеното с кръв име на Катин, засмукало сега прясна кръв, може и да получи значението на една всеобща трагедия. Ние можем да кажем, като в добрите стари съветски дни, че Полша отново е на мода в тази страна.

Източник

Виктор Ерофеев (род. 1947) е съвременен руски писател.

Парите като културен феномен

Автор: Владимир Левчев

Парите са сатанинско изобретение. Голямото сатанинско изобретение на модерния свят.

Парите са само идея – една математическа или икономическа абстракция. Но в модерно време (от 18-и век насам), във времето на капиталистическата глобализация, парите са станали единственият общ знаменател, единственото нещо, което обединява целия свят. Няма вече религия или културна идея, която да е общовалидна. Няма вече идея приета ако не от всички, то поне от някакво стабилно мнозинство от хора в света. Само парите са такава идея. Парите са еднакво желани (или мразени, ако принадлежат на „другите“) от всички хора. Независимо от тяхната религия, раса или класа, хората желаят да имат пари.

Традиционните империи почиваха на две неща: на военна сила и на някаква културна идея. Но второто беше по-важното. Римската империя, ако беше лишена от културния елемент на гръко-римската религия и цивилизация, не би могла трайно да завладее средиземноморския свят. (Монголците завладяха много по-обширни територии, но не можаха да ги задържат, защото им липсваше обединителна цивилизационна идея.) За да просъществува след смъртта на първия завоевател, империята се нуждае не само от огнен меч, но и от Огнен Дух. Ако не можеш да асимилираш културно един народ, не можеш да го подчиниш и военно. Не бъдат ли духовно асимилирани, не приемат ли цивилизацията на завоевателя за своя, рано или късно поробените ще въстанат и ще се освободят. Така че крайъгълният камък на всяка империя е някаква цивилизационна идея.

От Константин Велики до края на 18 век, всички европейски империи бяха базирани на един или друг вариант на християнската идея. Етническият национализъм е сравнително нова идея, рожба на Просвещението – идея, на която все още се базират световните общества.

Но националистическата идея не е в противоречие с личното желание на всеки човек да има пари. Тя обаче няма и не може да има задграничен паспорт. Единственият общ знаменател между националните световни общества, единствената глобална идея, идеята, на която почиват както многонационалните империи, така и международните отношения в съвременния свят, са парите.

Комунизмът беше интернационална идея, която се опитваше да се конкурира с парите – в студени и горещи войни за имперско господство. Комунизмът имаше задграничен паспорт, макар и гражданите му да нямаха.

Но и двете тоталитарни идеи на 20-ти век – комунистическата и националсоциалистическата – бяха всьщност идеи за проспериращо консуматорско общество. Само че по-несъвършени, по-ограничени от идеята на демократичния капитализъм, която ги победи. „Чистите пари“ победиха идеологизираните пари. Третият Райх (Берлин) и Третият Рим (Москва) паднаха. Нюйоркската борса остана. Тя е Папският дворец на света след Студената война.

Чудесна представа за силата на „чистите пари“ и за слабостта на комунистическата консуматорска идея ни дава един поглед върху развитието на Русия и Китай от 80-те години насам. Няма спор, че Китай продължава да бъде една тоталитарна империя. Правителството в Пекин не само упражнява повсеместна цензура и контрол, но и притежава мнозинството акции в така наречения частен капитал. И все пак Китай цъфти икономически. (За съжаление в модерния свят има някои примери – от Чили на Пиночет до пост-маоистки Китай – за това, че капитализмът и демокрацията не винаги вървят ръка за ръка.) Старата комунистическа номенклатура на Китай, запазвайки своята хегемония от времето на червената империя, се преоблече в дрехите на капитализма. Тези дрехи са скроени от пари и ярко контрастират както с религиозния, така и с пролетарския моралистичен дух. Няма нищо морално, нито комунистическо, в това да се подкрепя кървавия судански режим на Ал Башир например. Но Китай го подкрепя – не по идейни съображения, а само за пари, за икономическо господство в Африка. Както знаем, парите не миришат. Дори когато са били обилно полети с кръв или заченати и отгледани в кръв.

От друга страна Русия по времето на Горбачов и Елцин се опитваше да демократизира комунистическия тоталитаризъм, но се забави фатално с икономическите реформи. И така руската империя колабира. Стана мафиотска държава. Путин се опитва да възстанови влиянието на Русия, но тя си остава един паднал имперски гигант, където няма нито демокрация, нито нормална, функционираща капиталистическа икономика. Защото корупцията в крайна сметка изяжда парите. Не можеш наистина да спечелиш световната игра, борсовата игра, ако не спазваш правилата й. С мързел, тарикатлък и насилие не се гради световна империя.

Някои алармиращи отстъпления от традиционната капиталистическа демокрация (която се състои в честна конкуренция и плурализъм – както на свободния пазар, така и на политическата сцена) могат да се забележат и в Западния свят. С окрупняването на големите корпорации, те се превръщат в монополисти и поради липсата на конкуренция са не по-малко податливи на корупция от държавата. Свидетелство за това е световната икономическа криза. Също така, с все по-решаващата роля на големите пари в политиката, демокрацията – този крехък културен фундамент на традиционния капитализъм – се ограничава и модифицира. И остават само парите.

Тук можем да говорим за новата „интернетна“ демокрация, за новото постиндустриално, информационно общество. Да, може би има надежда за бъдещето. Но във всеки случай в днешния свят не демокрацията, а парите все още продължават да бъдат единствената обединяваща културна идея на света.

Откакто парите започнаха да се възцаряват като хегемон, от Просвещението насам, светът се е променил до неузнаваемост. Той продължава да се променя, да се развива в научно-техническо отношение с растяща, със свръх-светлинна скорост. Животът става все по-комфортен за все повече хора. Не е ли тогава безпочвено твърдението, че парите са сатанинско изобретение? Не е ли това твърдение ретроградно?

Хората и народите желаят пари само защото вярват, че богатството ще ги направи по-щастливи. Какъв е смисълът на живота, ако не щастието? Какво са всичките световни пари, какво са всичките религии и философии, ако не ни правят по-щастливи, или ако не ни помагат да вярваме, че ще бъдем по-щастливи един ден?

Но парите не могат да ни направят щастливи. Ако имаме много пари, трябва непрестанно да мислим как да ги инвеститраме и управляваме, за да не ги загубим. Трябва да се страхуваме за тях, да ги обслужваме. С други думи, ставаме роби на парите си. А може ли един роб да бъде щастлив?

Но ако нямаме пари, пак трябва непрекъснато да мислим за тях. Трябва да мислим как да се сдобием с пари, за да оцелеем физически. Така че парите и в двата случая ни обсебват изцяло. И с това ни правят нещастни, правят ни роби. За да бъде щастлив, човек трябва да има пари, но не много. Не повече, отколкото му е нужно, за да съществува, без да мисли за тях.

Но дори и да имаме точно толкова пари, колкото да не мислим за тях – ако нямаме любов в живота си, ако нямаме духовни идеали, ако сме обременени от болести или от смъртта на близки хора, можем ли да бъдем щастливи?

Целият модерен свят се върти около парите. Всички сме културно обладани от тях. И все пак те не могат да ни направят щастливи. Могат само да ни създадат приспивен комфорт, или да ни направят нещастни като ни заробят. Затова казвам, че парите са голямото сатанинско изобретение на модерния свят.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (6)

- 25-04-2010|Б.Павлов - ресекуларизация

Един ироничен опит да се рамкира основния въпрос – въпросът за търсещото смисъла си битие и басня за инерцията да се мотаем в здрача на мъждивия цивилизационен фенер на Просвещението.

Нужна е "ресекуларизация" – чрез едно постпсихологическо преосмисляне на юдео-християнския мит – идея за това ни дава късния Юнг в няколко автобиографични есета.

След езиковия инстинкт трябва да открием инстинктивната граматика на вярата и да придадем на безценната идея за личното въплъщение на смисъла съвременен, хуманистичен импулс.

Благодаря за хубавата статия.

- 25-04-2010|Д. Дабаш - Парите като културен феномен

Нещо интересно, свързано с парите и по-точно с етимологията на думата, научих изучавайки иврит. В Бибилията думите кръв (дам, דם)и думата пари (дамим, дмей, דמים, דמי)са от един корен. Следователно парите могат да се възприемат като естествено състояние на организма, на жизнеността и енергията. Могат да се разглеждат като нещо естетвено, от което имаме нужда да съществуваме, но не и да обожествяваме, защото не са всичко.

- 25-04-2010|Tatyana Angelova - Za parite i kulturata

Препоръчвам на всички, които четат Либерален преглед списанието "Пари и култура" с главен редактор Мирослав Дачев. То предлага далеч по -продуктивни идеи от статията на Владимир Левчев.

С уважение

Татяна Ангелова

- 25-04-2010|Владимир Левчев - Пари и култура

Г-жа Ангелова, благодаря Ви за препоръката! С голямо удоволствие ще се запозная със списание "Пари и култура" , още повече че главният му редактор е ( смея да кажа) мой приятел. Но, уви, не съм виждал списанието. Колкото до моята статия, тя не е имала за цел да бъде "продуктивна" - просто е израз на едно лично мнение за продуктивния съвременнен свят. Надявам се, че не Ви е засегнала с нещо.

- 25-04-2010|Tatyana Angelova - otgovor

Уважаеми, господин Левчев! Благодаря ви за бързата реакция. Не съм засегната, а просто коментирам прочетеното и изразявам мое мнение. Може би е прозвучало рязко. Но за да не бъда голословна, пращам линкове за информация към списанието "Пари и култура".

http://kulturni-novini.info/news.php? page=news_show&nid=6394&sid=4

http://www.mobilis.bg/articles/view/45335

http://liternet.bg/publish/tangelova/ za_parite.htm

- 26-04-2010|П. В. - Това е положението

Парите движат света, а човешката алчност няма граници.

Сън в съня в съня

Автор: Чавдар Ценов

А в съня се бил протегнал зид. Мъх и здравец пълзели по него. Тук и там изпадал камък, звезди запушвали пролуките. По зида кацали захарни петлета, размятали гребени и се надвиквали. „Изкукуригали петли!“ – карал им се Гаро, но петлетата не вярвали, въртели глави и го поглеждали ту с едното, ту с другото око: „Плува ли корабче?“ „Че как да не плува, флотилия плува! Ама така е, като си лягате с кокошките. Хайде там, третите петли, пак поспивате докъм зората, но вторите, но първите петли? Я стига, моля ви се!“ Вятър се надигнал, помел петлетата, мъхът се разтреперил. Луната се вторачила в Гаро, нещо в него я стреснало. Пляснала се по челото луната и се стропорила зад зида.

Студ и пек, и друго време – правел отчаяни опити да се събуди Гаро. Струвало му се, че в прозорците вече разсъмва. Чудел се какви са тези студ и пек, и друго време, нокътят на големия му пръст растял застрашително над одеялото – жълт и неестествено дебел. Гаро го подпъхвал, обръщал се – стената прииждала бяла, от гланцовия календар го зяпала отровно красива жена. Будилникът цъкал невъзпитано силно – 9 без 10 сочели стрелките, но Гаро не проумявал какво означава 9 без 10 и отново се унасял. Ту в стаята, ту в съня, като в омагьосана рибарска мрежа се премятал. Рибени сенки пълзели по тялото му.

Пък жената в банята перяла рибените сенки и псувала. Топвала в коритото поредната, замачквала я с такава сила и ожесточение, сякаш щяла да я пече на питка. Гръклянът й се мъчел да изскочи, а влажната и топла пот като със скоч лепвала тук и там роклята по мускулестото й тяло. Сенките все не свършвали, но и жената не се предавала, все по-яростно ги натискала в коритото, все по-завъртени изскачали псувните. Даже леко започнала да ги припява, каканижела ги проточено, а дебелите й пети пляскали по мократа мозайка. Една сянка се хвърлила върху носа му, просташки му ухнала на развалено и Гаро отворил очи. Този път стаята бавно и отдалеч го прояснила. Първо разбрал, че не е никаква сутрин. Стрелките сочели 9 часа, но в прозореца чернеело. „Сън в съня. Не е лошо. Вечер сънуваш, че сутрин сънуваш“ – подхилнал се Гаро и станал. Докато навличал дънките, още чувал пляскащите пети на жената. Сънят се повтарял многократно, едрата псувкиня редовно перяла виденията му. Едва когато придърпал външната врата след себе си, Гаро се сетил за току-що получените документи. „Значи съм много добре. Преди, като се събудех, първо закопнявах да съм където и да е, само не тук, а после се сещах за всичко останало.“

...... – Просто не мога – говорел Анастас два часа по-късно. Вдигал птичето си лице към тавана, вглеждал се. Приличал на човек, който още не е формулирал това, което иска да каже, но е започнал да говори и ето на – мъчи се. – Не защото тук се надявам на нещо, не защото продължавам да храня илюзии или да вярвам някому. Просто съм оттук. От това вонящо, гнусно и с годините ставащо ми все по-чуждо място. Като съня ти за перящата жена. Той е твой сън, пълен с твои ръце, с твои очи. Можеш да ми предадеш по някакъв начин смисъла или безсмислието му, съответно. Но нима ще получа дори бегла представа за най-дълбоката му същност?! Не знам, може и глупости да говоря. В последно време не ме свърта, въртя телефони, чакам някой да се обади, полудявам. Нито ми се докосва книга, нито имам пари за нещо друго. Днес се видяхме с Ерина. Пак някакви идиотски обяснения. Знам, че тук вече даже въздухът мутряса, че тя трябва да замине, но аз не мога и това е...

Анастас замълчал. Гаро запалил цигара. Имал навика да я налапва почти до половината. Така хем пушел, хем се правел, че пуши. Гледал повече да е смешен, макар че сега явно нямало пред кого. Пуснал колело дим, то се запътило към полилея, в един момент му се сторило, че ще се наниже на някоя от стъклените му пръчки, наподобяващи ледени висулки, но го настигнал остатъкът от дъха на Гаро и колелото се разсеяло.

– И какво сега – Ерина ще идва ли?

– Ми каза, че можело да мине по-късно – неохотно отговорил Анастас.

– Ааа... Бе, това Ерините са голяма работа. Ти си си зарязал съня, разбираш ли, пък те се изканват.

– Мадамче, какво да го правиш?! Ами що не пусна някое парче...

– Оня, когото наричат Джими Хендрикс, да ти се намира?.................. ......................................................................................................................

....... Нощта била на привършване. На дъното на бутилката гроздова оставали три пръста. През отворения прозорец гълъбите загугукали и трамваите се заобаждали, и някъде се хлопнала врата.

Те били двама приятели. И с тях едно мадамче. Ама пипнато, ама нагласено: в тясна дънкова пола, с лимузинни обущета и блуза, бледа като хартия за любовно писмо. Да примреш за ласка! Сънливо било в този момент мадамчето, гушело се в люлеещия се стол и говорело леко несвързано. Мили неща говорело, протяжно и обичливо – за преди време, училището споменавало. А те се грижели за него. Единият го увил в одеяло, другият му направил кафе.

Полюшвало се в полусън мадамчето, поотваряло очи – парвало ги с тъмните си зеници, отпивало от горещото дъхаво кафе и като че леко се разсънвало. Било дребно, фино, с много бяло лице. По опънатата му до скъсване кожа винаги играела светлина. Отпред люлеещият се стол стъпвал меко на килима, тръгвал назад, стигал до ръба му и с едва доловимо усилие го преминавал, за да почука по паркета. Зад стола стената била фототапетирана с гора. Гората растяла на склон. Една пътека упорито се катерела между дърветата. Двамата гледали гората и се питали къде се намира тя – в кой край, в област ли някоя, или в щат? Къде е тръгнала пътеката и какво се крие зад тези отънели, златни, капещи листа?

– Казарма има там горе над гората – подхванал Гаро. Анастас се разсмял. Спомнил си го, тюфлека му с тюфлек, в казармата. Торбестите му гащи, безкрайните му раздувки.

– По пътеката слиза боецът за бира – не спирал Гаро. Много обичал да се навива на някой пиниз. Ако Анастас го подкрепел, щели куп дивотии да измислят.

– И защо сега трябва да разсъмва? – провлачено въздъхнал Анастас. – Да разсъмва, да гугутква, да трамваира...

– О, ужас! Да трамваира! – промърморила Ерина. Била стеснителна и когато нещо й харесвало, възкликвала – о, ужас!

– Абе, ужас. Те ще ви вземат, тогава ужас! – заканил се Гаро.

– В светлите женски казарми? – издекламирал въпроса Анастас.

– Къде другаде? Ей там горе, над гората. По разчертаните карета неземни красавици ще маршируват и ще се кискат от време на време.

– Бе, те ще се кискат, ама и ние ще се кискаме. Ще се пъчим важно край строя и като старшината Додов ще подвикваме: „Вие се смеете и аз се смея, но ще дойде ден да си размениме ролите!“

– Страшни богове, страшни зевсове на маршировката ще ги направим. И само да посмее някоя да дъвче дъвка!

– Крясваш й заплашително: „Ей, момиченце, веднага да изплюеш дъвката, да не я изплюя аз!“

– Абе, ако тя не я изплюе, тутакси ти я изплюваш, а нея пращаш да мете от портала до обяд.

Ерина ги гледала, като да са леко мръднали.

– О, ужас! – поднесъл я Гаро.

Прозорецът почервенял – иззад покривите на града се надигало слънцето. Ерина отметнала одеялото – мислела да попочисти. Навън ударила тупалка. Веднъж, втори път по-слабо и замлъкнала. Някой остро изсвирил, издрънчала тенекия, захъркорил двигател. Тупалката забухала плътно и в ритъм.

Гаро се надигнал. Стокилограмовото му тяло за миг се разлюляло като желе, той с усилие го събрал и подхвърлил:

– Нещо сандвичета, а? Гладно ми стана.

– Знаеш къде е кухнята.

– Кухнята сигурно е в кухнята – облещил той сините си очи.

Ерина събрала мръсните чаши. Занесла ги в кухнята. Гаро ровел в хладилника. Върнала се за пепелниците. Анастас пушел, изправен пред фототапетната гора:

– Да си сега един по-свободен, пък да те хванеш за ръка, пък да му тръгнеш по пътеката...

– Хвани ме! – протегнала тънките си пръсти Ерина, но Анастас поклатил глава и тя, почти разплакана, продължила да разтребва.

– Имало един ден. Шест дена го нямало. Къде скитал, само той си знаел... – мърморел в кухнята Гаро, режейки хляб.

– Да вървиш, да вървиш. Река има сигурно зад гората, в реката – параход...

– На седмия ден денят пристигнал. Един уморен, един каталясал. И се проснал да спи...

Ерина събирала и малко по малко занасяла остатъците в кухнята. Стъпвала като невестулка, а очите й парели.

– Да се качите на парахода, ще свирне той, ще се повлекат водите. Чапла ще профюфти с криле...

Ерина се мъчела да не поглежда към Анастас. Май щяла да си ходи. Не му се питало.

– Ще си облека пуловер – отишъл в кухнята Анастас. – Ти искаш ли?

– Тц! – въпреки утринния хлад Гаро ядял с навити ръкави.

В стаята на Анастас имало светлокафяв орехов гардероб. Шарките на трите му крила поразително приличали на конски глави. Само очи нямали. Лампионът до леглото светел. Анастас се навел да изтегли щепсела. Внезапна умора го налегнала, отпуснал се на леглото, загледан в шарките........................................................................

.............................................................................................................................

....... Почукало се и в стаята влезли Гаро и Ерина. Тримата разтворили крилата на гардероба, пропълзели по дървените конски тела и щом се добрали до каляската, тя пропаднала като асансьор. Озовали се в широк циментов коридор и дълго се лутали, оглушали от собствените си стъпки. Първата, ниска и опушена врата изстенала и те видели малкия Насто да се дави от плач в леглото с пиринчени топки. Бил заспал, събудил се и нямало никой. Куката на старовремския прозорец, с която го придърпвали да се затваря по-плътно, била яко вкарана в халката. И това го потресло, без да разбира защо... Зад втората врата го прегърнала Ерина. Зацелували се в самото подножие на фототапетната гора. През разбърканите коси Анастас мярнал изтънелите до златиста паяжина листа и му се счуло леко да прошумоляват. Дърветата се губели нейде горе – в тавана, в небето. Очите на Ерина парели, той разкопчал бледожълтата блуза, но и гърдите й го погледнали – нежни и остри. Обърнал се – далеч в гората го дръпнала сладката болка и в изопнатите му докрай сетива се блъснала пътеката... Трета врата нямало. Направо в коридора Гаро, Анастас и приятели хванали котка. Намазали лапите й с лепило и ги поставили всяка в половинка празна черупка от орех. Щом се почувствала свободна, котката се втурнала да бяга. Тап-тап-тап-тап... Хлъзгали се черупките и тя се разкекерчвала, забивайки нос в цимента.

– Големи хулигани бяхме, Насто! – възкликнал Гаро и Анастас се събудил.

Телефонът отчаяно звънял. Идвал влакът. В нишата на бялата стена стояло тумбесто шише и два стъклени филджана. Още замаян от съня, Анастас си сипал глътка и я гаврътнал. Време било да пусне бариерите. Кокошките се разкукудякали около него. Само бялата проскубана кокошка Болка стояла настрана. Стара била тя и едвам претакала. На двайсетина крачки от кантона тръгвала гора. Върховете на първите дървета опирали в небето, а следващите рязко се изгубвали – гората се спускала надолу. Една пътека се провирала между дърветата. Анастас влязъл, взел два кочана, на пейката пред кантона ги заронил един в друг и когато влакът изсвирил зад завоя, закрил с престилката наронената царевица и ритнал към кокошките да се дръпнат назад. Проскубаната Болка отскочила и обидено закуцукала към линията.

– Фшшииууу, дъртачко! – замахал той с ръце.

Червеният дизел изскочил от завоя и сякаш побеснял, втурнал се, Болка тревожно размахала крила, но било късно. Локомотивът я пернал, заровил я в прахта и тя лудо заиграла. Влакът отгърмял, Анастас вдигнал бариерата и поставил Болка на дръвника. Отсякъл й главата – да изтече кръвта. Сложил вода на котлона и захвърлял царевицата на другите кокошки. По линията се задал Гаро. Залезът се блъснал в гърба му, един лъч протегнал ръка над него, ударил се в прозореца, западал със зърната царевица. Водата кипнала. Попарили кокошката. Гаро наченал да я скубе. Анастас тръгнал да откъсне два домата. За салата – докато я чакат. Отново зазвъняло. Този път откъм пътеката. Той се спуснал по нея, една шипка го дръпнала за ръкава, отскубнал се, затичал надолу, спънал се в някакъв корен, преметнал се и най-после се изправил в леглото пред гардеробните конски глави.

Телефонът крещял оттатък. Анастас тръгнал натам и видял Гаро да спи до телефона, пет пари не давал за крясъка му.

– Да.

– Насто, ти ли си?

– Аз съм, реднице нещастна.

– Ох, извинявай много! Сигурно съм те събудила. Одеве, като си тръгвах, ти спеше. Исках да си легна до теб, но...

– Не се и съмнявам, Ерино.

– Защо сега така?

– Как?

– Ами така – ехидно. Аз се уморих, Насто.

– Аз също.

– Защо през цялата нощ веднъж не ме целуна, две думи не ми каза?

– Защото си другаде. Вече си другаде. Сто пъти ти го повтарям. Не го ли разбираш?

– Не, не го разбирам.

– И аз! – тряснал слушалката Анастас.

Трясъкът й размърдал Гаро. Той си разтрил очите, протегнал ръка и докопал чепка грозде от масата. Вдигнал я високо и я заял, както лисицата от басните – късал зърната с уста. Така хем се правел, че яде, хем хапвал.

– Мадамчето ли беше?

– Мадамчето.

– И какво?

– И аз не зная какво.

– Хм.

Анастас се наместил в люлещия се стол, залюлял се, премрежил очи. Гаро и прозорецът се размазали в две цветни петна.

– Абе аз какво искам?! – ядосал се Анастас. – От нея поне няма какво да искам. Обича ме, не ме обича, на трийсет години станахме. Боже, никога не съм си представял, че всички по цял ден ще мислят за пари. Бах ти живота. Да оцеляваш, има ли по-голяма простотия, можеш ли да ми отговориш?

– Що да не мога, три кила глава нося! – довършвал чепката Гаро.

– Аз ако те мацна по трите кила...

Отвън току прииждал някой неделен трамвай и отзвънявал. На площадката пред блока децата играели на супермодерната игра „прескачане на пейка с ролери“. Анастас поотворил очи. Слънцето се било вдигнало високо. Два лъча падали досам перваза. Малка паяжина ловяла багрите им, искряла. Като кожата на Ерина. Анастас вдигнал бутилката и отпил. Подал я на Гаро.

– Не бе, виж. Ето тази гора, примерно. Все нещо има зад нея: кантон, река, казарма, възможно е дори любимият ти Монреал да се е проснал отвъд. И какво от това? Нали не се катерим по пътеката. В стая сме. Човек е някъде и там му е и Ерина, и котките, помниш ли, дето в махалата им слагахме черупки, и те са му там. И не става въпрос само за тук и сега. За всичко става въпрос. Винаги е било същото. Винаги и навсякъде с всеки смислен човек е ставало така. И нищо не решава преместването в пространството. Както и във времето, впрочем. По комунистическо – едни гъзове, днес – други. А често едни и същи. Оядени, нагли, жестоки... Нюансите, може би ще кажеш. На кой му пука за нюансите? Колко по-лесно е да виждаш нещата в черно-бяло. Или в синьо-червено. Да играят „Левски“ и ЦСКА, да се изпоколят, това им дай на повечето, това им е всичкото. И мен ако питаш, прави са, толкова омраза се натрупва. Към когото и да я насочиш, няма да е справедливо. Остане ли в теб, ще се самоубиеш... Добре, съгласен съм, там е по-цивилизовано, на всичкото отгоре – много по-богато. Но дълбоко в себе си е същото. Тук чалга, там – хепиенд. Тукашно, тамошно, все е едно голямо миризливо нищо. Ти можеш да кажеш, че тамошното е ухаещо. Но от това не става пљ нещо, нали?!

– Става! – примляснал Гаро, отпил от гроздовата и мислел повече нищо да не казва, но някакво дълго натрупвано налягане отведнъж пробило и заизхвърляло думите от устата му. – Ако е ухаещо, става пљ нещо, разбра ли? Аз съм стокилограмов човек. Бавно се движа, бавно мисля. Сигурно едва след години ще проумея какво ми се е случило в тази страна. Гората е на фототапет. А може да съм я сънувал или просто да съм си я измислил. Защо не? Какво като се намирам другаде – в стаята. Ами ако всичко в тази стая ми е нетърпимо до повърнЊ? Тогава какво – да тръгна да й подобрявам интериора? Да я населя със сънища или с мълчания, или друго там? А може би ония точно на това разчитат – че си умен, че си почтен. Напъхват те в гадната стая, а сетне те оставят сам да се оправяш. И ти тутакси стигаш до мъдрите страдалчески мисли...

– Кои са ония?

– Ей това всички се питаме. Ами ония са си ония. Ония са ония, които, щом усетят, че нещо е свястно и на хората им харесва, моментално започват да се кълнат в него, през две секунди го повтарят. Кълнат се и безобразничат, кълнат се и безобразничат, докато изстискат въпросното нещо като лимон. Единственият резултат е, че ти се драйфа и от тях, и от нещото, което до вчера ти е звучало пленително. Затова аз съм дотук, аз съм с кораба и за Канада съм...

– Гаро – прекъснал го Анастас уморено, – в общи линии и за мен е така. Но все пак говоря за друго... Не знам, сутрин, като се събудя, чакам да се събудя. Имам чувството, че целият живот ми се изсулва между пръстите..................................................................

....................................................................

...... „Сигурно самият сън е заспал!“ – блажено се протегнал Гаро и разбрал, че всемогъщият сън, повелителят на душите, действително спял и всички хора били будни – нямало кой да ги приспи. Само Гаро къртел непробудно от няколко дни и по този начин ползвал графата „заварено положение“. Увиснали без работа, трудолюбивите сънища – верни слуги на всемогъщия сън – се карали в едно мазе на „Патриарха“ кой да се присъни на Гаро. Мазето теснеело от провизии. „Не се карайте. Присънвайте ми се един по един. Аз дъъълго ще спя – имам време да ви видя всичките. И не забравяйте, моля ви се, за перящата жена!“ – скастрил ги Гаро, сънищата млъкнали и гузно се наредили на опашка. Мазето силно се разклатило, Гаро се уплашил, скочил и се втурнал навън, никакво мазе не било, а трюм на презокеански кораб, разбрал той, докато безкрайните стълби се въртели в спирала под краката му. Когато най-сетне изскочил на открито, палубата блестяла, окъпана в слънце, а брегът се отдалечавал. Перящата жена стояла на кея и вдигнала ръка над очите си, се взирала. Гаро се разкрещял, бурно размахал ръце, но слънцето сигурно й пречело. Не го чувала, не го забелязвала и продължавала да се взира.

Чавдар Ценов е роден на 24 март 1956 г. в София. Завършил е френска гимназия и българска филология в СУ„Св. Кл. Охридски“. Негови разкази са публикувани във вестниците Литературен вестник, Литературен форум, Сега, Капитал, Демокрация, Монитор, списанията Lettre Internationale (ЛЕтература), Пламък, Страница, Сезон, Алтера, Витамин Б и др. Автор е на книгите Черно под ноктите, Удавената риба, Щраусовете на Валс. Превежда от френски език (автори като Емил Дюркем, Симон Вейл и др.).

Коментари (2)

- 25-04-2010| Кман

"...жената в банята перяла рибените сенки и псувала."

Хъ????

Кога българските писатели ще се избавят от неизкоренимия импулс да пишат безсмислици и да си въобразяват, че са сътворили нещо много проникновено?

Мисля, че тази тенденция възникна през 80-те, в застойните години и перестройката, като начин да се представиш за много "модерен" автор, като същевременно избегнеш опасността да обидиш властта казвайки нещо смислено. Може би корените на явлението са поставени от Йордан Радичков, който през 70-те се оттегля в анимизъм и сюрреализъм, което му гарантира безопасна дистанция от проблематичната ни реалност. Радичков обаче е талантлив автор, а наследниците му не са. С несвързаните си брътвежи те се затварят в псевдолитературен кръг, където единствено могат да се публикуват и четат едни други, без да оставят какъвто и да било отпечатък в културното съзнание на обществото. Затова нямаме и значима дисидентска литература от онзи период. Затова и съвременен български разказ не е публикуван в Ню Йоркър.

Подобни явления в западната литература са изживени още през 60-те години на 20-ти век. Писането тип поток на съзнанието пък е изчерпан още по-рано, при Вирджиния Улф и Уилиам Фокнър. У нас обаче очевидно продължава с пълна сила, но като евтина имитация. И това е 20 години след като комунизмът падна и уж сме свободни да общуваме като нормални индивиди. Несвободата обаче е вътрешно състояние. Това е неспособност, страх да изразиш емоция, да разкажеш история, да заемеш гледна точка. Оттам и криенето зад нелепиците. Горният "разказ" ми звучи като брътвежи на човек, който се прави на пиян или напушен, за да го помислят другите на купона за интересен и за да прикрие недостига си на емоции. Напомня ми също за онези балетни спектакли от времето на Людмила Живкова, в които танцьорите бяха облечени в сиви въжени дрипи, имаше много дим и атонална музика, но никакъв цвят и ритъм. От нас се очакваше да се дивим на тези авангардни шедьоври, без да разбираме нищо, без дори и за миг да изпитаме удоволствие от гледката. Та същото се случва и тук. Не е убедително, не е грабващо, забравяш го в момента, в който престанеш да се насилваш да го четеш.

И защо толкова се вайкаме и чудим защо чалгата и литературните й еквиваленти продължават да завземат все по-силни комерсиални позиции? Защото чалгата е израз на примитивна, пошла, но въпреки това човешка емоция. И ще продължи да завладява публичното пространство, дотогава докогато образованите писатели продължават да се страхуват и да се крият в безжизнени нелепици като тази.

Все пак нека да кажа, че има и бели лястовици. Автори като Кристин Димитрова, Алек Попов, Захари Карабашлиев имат какво да кажат и го казват. И о, изненада, имат и комерсиален успех. Дано виждаме тях, и повече други като тях, из литературните списания. Писна ни от безсмислици!

Май 2100

При мен всичко трае много дълго

Автор: Криста Волф

Ди Цайт: Как оценявате федералните избори?

Криста Волф: Струва ми се, че резултатът от тези избори портретира страната такава, каквато в момента тя вижда самата себе си: немците са безпомощни.

От много години насам вие пишете на всеки 27 септември подробен протокол на деня. Какво си записахте този път? Особено политически ли се получи, заради изборите?

Не бъдете толкова любопитни! Четох вестник и се занимавах с политическите мнения, особено с ония, които засягат резултата от изборите, за който ми се струва, че отговаря твърде точно на положението, в което се намира тази страна: мат.

Госпожо Волф, ние си оставаме любопитни. На лавицата до работната ви маса стои снимка на Хайнрих Бьол. Разбрахте ли защо Бьол цял живот се е ориентирал по Проповедта от планината?

Абсолютно. Бьол ми каза така: който веднъж е бил католик или комунист, той никога не може да се отърве от това.

С тон на съжаление ли го каза?

Не. Като просто заключение.

Самата вие религиозна ли сте, макар и в най-отдалечен смисъл?

Не, ако имате пред вид някаква църковна религия.

И никога не сте се опитвали да бъдете, дори и в кризисни ситуации?

О, напротив, напротив. Човек търси, разбира се. Аз съм израснала в родителска къща, която не беше религиозна. Родният ми град Ландсберг се намира в Ноймарк, който е бил колонизиран от стария Фриц[117]. А с това регионът е станал протестантски, имало е само малко католици. А човек трябва да се пази от католиците, винаги ни казваха така. Те били фалшиви хора. Когато наближи конфирмацията[118] ми, трябваше да посещавам конфирмационно обучение – при един свещеник, когото презирах и който изглежда също ни презираше. Затова изобщо не исках да бъда конфирмирана, но майка ми смяташе, че не можем да причиним такова нещо на баба ми.

А след конфирмацията …

… темата религия беше привършила за мен. След войната, когато всичко, в което бях вярвала, се беше срутило, бях търсила интензивно нова вяра, отначало в църквата. По-късно – ах, знаете ли, просто имаше прекалено много неща, които не разбирах: непорочното зачатие на Мария например или възкръсването от мъртвите. Това ми се струваше ирационално.

Един от дългогодишните ви приятели е бил Макс Фриш. Как се запознахте с него?

По време на едно пътуване с параход по Волга, през 1968. Това беше празненство в чест на Максим Горки. Бяха поканени хора на изкуството от цял свят. Спомням си много добре как Макс Фриш дойде при мен и се представи. Той очевидно беше очаквал, че Ингеборг Бахман ще бъде на борда; както се оказа обаче, тя не беше дошла. По онова време още не бях го разбрала съвсем, личната история на двамата не ми беше още позната. Както узнах по-късно, това е щяло да бъде първата им среща след раздялата.

Значи нещата потекоха много хармонично?

И да, и не. На кораба се провеждаха различни семинари и празненства, от които аз и мъжът ми се държахме настрана. Ние най-често стояхме до перилата, вечер седяхме с Макс Фриш, пиехме водка и си казвахме различните мнения. По някое време дори се скарахме. На сутринта Фриш дойде и попита: разговаряме ли все още едни с други?

И за какво се скарахте?

Ние смятахме, че социализмът е по-добрата, по-насочена към бъдещето форма на живот, въпреки всички грешки. А Фриш беше направил от тези грешки основна тема, ние намирахме това дребнаво. Когато години по-късно Вили Бранд подаде оставка заради Гийом[119], ние тъкмо бяхме в САЩ, в Охайо, и Фриш позвъни от апартамента си в Ню Йорк. Той направо ни наруга, по принцип: ние източняците сме изпратили шпионина, а с това сме виновни за падането на Бранд. Накрая обаче ни предложи да ползваме жилището му на Пето Авеню в Ню Йорк. Макс Фриш ми беше много близък, особено със своята безпощадност и противоречивост. Много го харесвах. След прогонването на Биерман[120], когато ние се намирахме в тежко положение, той дойде да ни посети, това никога не го забравяме.

След смъртта му написахте: „Един пост се оваканти“. Може ли някой да го заеме междувременно?

Ами с тези думи започва последната строфа на стихотворението на Хайне Enfant perdu. Тя започва така: „Изгубен пост във войната за свобода …“ Днес вече никой не говори по този начин. Мисля дори, че този „пост“ вече не съществува. Времената и целите са се променили.

Госпожо Волф, наскоро една жена от Бранденбург се превърна във вестникарска сензация с това, че е убила и заровила девет от бебетата си. Кабаретистът Харалд Шмид заяви, че когато чул това, веднага се постарал да го забрави „такива неща изобщо не допускам до себе си“.

Аз правя точно обратното. Занимавам се интензивно с това. Искам да знам всичко за него; чета всяка статия, която мога да намеря, всички информации за това защо някои жени убиват деца. Отначало си мислех, това сигурно ще е някоя бедна малоумна. Но случаят изглежда напълно различен. Интересувам се от пресечната точка, в която се докосват субективното патологично действие и патологията на обществото, в която те може би дори се обуславят взаимно.

Интересува ли ви такъв един материал като писателка?

Не. Не бих била в състояние да описвам фигури-психопати.

От страх ли?

Знаете ли, от време на време с удоволствие чета криминални романи с психологическа дълбочина. Съвсем наскоро прочетох един много добър от П. Д. Джеймс. Понякога внуците ми казват, ами напиши сама някой криминален роман. И тогава си мисля, а защо всъщност не? Но не се получава. Човек трябва да си представи някакво убийство като изходна точка, инак нещата не функционират. Но аз не мога да описвам никакво убийство, не мога да описвам човек, който убива. Още като дете изпитвах голям страх от телесно нараняване. Струва ми се, че се опитвам да изтиквам назад това напълно ирационално нещо, което донякъде властва в света ни, особено чрез писането си. Опитвам се да сътворя пространство, в което за ирационалното, когато то притежава власт, както е в Касандра и Медея, се намират хуманни ценности като противотежест.

Мислите ли, че силата на ирационалното се увеличава в наше време?

Страхувам се, че да. Също и с диво разрастващата се техника и световна свързаност. Властта на системите ми се струва нарастваща; те стават самостоятелни, вече не може да се определи ясно кои хора носят отговорността в тях. Рационалните противотежести, например демокрацията, изглежда започват да се изпразват от съдържание, да губят влияние. Това е не само за съжаление, човек вече може и да се страхува от нещата, които ще се случат при поколението на внуците ни.

Вътрешният министър на Бранденбург Йорг Шьонбом каза, че деветократното убийство на бебета поставя в нова светлина въпроса за това дали пролетарското възпитание в ГДР не е направило хората от Изтока по-брутални. Бяхте ли възмутена, когато чухте това?

Истински сърдита не бях, но и не се усмихнах, реакцията ми се намираше някъде между тези неща. Всъщност за мен това е едно потвърждение, че хората като Шьонбом мислят именно така, само че те вече се осмеляват да го кажат и на глас. Смятах Шьонбом, а също и господин Щойбер за по-умни и по-умели, при техния политически опит, при това малко преди избори. Сигурно са имали силна потребност да изразят нещо такова.

Кое е най-неприятното в тези изрази?

Чрез материалните прояви на немското обединение, преди всичко разбира се чрез високата безработица, у много хора на изток се появява това усещане: ние сме победените. И, което е още по-важно, хората от запада също ни виждат като победени и гледат на нас отвисоко. Именно затова изразите на Шьонбом и Щойбер са така катастрофални, защото те удрят върху и затвърдяват именно това усещане.

Сега в парламента седи една нова партия, Лявата с Грегор Гизи и Оскар Лафонтен. За вас това повод за надежда ли е?

Надежда е прекалено силно казано. Но аз разбирам защо на изток тази партия се радва на толкова силна подкрепа – това е свързано с всичко, за което току-що говорихме, преди всичко със социалното положение на множество хора на изток. А освен това аз намирам за правилно в парламента да има сила, която се намира по-наляво от социалдемократите. Също толкова важни намирам и извънпарламентарните движения.

Вие притежавате къща на село в Мекленбург-Форпомерн. Как ви се струва ежедневието там 15 години след немското обединение?

Много хора се махат, преди всичко по-младите, на първо място поради липса на възможност за намиране на работа. Като се изключат някои центрове, човек може да си помисли: страната се оттича. Ония, които идват отвън и купуват опразнените къщи, са хора от града, които пътуват на село за уикенда. Ето защо по селската улица отново се виждат малки деца, което дълго време не беше така. Вярно е, че на село се пие много и че старите хора са мнозинство. Но въпреки това усещането за живота не е безнадеждно. Има групи от млади и средно възрастни хора, които са твърдо решени да не пропиляват живота си. Те имат планове, които осъществяват с много изобретателност и лични усилия – пък било то и единствено реставрацията на някоя плевня с културно значение. Окуражаващото е, че тази активност идва „отдолу“. Между другото: не малко западногерманци, които са се преселили тук, също вземат участие.

Имаше ли изобщо в двете части на Германия някакъв интерес към другата част?

Разбира се, че го имаше, у много хора от двете страни. В моя приятелски кръг през последните години навлязоха почти само весита[121]. Но що се отнася до страните като цяло, то трябва да се каже: не, този интерес не съществуваше. На Запад нямаше потребност да се научи нещо от другите, от нас. Те се чувстваха прекалено превъзхождащи ни. Ние и до днес не се познаваме.

Във вашето село вие нещо като тайна кметица ли сте?

За Бога, не! За това ми липсва компетентността, а освен това аз съм там, за да подишам свободно, всяка година да се наслаждавам на великолепната природа и ландшафта – и за да пиша отново.

А къде е вашето родно място, госпожо Волф?

Родното ми място е отвъд Одра, и за мен тази родина вече отдавна е изгубена. Родината ми днес е Берлин, не бих искала да живея никъде другаде, нито дори на село в продължение на по-дълго време. Живея в този град от петдесетте години насам, животът ми, цялото ми развитие е свързано с Берлин, тук съм преживяла и добри, и лоши времена. Когато пътувам с мъжа си с колата из града, често ме достигат сигнали на паметта: гледай, тук е културният дом, където тогава се състоя онова откачено четене. Разбира се, всичко това отдавна вече не съществува. Други сгради пробуждат неприятни спомени, например бившият Централен комитет, който днес изобщо не се вижда откъм улицата, днес впрочем това е външното министерство.

Какво беше усещането да се намирате в едно и също помещение с Ерих Хонекер? Човек си го представя като нещо доста скучно.

Ами чак толкова често изобщо не съм го преживявала, най-вече при големи празненства, при които той обаче наистина държеше много скучни речи. Най-често беше така. Той разправяше историите си, онова, което искаше да каже, ей така, като грамофон. Веднъж ме покани лично, това беше след прогонването на Волф Биерман и нашия протест против това, и след като доста колеги бяха напуснали ГДР. Искаше да изкопчи дали и ние искаме да заминем. Отидох при него, също и защото исках да направя нещо за четирима по-млади колеги, които те бяха затворили по напълно абсурдни обвинения. Седяхме в един ъгъл на работната му стая и Хонекер каза: тук можем да говорим открито. Така и направих, критикувах без задръжки културната политика и съдбоносните й последствия, след това стигнах и до писателите: когато като автор тук човек бива затварян заради убежденията си, то разбира се и сам трябва да напусне страната много бързо. Хонекер изслуша всичко това, опита се да ме успокоява. Между другото четиримата наистина бяха освободени по-късно.

Какви са спомените ви за Валтер Улбрихт?

Улбрихт с удоволствие канеше при себе си интелектуалци и хора на изкуството, за да се кичи с тях. Веднъж – този анекдот съм го разказвала вече често – беше ни поканил по повод откриването на новата сграда на Държавния съвет. Едно помещение, изпълнено само с правоъгълни маси, на масата на Улбрихт седеше Ана Зегерс. При такива поводи той с удоволствие ни поучаваше какво според него трябвало да бъде изкуството. През тази вечер дори говореше без предварително написан текст, което инак правеше рядко. Оплака се, че изкуството в ГДР изостава зад производството и общественото развитие. По онова време това беше любимата критика – че хората на изкуството не са в крак с темпото на прогреса. Значи Улбрихт изиска от нас най-после да създадем един класически социалистически герой, един социалистически Фауст, социалистически Егмонт. На това Ана Зегерс отговори, прекъсвайки го, с неподражаемо изражение на лицето: другарю Валтер, един Егмонт някак мога да си представя. Но при Фауст – какво да правим тогава с Мефистофел? Улбрихт се запъна и отговори: въпроса с Мефистофел също ще го решим.

И каква беше реакцията на присъстващите?

Бурен смях. Улбрихт реши, че това е негов успех. После някой каза, че все още няма история на социалистическата ГДР-литература. Вярно, казва Улбрихт. Трябва всички германисти да се затворят в едно помещение и да се пуснат навън чак когато тази история е готова. Седях до жена му Лоте и й казах: за Бога, да му изкараш това от главата. Сто нули все още не правят никаква цифра. Тя размисли и каза: имаш право. Но историята на работническото движение той написа сам.

Разговора водиха Ханс-Бруно Камертьонс и Щефан Леберт

(Преводът съдържа само първата част на интервюто, поместено във вестника)

Източник

Криста Волф (род. 1929) е немска писателка, романистка и есеистка. Тя е една от най-значимите авторки на Германската демократична република.

Коментари (4)

- 02-05-2010|Гост

Бьол ми каза така: който веднъж е бил католик или комунист, той никога не може да се отърве от това.

S tova sum absolutno suglasna ....nezavisimo kakva e religiata i stroya ...chovek kato che stava addicted kum religiyata s koyto e izrasnal i kums stroya v koito e rasul ....( osven ako ne go e otrichal) .

Moya basta besehe beshe privurjenik na sozializma i dori sega na 84 godini pak smyta che tova e nai dobriya stroi.

Nikoi ne moje da go ubedi v obratnoto ...izrasal v tozi stroi , boril se za engo i jivyl v nego misleiki che toi my e dal "vsichko"...

Idealist....

- 04-05-2010|Гост

Това е изконния копнеж по младостта... няма нищо общо с правилността или неправилността на идеите, които си изповядвал. Просто тогава е бил млад и всичко е било постижимо, защото на младостта всичко и е позволено.

- 11-05-2010|Атанас Василев

Чърчил е казал /цитирам по памет/: Ако на 20 години си с ком. убеждения е нещо нормално, но ако и на 30 все още си с такива, значи нещо не е наред!

- 23-05-2010|Мартин Илиеж - няма

Чърчил не е казал така.Казал е:"Ако до 20 години не си привържаник на някоя лява идея значи нямаш сърце.Ако след това продължиш да и бъдеш привържаник значи нямаш акъл!!!"

Тевтон, интровертираният

Автор: Джейкъб Хейлбрън

Фрайбург, университетски град, закътан в една долина в подножието на Шварцвалд в югозападна Германия, е мястото, където философът Мартин Хайдегер, със закачена специално за случая нацистка значка, е държал известната си реч по случай встъпването в ректорска длъжност през 1933, призовавайки немските студенти да осъществят визията на фюрера, поддържайки „националната революция“. Средновековният град е бил тежко бомбардиран през войната и окупиран от французите. След падането на Берлинската стена и оттеглянето на окупационния корпус в ранните 1990 години, една пъстра компания от незаконни заселници и хипита започва да живее в бившите френски казарми. Но само за няколко години местният градски съвет превръща мястото в блестящо малко градче за средната класа, наречено Вобан. Когато човек посети това еко-градче, много бързо става ясно, че Вобан не е нищо друго, освен една разкрасена версия на социалистическия рай. Усещането, което получавате е, че сте видели някакво малко подобие на Източна Германия – само че това тук функционира.

Обществените жилищни сгради са построени от рециклирани материали и боядисани в различни ярки цветове. Почти без изключение къщичките притежават слънчеви панели за доставяне на отопление и топла вода. Отвън, множество контейнери за смет в различни цветове се пъчат като войници, в очакване на грижливо сортираните отпадъци. В съгласие с прогресивния етос на Вобан, улиците са наречени по имената на известни жени като Рахел Варнхаген, германска еврейка, съдържала един от най-влиятелните интелектуални салони в Берлин в ранния 18 век и за която Хана Аренд е написала биография. Плакати по стените оповестяват феминистки събрания, демонстрации и митинги против атомната енергия. За онези, които желаят да поизлъскат революционното си реноме, във всяка трета седмица от месеца в местната радикална кръчма SUSI се провежда бурно събрание на „Antifa Linke Freiburg“ – антифашистката левица от района, известна на привържениците си като ALFR. Нейното мото е „класова война“ вместо старото германско кредо „Фатерланд“. Междувременно, малка колония от анархисти изживява тук наблизо собствената си утопична мечта в едно селище, направено от изоставени автобуси.

С други думи, в по-голямата си част Вобан представя начина, по който Германия би желала да бъде виждана в чужбина – просветена, прогресивна, мислеща, приятна и добродетелна. В много отношения тя представя именно опитомената и послушна Западна Германия, която Англия, Франция и Америка се надяваха да създадат след края на Втората световна война. Но ако Вобан е един екологичен рай, същевременно той представя и доста самодоволната политическа ортодоксия, която изсмуква жизнеността на една страна, нуждаеща се от спешно обновление. Тя има нещо от излъчването на държава от детската градина, тъй като колите тук са нещо като забранени – а там, където не са, като например в Берлин, анархистите ги подпалват най-редовно. И в същото време, в което някои от обитателите на Вобан се пенят по теми като капитализъм и държавно потисничество, те водят един много редовен живот, който е зависим от драконови държавни закони, контролиращи всичко от енергийната ефективност, та чак до последното завъртане на крана за вода. Жителите тук търсят освобождение от етоса на свободния пазар, отказвайки се от свободите си. Всичко това е много немско. Но освен това то вече става проблематично.

Онова, което действително се случва от границите на Заарланд чак до провинциална Саксония, е превземането на Германия от левицата. Ако през последните две десетилетия Америка беше все по-силно омагьосана от заклинанията на глобалния капитализъм, Германия преживява точно обратното. Страната вече много отдавна е пленник на комунистическата програма: първо, чрез разделението си по време на Студената война; по-късно, чрез опитите си да обедини изостаналия Изток с далеч по-богатия Запад. Неуспехът на германците да направят от себе си нещо цяло и равноправно отново прави страната им все по-изолирана и провинциална.

До известна степен вината за продължаващата власт на левицата лежи у бившия канцлер Хелмут Кол. Флегматичният Кол, един продукт на центристкия Християндемократически съюз, беше обещал на източногерманците „цъфтящи равнини“ веднага след падането на стената. Но това никога не се случи. Вместо това, западногерманците, които се бяха отправили на изток, за да демонтират остарелите индустрии, бяха разглеждани от местните хора като нежелани колонизатори. Горчивината никога не се уталожи. Източна Германия е пример за икономически неуспех. Нивото на безработица тук достига 20 процента. Въпреки масивните субсидии от Запад, Изтокът си остава обект на презрение от страна на по-успешните роднини, макар че дори и по-богатите части на Германия са заплашени от проблеми като застаряващото население и икономическата бъркотия в Гърция, Португалия и Испания, намаляваща стойността на еврото. От време на време източногерманците избираха неонацисти в парламентите си. Но онова, което стряска най-много западните партии е непрестанният възход на бившата източногерманска, комунистическа Единна социалистическа партия, която се преобразува в Партията на демократическия социализъм, а след това в Лявата партия (dieLinke). Тя успя да проникне навсякъде в немската политика.

Грегор Гизи, който наскоро се отказа от поста на един от председателите на Лявата партия, направляваше обновлението, вземайки под контрол позициите по икономическите и външнополитически въпроси. Способен и изключително умел говорител, като адвокат той е представял клиенти, опитващи се да получат изходни визи от националния затвор, известен под името Източна Германия. Оскар Лафонтен, който до този януари беше партиен съпредседател, пое ролята на човек, поддържащ каузата на масите. Идещ от Заарската област, той не е някой селяндур от изтока, а излъскан западен политик, който провежда почивките си в Италия и живее в дом-палат, един истински социалист на шампанското. Бивш финансов министър на Бундесрепубликата и пламенен оратор, Червеният Оскар, както той е известен тук, винаги е биел популисткия барабан. Мантрата на неговата избирателна кампания беше „облагайте богатите с данъци“. Той е яростен противник на глобализацията. Заедно, Гизи и Лафонтен използваха немската антипатия срещу икономиката на свободните пазари, по-специално срещу едрата индустрия и банките, според тях мамещи работниците. Професори и членове на професионалните съюзи, последните – традиционна крепост на Социалдемократическата партия (СПД), преминаха напоследък към Лявата партия.

Интелектуалното наследство на Маркс, омразата към dasManchestertum – манчестерския неолиберализъм – е нещо дълбоко присъщо на немските елити, особено онези от ляво, които дори са измислили едно специално и много плашещо понятие, с което се обозначават политиците, осмеляващи се да предложат орязването на които и да е социални програми – sozialeKälte, социална студенина. Вътрешно съдържание на понятието, което приключва дебатите преди те изобщо да са започнали, е разбирането за морално превъзходство на всеки, който се противопоставя на капиталистическите политики. В настоящия момент повече от половината от федералния бюджет е запазен за разходи по социални програми. В Германия все още е напълно възможно да се живее доста удобно от дългосрочни помощи за безработни – нещо, което имигрантите, съставляващи голям процент от получателите на социални помощи, изглежда също са забелязали.

Лафонтен доведе последователите си до здравословните 11,9 процента от подадените през 2009 година гласове. Лявата партия заема 76 от 622 места в немския Бундестаг. Тя е представена в тринадесет от шестнадесет регионални парламенти. Лявата партия и политиките, които тя поддържа, вече са постоянна част от тукашния политически ландшафт.

Но може ли наистина левицата да бъде толкова силна в един момент, в който Германия избра едно дясноцентристко правителство, оглавявано от християндемократката Ангела Меркел? Ами да. И всичко това се свежда до левичарските платформи на икономическото равенство и външнополитическия изолационизъм. Проблемът е толкова сериозен, че Мате Леминг, редактор на страницата за мнения в берлинския ежедневникDerTagesspiegel, се възползва от страниците на WallStreetJournal малко след федералните избори през есента, за да опише онова, което той саркастично наричаше „републиката на страха“: една придирчива политическа коректност, примесена с отказ да се признае факта, че държавата не е в състояние да плаща за всички и всекиго. В мнението му има резон.

За нейните европейски съседи и Америка, възходът на левицата в Германия може да има само негативни последици. Вместо да служи като динамо, тласкащо напред европейското обединение и спасяващо страни като Гърция, Германия може да се окаже неспособна за действие. Вместо да остане един от главните участници в коалиционните сили, биещи се в Афганистан, тя ще бъде най-много един половинчат съюзник.

В областта на икономическата политика канцлерката Меркел се намира в трудно положение, като проблемите не са от вчера. След като почти пропадна в опита си да победи бившия канцлер Герхард Шрьодер през 2004 г., когато избра един вдървен професор и неолиберален икономист, Паул Кирххоф, за ролята на човек, който да обяви и поддържа кампанията й за намаляване на държавните субсидии и снижаване на данъците, Меркел почти винаги е била в защита. Забавленията с икономическа политика в американски стил се оказаха катастрофални и тя скоро научи отлично урока си, който, по известните думи на канцлера-основател Конрад Аденауер, гласи, че немските избиратели искат едно-единствено нещо: „Никакви експерименти!“ Аденауер, който беше избиран за рекордни четири мандата, знаеше отлично, че немците са преситени от онова, което Ницше наричаше „магията на екстремизма“. Предпазливостта си остава основен немски лозунг. Но тази позиция вече е синоним за стагнация. Немските избиратели, от които възрастните хора съставят една все по-голяма и все по-влиятелна част – решени да запазят на всяка цена разточителните си държавни пенсии и субсидии – гледат с дълбоко подозрение на идеята за промяна. Меркел не толкова спечели изборите, колкото по-скоро не ги изгуби.

Повторният й избор през есента на 2009 даде нови надежди на страдащите от безсъние хора, тъй като Меркел проведе една от най-приспивните избирателни кампании в немската история. Тя избегна всякакви конфликти с опонентите си, предлагайки баналности, граничещи с чиста безвкусица. И тъй като социалдемократите бяха отслабени от крайната левица, центристката Свободна демократическа партия (ФДП), която поддържа класически либерални ценности, оформи коалиция с Меркел. Странно беше, че възходът на Лявата партия доведе – като страничен ефект – до едно временно засилване на поддръжниците на свободните пазари. Но това е засилване по премълчаване.

Свободните демократи, водени от енергичния и харизматичен Гидо Вестервеле, обещаха една по-благоприятна за бизнес среда и по-ниски данъци. Те вече се намират под тежък обстрел заради намаляването на хотелския данък от 19 на 7 процента. А в момента спорят с Меркел за икономическата реформа (тя вече знае цената, която се плаща за експерименти). Изглежда, че свободните демократи няма да са в състояние да изпълнят предизборните си обещания, а немската преса, най-вечеDerSpiegel, постоянно ги обвинява в това, че партията им е просто представител – тоест инструмент – на голямата индустрия, а не някаква работеща единица. В същото това време Вестервеле пое поста на външен министър, а не някакъв икономически пост. Изглежда, че опонентите на Меркел от ляво наистина ще успеят да попречат на провеждането на някакви фундаментални мерки за ремонт на икономиката. Колкото по-дълго време Меркел остане на поста си, толкова по-силно тя ще се превръща в символ на стабилността, която немците винаги са желали в следвоенната ера, но нейното управление достатъчно ясно показва границите на онова, което консерваторите са в състояние да постигнат. Най-реалното й постижение може би е запазването на левичарската конструкция на широко разпростряната социална държава, като по този начин то е символ по-скоро на последователност и приемственост, а не на някаква радикална промяна.

Това не е дребна тема, която може да бъде избутана настрана в името на равенството за всички. Германският икономически растеж беше близо нула в последното тримесечие на 2009 и се очаква да бъде около 2 процента – в най-добрия случай – през тази. Силно зависима от износа на технически продукти и автомобили, Германия не успява да засили потреблението у дома. При това не е ясно дали пазарът за луксозни автомобили в чужбина, който съставлява голяма част от икономическата база на Германия, ще се възстанови в скоро време.

Вместо да заприлича на военната държава от близкото минало, Германия започва да се протяга още по-назад в историята си, представяйки един огледален образ на провинциалните, мухлясали държавици от 18-ти век, които толкова дразнеха немските романтици, проповядващи обединение и национално величие. Да, тя е постигнала първото, но изглежда вече не се интересува от второто за себе си или дори за Европа.

[…]

Само ако юначната канцлерка Меркел успее да пробуди страната си от нейното вцепенение, Германия отново ще се превърне в мотор на Европа и силен съюзник на Америка. Без Германия, идеята за Европа ще си остане само това – една идея. Германия ще залита из континента, докато застаряващото население и липсата на производителност я теглят надолу в икономическото блато. Накратко, немските проблеми отново са тук. Но този път Германия не напряга мускулите си; както изглежда, тя по-скоро преживява един вид държавна атрофия.

Източник

Джейкъб Хейлбрън е старши редактор на консервативното американско издание The National Interest.

Коментари (2)

- 01-05-2010|Златко

Искаше ми се в този брой да представя две различни (а всъщност противоположни) гледни точки за действителността на днешна Германия. Едната отвън и от Запад, а другата – отвътре и от Изток. Надявам се сравнението да обогати малко собствените ви представи за това уж цяло нещо, което всъщност не е цяло. Във всеки случай прочетете непременно и двата текста – двата най-горни в този брой – един след друг, инак ефектът едва ли ще се получи.

- 02-05-2010|иванов

Янкито пише, както му се иска да е,ама не е.Германия си е Германия и немците не бива да заемат от тях акъл . Не им достига да си решават проблемите, ще учат другите. Собственият им пример е жалък. Е, няма да ги прилъжат да нагагазят в афганистанскота пустиня.

Немците за днешната ситуация са ок, и няма защо янкито да ги упреква. Поне 2 пъти са по-добре от САЩ.

Чернобил – знакът, който не разбираме

Автор: Светлана Алексиевич

Светлана Алексиевич е обсебена от Чернобил. В продължение на години тя е пътувала из „зоната“, в облъчената област, разговаряла е с пожарникарите и войниците, с „ликвидаторите“, които са опразвали облъчените развалини от руините на атомната централа, с оцелели и завръщащи се обратно хора.

Всички протоколи тя е събрала в книгата си „Чернобил – хроника на бъдещето“, един ехолот на катастрофата. Светлана Алексиевич, която е родена в Украйна и израснала в Беларус, живее понастоящем в Швеция. И до днес, казва тя, ние не разбираме Чернобил. За нас това е един чужд текст.

Зюддойче Цайтунг: На 26 април 1986 …

Светлана Алексиевич: … аз бях в Минск, в болницата. Сестра ми лежеше на смъртно легло, боледуваше от рак. Лекарите току-що ни бяха казали, че няма повече надежда, а след това дойдоха облаците, черният дъжд. На следващият ден се обади една журналистка от Швеция и каза: знаеш ли всъщност какво се е случило при вас? Една белоруска приятелка седеше до мен и веднага парира: ах, това е просто провокация на Запада.

Скоро след това заминах за зоната, в областта Гомел, за да погреба сестра си. Мъжете вече бяха събирани за работа, започваха първите евакуации. Вече всички знаеха.

Михаил Горбачов излезе с информация пред обществеността едва девет дни след катастрофата. Подразни ли ви това?

Ах, журналистите питат винаги едно и също. Излъгаха ли ви? Съветският съюз никога не е казвал истината. Това не беше нищо ново! Аз се интересувах от нещо друго. Интересувах се от паузата.

Паузата?

Из зоната летяха хеликоптери, техници се разхождаха наоколо с хиляди, но никой нямаше обяснение. Това беше една нова действителност. Забранено беше да се сяда на земята. Забранено беше да се стои по-дълго време под някое дърво. Въдичарите казваха, че вече не могат да намерят червеи, че те са се забили на метър и половина под земята.

Очевидно природата беше получила някакви сигнали. Това ме интересуваше много силно. Хората разказваха, че са видели не само огън, но и някакво малиново сияние, те никога не мислели, че смъртта може да бъде толкова красива. Бивши бойци от Афганистан бяха докарани с военни хеликоптери и автомати, а после питаха: какво търсим ние тук с нашите хеликоптери и автомати? Цяла една култура се разпадна тогава, познатата култура на войната.

И все пак: информационната блокада, разпадането на една безгранична техническа еуфория – не беше ли Чернобил една съветска катастрофа?

Но във Франция и Германия също не казаха всичко. Никой не можеше да си представи, че мирният и военният атом са едно и също нещо. Разбира се, Чернобил доведе Съветския Съюз до колапс – заедно с войната в Афганистан. Хората в зоната захвърляха партийните си книжки и комсомолските значки. Бяха им казали така: или оставате, или сте изключени. Децата си ли трябваше да спасяват, или да останат верни на партията? Какъв избор!

След Чернобил вече нямаше граници, пространствата започнаха да изчезват.

И до днес се удивявам, че Чернобил не бива разбиран като нов светоглед. Чернобил промени пространството, но и до днес политиците говорят за тукашното, тамошното, близкото, чуждото. Това е странно! Какво означава близко или далечно, когато на втория ден облакът лежеше над Европа, а на четвъртия над Китай? Дори една страна, която не строи реактори, бива достигната от отпадъците от някоя друга.

Катастрофата като негативна глобализация …

Чернобил промени и времето. Радиоактивните частици се разпадат в течение на стотици хиляди години. Това надминава всякакво човешко въображение. И въпреки това политиците прикриват броя на жертвите. Само в Беларус всеки ден умират по двама ликвидатори. Те боледуват от десетки болести: блокади на бъбреците, инфаркти. Деца имат лъчеви стойности, които лежат далеч над нормата. Чернобил започва едва сега.

Ако Чернобил е бъдещето, как тогава трябва да живеем?

В Беларус се случиха две катастрофи: катастрофата на капитализма и космическата катастрофа. Хората могат да разберат първата. Бедност, мизерия, новият живот … Но космическата катастрофа не. Украйна и Беларус са един вид лаборатория, резултатите могат да се събират, оценяват и предават по-нататък на човечеството.

Но белоруското правителство издевателства над собствения народ и над човечеството. Един учен, който доказа, че дори малки дози облъчване могат да доведат до болести, беше хвърлен в затвора и освободен едва след международни протести. Затова пък се говори много за оптимизъм. Беларус е една затворена, бедна страна. Моята книга беше издадена в 21 страни, но забранена на белоруски език. Инак хората ще питат: а къде са лекарствата? Къде е помощта? Къде са чистите хранителни продукти? Един тоталитарен режим спасява първо себе си.

Помага ли Чернобил на режима?

Не знам. От друга страна: навън Лукашенко крещи: нуждаем се от хуманитарна помощ! Пари! Техника! А на собствените хора разправя: всичко е наред. Хората от зоната получават копейки, нищо повече.

Погребани са села, улици, гори – сякаш човекът сам може да се освободи от една враждебна земя …

Ние сме свикнали с това, че земята, водата и въздухът са нещо безопасно. Хората от зоната са най-вече селяни, те бяха консервирали мляко, домати, беше просто лудост. И казваха така: ама една ябълка си е ябълка, яйцето си е яйце, водата е толкова чиста, млякото толкова бяло. Това беше един нов облик на злото. В едно от селата ме заговори старица: и това ми било война? Слънцето свети, птиците пеят. – Изведнъж се оказа, че цялата наша култура на сплашването е била култура на войната. Бомби, гранати, това го знаехме. Но това тук беше нещо ново.

И все пак реториката, аналогиите, героизмът – всичко това произхожда от войната. Роботите не функционираха, но ликвидаторите продължаваха да изнасят облъчени отпадъци от реактора, а по-късно забиха върху тях съветското знаме, както четиридесет години по-рано върху Райхстага.

В определен смисъл това бяха самоубийци. Те отдадоха живота си, за да спасят Европа. По-късно ги питах: бихте ли отишли още веднъж? Почти всички отговаряха: да, трябваше да го направим. Имаше 800.000 ликвидатори. Във Франция някой каза, че се съмнява дали на Запад биха се намерили толкова много готови на саможертва хора. Те не знаеха какво ги очаква, тази ужасяваща смърт, която превръща в развалини здрави мъже за една-две години.

Те дори не носеха маски против праха – прекалено горещо. И все пак те спасиха света. Но когато видях жени, които перяха на ръка облъчените дрехи на ликвидаторите – това беше престъпление. Ня бяха им дали перални машини. Не бяха им казали нищо.

Разбирате ли, това бяха съветски хора. Не съм сигурна дали днес в Беларус ще се намерят толкова много доброволци. Днес хората вече знаят, че животът им е уникален, че той принадлежи единствено на тях.

Научил ли е човекът нещо от Чернобил?

Като цяло? Примо Леви беше казал, че човекът след Аушвиц е същият както и човекът преди Аушвиц. Гледайки на нещата така, трябва да се каже: човекът след Чернобил е същият както и онзи преди Чернобил.

Ние се променяме – от цивилизация на страха към цивилизация на катастрофите. Прогресът стана опасен – и за човека, и за природата. Урагани, наводнения и пр. водят в днешно време до почти също толкова големи загуби, както и войните. През Втората световна война Беларус изгуби една четвърт от населението си. От последствията на Чернобил днес страда всеки пети белорусин, една трета от страната е отровена.

Ние не можем да разберем знака на Чернобил, за нас това е чужд текст. Никой голям писател не се е занимавал с тази тема, никой философ. Чернобил лежи извън културата.

Източник

Светлана Алексиевич (род. 1948) е белоруска писателка, отличена с множество международни награди.

Коментари (10)

- 26-04-2010|Златко

На 26 април 1986 – спомням си го като днес – бях на работа в оранжериите на Бай Георги, един градинар на едро от Софийското поле, с чиято щедра помощ и доста бачкане избутах студентските години без особени лишения, дори напротив. И до днес, мисля си, съм майстор на кирката и лопатата от международна класа ... Е, тогава със сигурност бях.

Слънцето прежуряше здраво на този ден, а аз трябваше да пресея няколко кубика сух тор, примесен с камъни, сгурия и каквито щеш още боклуци. Беше толкова горещо, че цял ден работих по плувки. Но сърбежът по кожата беше някак много странен, по-силен от обикновено. Може и да изглежда като измислица, но в съзнанието ми се е запазил всеки детайл от този безкраен, изпълнен със сърбеж следобед. Едва успях да изчакам да се прибера в къщи и да се напъхам под душа, след което се търках докато ми опада кожата, а после спах като убит чак до следващата сутрин. Странно, когато разбрах за катастрофата, дори не се сетих за този сърбелив следобед. Едва десет години по-късно, когато през 96-та ми се роди дете, чиято главичка функционира също толкова странно, както и онази на момиченцето от „Сталкер“ (само дето моето не може да мести чаши с погледа си) ... та, чак тогава онзи следобед изплува от съзнанието ми, непокътнат като някаква консерва на ужасното ... кутийчица на Пандора ... сюжет за кратък кошмар ...

Разбира се, никой – а най-малко от всички пък аз – не може да каже на какво се дължи увреждането на дъщеря ми. Може да е Чернобил, а може и да са просто тъпите ми гени, чакали в продължение на поколения най-после да се развихрят. Или живакът от пломбите, които тогава изчовъркахме, за зла врага, само няколко месеца преди жена ми да забременее. Във всеки случай зоната е вкъщи, всеки Божи ден ... М-да. Съдба.

Бог да прости умрелите. А на живите – яко дупе! Амин ...

- 01-05-2010|Гост

Чувал съм, че последствията биха се проявили при третото или четъртото поколение, не при първото. Не че е някакво успокоение...

- 02-05-2010|Николай

А аз като да беше вчера си спомням първи май осемдесет и шеста - в училище сме в шести клас и се готвим да празнуваме празника на трудо. И всички до един от нашия клас, без изключения, се оплакваме, че ни боли глава и стомах. Стори ми се толкова странно - всички до един изпитвахме болка. Не знам какво е останало в организмите ни, не знам кога какво ще се прояви...

Години по-късно видях на Черноморието ни автобус с деца от Украйна, от зоната. Един автобус, пълен с мутирали и изродени дечица, с видими недъзи. Не пожелавам тази гледка на никого.

А темата ми е толкова болезнена, че едва ли някога ще съумея да формулирам какво точно изпитвам и мисля... Писателката го е казала много уместно и правилно.

- 02-05-2010|Иван Иванов - Ne moga spokojno da ...

Не мога да чета спокойно написаното от тези млади хора! Страшна е съдбата ви! Аз вече съм доста възрастен и от какво ще си отида от този свят е без всякакво значение. Какво да ви кажа? Бог да ви помага! Нека бъде волята му! Иванов

- 02-05-2010|Гост (77.85.180.xxx) 01-05-201

Половината пост ми е изчезнал някъде, не знам дали Златко го е изтрил или причините са технически. Все пак ще го постна и другото още веднъж...

Та от мой познат, който се е занимавал с измерване на радиационния фон по това време съм чувал, че показателите така и не са успели да достигнат обичайните за 60-те години, когато са се провеждали наземни ядрени опити. И доколкото нито човечеството се е изродило, нито има някаква масова епидемия от рак, нито са забелязани някакви други последици, според него истерията около Чернобил е до голяма степен изкуствено раздухана.

- 02-05-2010|Вера Михайлова - Аз съм радиохимичка и...

целият ми професионален живот е минал в работа с изотопи.

Аз не съм специалист по реактори (конструкции, управление, защита и други подобни), но все пак си мисля, че разбирам от тази материя малко повече от един хуманитар, например.

Това, които казва за усещането си на 26 април 1986 г., след обяд Златко Енев мисля, че е по-скоро внушение, отколкото резултат на някакво облъчване.

Защо твърдя това?!

Защото мисля, че радиоактивния облак по това време все още не е бил достигнал България.

Спомням си, че на тази зловеща дата, 26 април 1986 година, отидохме в село Българене, Ловешко (там преди наколко години си бяхме купили една стара къща) и както винаги там, вечерта , на това закътано място, пуснахме ВЭФ-а и чухме ужасяващата новина, че шведите са констатирали повишение в радиоактивния фон и че вероятно това идва от СССР. Това е било или по ВВС или по "Свободна Европа", а може да е било и по "Свобода". Не си спомням точно.

После вече научихме, че катастрофата е станала в 01:23 часа. Но това го научихме много по-късно.

Това, което се случи тогава не било преживявано от човечеството.

Ето някаква представа за мащабите

"Над 600 000 запасняци, военни, и граждани са работили по затварянето на реактора и овладяването на всички рискови проблеми (втори взрив, заразяването на река Припят, намаляване на радиоактивния прах и затварянето му в 30 киломеровата зона, ограничаването на риска радиация да бъде разпростанена от животни, изграждането на обходна стена, изграждането на саркофага и т.н.) в рисковата зона през първите 6 месеца. От тях около 25 000 са починали под 40 година възраст а 200 000 са обявени за инвалиди. Неопределено количество хора са заразени поради опита на правителствата в различни държави (това включва и България и Франция) да отрекат инцидента, или това че радио активен прах има в атмосферата им. Кръвните ракови заболявания в Европа са повишили честотата си 60 пъти в последните 20 години, спрямо статистиките правени през 70-те. Само в Русия над 1 152 деца са оперирани от рак на щитовидната жлеза, директен ефект на Чернобилската авария. Същият тип "чернобилски" рак се наблюдава из цяла Европа, включително "незасегната" Франция. По данни на изследвали проблема, само в Беларус има 300000 родени след аварията деца, които страдат от проблеми причинени от нея."

У нас поведението на управляващите беше направо престъпно.

Председателят на Комитета за мирно използване на атомната енергия по това време беше Иван Пандев. Според Закона за атомната енергия негово задължение беше да обяви за случилото се, но той, съпартизанин на ген. Семерджиев, просто се покри. И накиснаха Шиндеров и още един (забравих му името). Този Иван Пандев по специалност беше (доколкото знам) авиоинжинер.

Когато се прибрахме в София веднага в лабораторията дойде при мен един полковник и ме пита: - Кажете какво да правим с кравите?!

Тогава разбрах, че "нашите хора" си имали стадо, от чието млеко се хранят.

Тази история е толкова криминална.

- 02-05-2010|Павлов Д.

Покрай личните ни трагедии и тягостни спомени сякаш пропускаме акцента в интервюто,а именно "прогресът стана опасен".Консуматорското ни общество загърби и преклонение,и страх пред майката природа в името на материаното "благополучие".С неистов егоцентризъм се стремим да я "подчиним" на личните си интереси и икономически изгоди,без да мислим за УТРЕ.Това е може би и голямата болка на Алексеевич.Поне така мисля.

- 09-05-2010|Гост

Тази тема не бива да потъва в забрава! Нелепици са и приказките за преекспониране на опасността. Да, "сърбежът" е пресилен, защото всъщност човечеството за първи път се срещна с едно неиздаващо се по никакъв осезаем начин зло. Лично аз в дните на най-силното радиационно замърсяване над България, разхождах кучето си, радвах се на прекрасния слънчев ден, скубех млади тревички и ги дъвчех - наслаждавах се на прекрасния им млад сок... Казват, че най-сериозните последствия от радиациата започват след 35 години. Е, останаха още ...няколко. Отказвам да пресметна колко точно.

- 10-05-2010|Емил

Злати!

Аз също си спомням тези проклети дни и зная какво е Чернобил не само от снимки.Облакът дойде при нас не на 26 а с два дни закъснение.Тогава с жена ми чакахме дете,бяхме много щастливи.Разхождах я всеки следобед,а в същото време е трябвало да се крием в затворено пространство.Купувах цели щайги с ягоди,защото тя ги харесваше много.Правеше ми впечатление,че тези ягоди не бяха като другите-изглеждаха ми странно зацапани с някакъв странен белезникав прах.Миех ги една по една,докато придобият нормален цвят и вид.Оказа се,че това са били български ягоди за експорт на Запад,но са били сериозно поръсени от Чернобилския облак и никой не ги е искал.Нашите управници вместо да ги унищожат -ей така да не отиде зян ,ги бяха пуснали за вътрешна употреба.Мисля,че тези ягоди също допринесоха за това след около месец и половина да загубим детето,което чакахме.Дори не ни казаха резултатите от хистологията-всичко беше ясно.Единственото нещо което лекаря ни каза,когато я изписваха от болницата беше-смятайте,че сте имали късмет и вие и детенцето,че не се роди.По-късно работата ми ме отведе в този район,при това много пъти.Запознах се с много хора които имаха пряко отношение към Чернобил.Мои познати работеха в института "Вернадски"-това е основния научен институт в Украйна,който се занимава с последствията от аварията.Това което видях при тях и заедно с тях не може да се забрави.Бях си запазил една химикалка от тях за спомен и едно момиче което разбра за произхода и я захвърли и след това повече от един час се миеше и пак се миеше,независимо че нямаше пряка опасност за нея.Но може би най-кошмарният ми спомен ми осигури един приятел-една изключителна личност-

Доктор Юра Фролов.Част от неговите служебни задължения беше и лечението на т.н."ликвидатори"-хората които бяха работили по ликвидирането на последствията от аварията,както и всички пострадали.Беше нещо трудно разбираемо-намирахме се в един санаториум в едно изключително красиво място(нарича се "Ракетное урочище"-там някога е имало ракетна фабрика и са изпитвали ракети,преди да ги изпратят за бой в Кримската война)-там се сливат две реки и природата е била толкова щедра към хората,че ти се иска само да стоиш и да гледаш-имаш чувство,че дори и гледането лекува.И същевременно гледаш тези хора,които в пълния смисъл на думата бяха слизали в ада заради другите.Те знаеха вече всичко-че тази прекрасна гледка ще бъде последното нещо което ще видят на този свят.Знаеха,че държавата им ги беше предала,че политиците ги бяха употребили.Но имаха някаква странна мъдрост-бяха изпълнили дълга си,и навярно бяха спасили много повече.Това което пише Светлана Алексиевич (това е една изключителна писателка-нейната книга"Войната не е с лице на жена"ме потресе още преди тридесет години) е едно към едно с това което видях там.Чернобил промени много ,но се опасявам,че отново историята пак не ни е научила-тя пак наказва за незнание. Дано да ни направи поне малко по-чувствителни и по-внимателни.

- 13-05-2010|Стилиян Стоянов

Статията правилно поставя тезата, че Чернобил си остава неразбран знак и парадоксално си остава в контекста на познатите и общо взето разбираеми клишета - техногенната катастрофа, жертвите, немислещото и жадно за енергия човечество, което в тази си жадност върви към гибел, мълчащата съветска (и несъветска) пропаганда. Може и така да е. Четири години, от 1994 до 1996 г., работех в Киев, който е на стотина километра от Чернобил, и гледах как по улиците майките тикат количките с бебетата си. После в един влак се запознах с Елена Стоянов, която каза, че работила с ликвидаторите. Тезата й беше, че няма смислено обяснение за това, как действа радиацията на отделния човешки организъм - сред нейните пациенти имало хора, които отдавна би трябвало да не са живи, защото са работили в зоната на самия взрив, но били живи. От друга страна, в зоната и до ден днешен продължават да живеят хора, които не искат да я напуснат, нищо че електричеството е изключено от селата, транспорт няма, магазини също. Нещо като зоната в "Сталкер". В Киев най-напред се замислих за моите деца, които са родени две години след Чернобил. После се замислих и за моето поколение, родено в началото на 60-те, когато ядрените опити в атмосферата не са били забранени. Очерта ми се идилична картина: мама ме вози в количката, кротко ръми радиоактивен дъждец. Сигурно е имало и такъва дъждове в нашето детство. Но не трябва, мисля си, да живеем в перманентен страх или пък със съзнанието за извършена спрямо нас несправедливост. Тези, които са ни уредили с радиоактивни дъждове, както и тези, които не ни казаха за Чернобил, не са прави, погледнато от дистанцията на 24 или пък повече години. А ако ни бяха казали, дали нямаше да предпочетем да останем в уютната си, па макар и радиоактивна зона, подобно на хората, които и досега живеят около Чернобил? Ей това не знам.

Птиците на Господа

Автор: Михаел Стомин

Конкретно запитан, човекът казва: „Имам една малка птицевъдна ферма.“ Фермата му е наистина една, но не може да се твърди, че е малка, тъй като – до момента поне – е единствената в страната и отвъд нея; а той отлично знае, че когато дадено нещо е единствено на света, няма как да бъде сравнявано със себеподобно: може би, под „малка“ разбира „не много голяма“ – за представите и намеренията си, съответно. Най-точно би било ако се каже, че фермата му е уникална, и за подобно определение има причина: тя е предназначена за художествена – той я нарича „артистична“ – обработка на обикновени Passer domesticus. Поради тази причина фермата не е даже и „птицевъдна“ в обикновения смисъл на думата.

Ако влиза в Гривен след май, слухоохотливият пътник непременно ще чуе трудолюбивото жужене в дивите крайпътни рози: то е прозрачно и много по-приятно за ухото от жуженето на електропровода над тях; но късопрелетни птички, подскачащи по бодливите вейки може да не види: по простата причина, че почти всички врабци на поселището и близките околности живеят в артистичния салон на Вихрен Господов, познат като „Господа“. Той ги купува на кило от Ицо Топалов – един дванайсетопръст прекупвач, който брои банкноти като машина; за него пък ги ловят роми-птицелови от цялата страна, които го наричат „Изо Топа“.

Фермата има име: „Арт деко“. Задачата й се състои в това да произвежда за пазара един продукт, търсен от много хора – заради сравнително ниската си цена и цветна оригиналност: Господа декорира обикновени врабци – градски полски и саксаулни, които за минути се превръщат в пъстроцветни канарчета и синигери така убедително, че щом се видят в огледалото на шоурума – една пометена от праха и спомените си плевня – птичките започват да се държат като щурци в домашно огнище: пеят, стържат гъдулки като луди, и Господа е наясно, че ако постройката все още се държи на крака, то е заради песните им. Всъщност, той приготвя само цветни скици, по които двамата декоратори, наречени „л’екип арт брют“, оцветяват пернатите. Крайният резултат е – какво друго – вълшебство. „Наблюдава се винаги, когато човекът открива свободните валенции на природата“, обяснява почудата и възторга на посетители и клиенти Господа.

Изо Топа няма постоянно местожителство, и след доставка остава обикновено да преспи при Господа: в такива случаи нощува върху и под една широка талпа в шоурума, за да се опази от курешките. По природа мълчалив, той носи панталон с големи джобове – заради шестпръстите си ръце, които рядко вади оттам – и смята, че животът е едно хронично безсъние на дявола; освен това е кораво убеден, че човекът е бяла въздишка и една-две шепи черна пръст: „На Бога, чия иначе?“ Освен всичко това, той е личност, която знае достатъчно, за да иска малко, и това го прави приятен гост и съдружник на Господа. Двамата са връстници-самотници по принуда. „Защото, както казва поп Паун, съпругата е едно залудо търсене на Едем, което ни отвежда в Геена. Е, не е ли прав?“, пита при повод Изо Топа – „ЕТ ‚Колорит‘ – маркетинг и консултации, Ицо Топалов“, според визитката му. Поп Паун е разкаял се алпинист и негов приятел-изповедник, който – Изо Топа не пита защо – не обичал думи като душеприказчик, оперативка,осколка или мероприятие. Обяснява си го с неутолимо-неумолимото родолюбие на отеца, което не допуска употребата на такива „руси Маруси“ в езика ни.

Господа вдигна глава от пъстрата рисунка върху работната си маса: беше дочул познатото двутактово дишане на „Ерих“, който влизаше в поселището с деветдесет „поселяни“– както наричат себе си жителите му. Той стана да отвори портата: когато трабантът мина покрай него, видя тъгата в очите на Изо Топа. Помогна му да свалят телените клетки с писукащи пилци, пътната торба и едно дъбово ковчеже, което виждаше за пръв път; после отиде да донесе прясна вода: беше много студена, и Изо въртеше дълго всяка глътка в устата си, преди да я преглътне.

– Поп Паун се спомина внезапно – рече той и посочи стъклената чаша с глава. – От завчера съм празен като нея.

Докато погледът му търсеше някаква опорна точка в синия въздух над Гривен, той разказа, че монахът лежи под чепатата черница пред олтара от вчера – след злощастен опит да покори северната страна на манастирската камбанария. „Знам, че го е правил често, през зимата дори, но сега се откъсва заедно с една ръждясала ламарина от кубето и… Да, през август трябваше да навърши петдесет и четири.“ Той напълни чашата; отпи и като преглътна, уточни: „Колко висока ли? Дванайсет метра – без кръста. Паднал е като ударен от томахоук хеликоптер.“

– Поп Паун ли? – попита Господа, без да си дава сметка, че познатата му разсеяност е, меко казано, неуместна. – Като невръстен съм мислил, че поп не се пенсионира и не умира, но по-късно чух, че поповете умират под чуждо име. Сега съм наясно, че това се отнася само за монаси, владици и патриарха. А колкото до катеренето, алпинизмът е чист вид наркотик: човек остава зависим до края на съдбата си. Дъщеря му дойде ли за погребението?

Изо обясни, че Парагвай е много далече. „Мисля, каза още той, че човешката душа е една постоянно раждаща се и умираща въпросителна.“ Господа не си направи труда да попита защо мисли така, и приключи темата рязко: „Аз смятам, че тя е въздух в белите мехури на млякото и пушек в черните въглени на вечния огън. Но това е мое мнение. Ако пресметнем обаче колко ценно време ни губят всички ония, които имат собствено мнение, ще се разтревожим неутешимо. Какво е това сандъче, Изо?“

Изо преглътна въпроса с помощта на глътка студена вода и отговори вяло:

– Дъбово. Поп Паун ми го подари седмица преди твърдото си приземяване, сякаш е знаел какво го чака. Вътре има една ситно изписана с валенции тетрадка, и един камък с голяма – той показа едната си ръка – въпросителна. Сигурен съм, че сега вече знае отговора. – Той отпи отново и дообясни: – Бил е биохимик като теб, преди да стане божи служител.

– Знаех, че е бил алпинист, но за образованието му чувам от теб. Но не съм изненадан, защото е нормално да научаваме повече за хората след смъртта им. Искаш ли да си опържим по две яйца?

Изо Топа прие, но възрази:

– Има и изключения.

Докато вземаха аперитива, Господа поиска разрешение и поразлисти тетрадката: отначало дъвчеше мезето нормално; после все по-бавно; после спря съвсем.

– Прав си. Държа ги в ръцете си – рече той и се запита сам: „Как може да не съм видял тези свободни валенции досега?“

– От много листа човек не вижда храстите – отговори Изо. – Глупаво, но се случва. Къде са били досега тия свободни валенции, Вихрене?

– Във Валенсия, може би. Не знам, не знам. Знам само, че са били свободни като птици, преди тоя поп Паун да им върже краищата. Да ги откриеш, Изо, е все едно да ти пратят билет за Стокхолм и обратно. Сега, сега едва виждам и разбирам защо моите оцветители издържат само няколко седмици, разбираш ли за какво говоря, приятелю Изо. Разтърсен съм.

– Вярно е – призна Топа –, но досега не съм чул някой да се оплаче от това. Напротив! Срещам само доволни клиенти, защото освен артистично пребоядисани врабки за по пет лева ти им предлагаш и оригиналните си бои. Нима кестенявите не се изрусяват през месец по същия принцип? Какво е вечно на тоя свят, в крайна сметка? Помъчи да се съсредоточиш, Господе, за да чуеш нещо по-важно, става ли? Ето, вземи! Какво ще кажеш за това?

Тъмносивият камък напомняше мъжка длан: беше само малко по-голям, но плосък и набразден от светлосиви линии; очевидно несътворена от човешка ръка, една голяма черна въпросителна сякаш питаше наблюдателя нещо съдбоносно. Докато я разглеждаше внимателно, Господа промърмори „странно, загадъчно, страховито и абсолютно необяснимо“, обърна го и, като го нагласяше към светлината, попита: „Знаеш ли какво пише тука, Изо?“ Топа не знаеше и отвърна, че изобщо не го интересува, защото: „На света има цели планини от изписани камъни, но хората искат да гледат порно, вместо да ги четат, нали.“ Все пак Господа успя да разшифрова: „Връх Теодорика, седемнадесети осми, хиляда деветстотин седемдесет и втора, ПТ.“ „Това значи Паун Тодоров, помогна му Изо, който е бил подстриган като дякон от не помня кой дебел епископ. До смъртта си тоя упорит човек търсеше отговор на някакъв много важен въпрос, и като гледам вълнението ти, разбирам, че го е намерил в твоите свободни валенции.“

– Животът е каприз на логиката – обобщи замислено Господа и отиде да приготви омлета.

Пролетта слушаше мълчаливо слънчевите песни на пребоядисаните като синигери и канарчета врабци в шоурума; замириса на яйца в горещо масло. Изо Топа намери бирата прекалено студена и се отказа със съжаление.

Когато обядът приключи, продължи:

– Поп Паун, спокойна му съвест, обичаше много птиците. Казвал ми е, че вижда песните им в цветове, а чува цветовете им като музика, и сега се питам защо мислите на мъртвите ни звучат по-мъдро от думите на живите. Разказвал ми е за някаква жар-птица, която идвала да пали кандилата на манастира за Великден. Тогава ми се стори направо налудничаво.

– Лудостта на живите е мъдростта на мъртвите – прекъсна го Господа и уточни: – Сигурно е знаел и защо птиците са по-пъстроцветни от млекопитаещите.

– Казваше, че Всевишният изработва цветовете от песните на птичето си войнство, но и в това повярвах едва след смъртта му. Като казвам жар-птица се сещам, че ти нося поръчка за пет броя. Склоних собственика на верига ресторанти за печени бройлери по две и петстотин на бройка. Моят процент остава същия.

Господа го изгледа недоверчиво; рече: „Много съблазнително, но не съм Господ, за да свързвам свободните валенции на нещо и от приказките, Изо.“ Топа го попита за дядо Коледа, но не дочака отговор и поясни: „Става дума за препарирани жар-птици, ако това има някакво значение в случая.“

Господа се оживи видимо. Обясни, че това било по-лесно, отколкото да оцвети препариран казуар например, защото: „За разлика от белите американски пуяци, каза, казуарите са диви птици, срещат се само в Нова Гвинея и Австралия и не се внасят у нас изобщо. С оцветителите, открити от поп Паун, ще му измайсторя жар-птици от бели американски пуяци, охранени специално за Деня на Независимостта, които да палят скарите му сутрин.“

Изо изчака нетърпеливо да доразвие цялата си идея и попита:

– А хрумвало ли ти е случайно, че докато другите яхат пухкавите облаци, ние можем да опитаме нощно кацане в реалността? … Да, слушам се много добре. Аз виждам, че много хора летят в блаженото небесно море, Господе, мислят, че и то е до колене, и съвсем не забелязват това невинно торнадо „Либерал“, което лети с огромното си врабчово око насреща им … Да, точно така: говоря ти за приближаващата финикийска криза, която, връхлети ли ни веднъж, ще опоска както държавата, така и валутния и борд като топъл просеник. За тях ще останат само курешките, така че си струва да помислим навреме.

– Добре, добре. Не разбирам само защо проповядваш идеите си като притчи – съгласи се охладено отегчен Господа.

Изо Топа насили усмивката си и продължи:

– Положението е критично. То изисква ново мислене и работеща стратегия, ако искаме не само да запазим пазарните си позиции, а да ги укрепим и разширим. Иначе …

– Не се тревожи – прекъсна го нетърпеливо Господа. – Нали разполагаме тук – той посочи тетрадката – със свободни като врабци валенции. Ти си чувал за оня Кристо с пакетно му изкуство … Не било пакетно ли! Нима това което произвежда, не ти прилича на пощенски пакети? Може много да разбира от опаковане, но бедният: той използва цветовете на мъртви материи, Изо. А нашето изкуство е живо и, ако трябва, ще повтарям денонощно: то е призвано да запълни част от неволните пропуски на природата … Не, не, нищо не си въобразявам. Убеден съм напълно, че с новите оцветители ние ще превърнем в цветиста метафора всяко срещнато магаре.

Изо Топа възрази, че това може да се окаже една подмяна на поп Пауновите идеали, но Господа оспори това и продължи още по-неудържимо:

– Нали искаш да кацаме в политиката?… Чудесно! Но щом е така, трябва да следваме стръмния път на призваните.

– И как си представяш това на дело, Господе?

– Не съм мислил толкова подробно – призна Господа. – Но имаме свободен избор и ще го измислим заедно.

– Няма да се наложи. – Изо Топа бръкна в торбата си и извади още една тетрадка. – Поп Паун се е погрижил навреме и за това. Ето указанията му, събрани на едно място: кратко, ясно и прозрачно като детски сълзи. Съветите на добрия човек са по-ценни от тези на злобния поп Макиавели, още по-злобния Русо и останалите мързеливи скудоумници. Ще отворя на някоя случайна страница, за да се убедиш сам.

Изо отгърна и прочете: „Бялата лястовица е небесна метафора на надеждата. Земните страдания са тежки, може би и излишни, но човекът е посочен да ги носи. С волята на Небесата, аз реших да открия метафора на радостта, за да станат те по-поносими за всички. И виждам, че я открих в песните на цветовете ти, Боже.“ Чу, ли? Той говори за доброто на всички. А това е вече политика: не на парите и тяхната душа – завистта, а на радостта; и не на възможното, а точно обратно, съгласен ли си?

– Не виждам илюстрации – отклони отговора си Господа.

– Защото няма. На друго място той казва, че илюстрациите са чужди внушения и дава за пример Гълъба на мира, който е бял, но не върши никаква работа. Момент да намеря страницата …, да , ето какво пише тук: „Нека сега се помъчим – всеки за себе си – да си представим един розов, небесносин или пъстрокрил гълъб. После цяло ято от подобни такива, което лети над танкове и самолетоносачи. Ако някой сметне въображението ми за наивно, ще му отвърна така: бяло е лицето на наивността и тъй като природата е една чужда идея, моята е да откривам валенциите на мъдростта й. П.Т.“

Изо Топа продължи да разлиства напред-назад мълчаливо.

– Имам някои възражения, Изо, но бръщолевенето му, общо взето, минава. По-важното е, че е открил нещо, което е достойно за цели две Нобелови награди на място. Но сигурен ли си, че го е завещал на теб, защото иначе бих се чувствал някак неудобно, нали разбираш. Добре. Очевидно е имал доста свободни валенции под шапката си този, полуразкаян да го наречем, химически елемент, и монахо-алпинист; тоя, мир и слава му на небесата, пъстър като паун поп Паун. Ако приемем, че „П“значи Паун, какво тогава означава това „Т“?

– Туранов. Гледай, попаднах на още нещо любопитно. Ето какво казва тук, покойникът, слушай внимателно: „Представете си, че сте поканен за рождения празник на петгодишно момиченце. Какво ще се случи, ако вместо китайска играчка му подарите пет оцветени с всички земни цветове птички? А духането на свещичките върху тортата? Не е ли светлината им душа на мъртвите? Защо тогава вместо детето да я гаси, не пусне цветовете на свободата през прозореца, за да им се радват всички? А то да разбере, чесвободата не е торта, а крилата радост. Имам утеха и за бедните, които празнуват осемдесет, например: проблемът може да се реши и само с една птичка, ако на гърдите й се изпише числото.“ Е, как ти се струва, Господе? За мен е много мъдро. Един момент, усети ли някакво клатене?

Господа подмина въпроса и взе думата:

– Ако религията е изкуство на словото, политиката е неговото изкушение. Не ме сърби изобщо казал ли го е друг преди мен, но е факт, че и двете са му длъжници. Трудно ще ни е да опазим чисти цветовете на природата от калните подметки на политиците, но можем да опитаме. Не е тайна, че те обичат да се преобличат като травестити идейно, това мен не ме бърка, но гардеробът им трябва да подбира изкуството. И ще ти дам един пример: вчера получих телефонно запитване за хиляда и двеста врабки, оцветени в бузлуджанско червено … ще ти обясня …, точно така, за червения конгрес на Бузлуджа говоря, да. И да ти кажа ли в какво ги убедих, червените дренки? Май нещо пак се разклати, усети ли?

Изо Топа каза „Предполагам, че гърмят тротил в каменните кариери на Ястребец и в неделя, карай нататък“, а Господа се съгласи лесно и продължи:

– Казах им, че ще е по-добре да пребоядисаме три пъти по толкова, ако искаме да бъде онагледена вятърничавата им идея за национално съгласие. Да, но искали да помислят, и за да им помогна, аз свалих десет процента от цената, а те се отказаха от мисленето. Можеш ли да доставиш поне три хиляди полски врабки до седмица?

– Имал съм подобна идея и сам, но беше за сини врабки. Даже я предложих на един тъмносив функционер, но той отговори, като рече, че синьото не само че не се вижда при безоблачно небе, а се губи в него и въобще не си струва. Затова не съм ти го казвал, но имаме ли други цветове на разположение? Царско жълто например?

Господа направи кисела гримаса и обясни, че ако в тази партия царят дава, пъдарят – не, и обратно, но може да си направи устата за съдействие срещу процент на едно високо място. „Тя се нуждае спешно от нови, а не от царски одежди, но това не е моя работа, Изо. Няма да е излишно, ако направим промоция на нашите нови продукти по време на празници. Вместо празните балони, които, за ужас на децата им, се пукат за минути, татковците да купуват нашите животописани птички. В ръчиците на едно дете те ще се превърнат в милувки на всеки празник, а не във въздух от празните балони на суетнята. Идеята ми е да помогнем на двадесет и първия век да стане век на пъстроцветните крилати създания, а не на стоманените крилати ракети. Тази идея, приятелю, ме докарва винаги до лудо щастие … Ето! Сега наистина усещам, че нещо тътне, гърми и се клати под подметките ми.“

Господа се канеше да каже още нещо, но то увисна в гърлото: земята под краката му се разлюля за цели десет секунди – същите десет, за които беше чувал да казват, че са дълги като вечност. Когато тя отмина, той се закле: „Изобщо не съм чул виковете на Леко, нито пък съм видял уплахата си, която, нали, сега ми описваш като смъртна, Изо. Мога да се закълна, обаче, че кръвта ми стана бяла като пяна за бръснене най-малкото. А ти, Леко, какво? Ти къде беше в този толкова критичен момент?“

Бръснатата глава на дотичалия отнякъде пазач остана притисната между дланите му, и Господа реши, че Леко не го е чул; повтори въпроса, на който щеше да отговори Изо, ако телефонът не беше иззвънял в джоба му. „Няма ли да е по-добре утре, попита той, защото току-що имахме слабо земетресение, да не би да повтори по-силно след малко … Добре, както решите…, дочуване. Молят ме за интервю от някакво радио. Леко, добре ли си? Ти защо …“

Глухият трясък прекъсна мисълта му …

„Само на двайсет и пет метра оттука, каза той пред неделния екип на радиото същия следобед, покривът на шоурума се продъни като камъшитова кошница и погреба петстотин, да точно петстотин и нито една по-малко, цветно декорирани птици под себе си … Вижте какво, имам нужда от време от успокоение толкова, колкото крокодил от зъболекар. Аз и моят съдружник господин Ицо Топалов се тревожим в момента много повече за окото на „Либерал“. Той сам може да ви обясни по-изчерпателно за онова, което се готви да ни връхлети много скоро като ято саксаули …, да, това са вид пустинни врабци, които поскат всичко по пътя си и оставят курешките за хората. Искам, обаче, да предупредя всеки, които е яхнал някой пухкав розов облак и си въобразява, че плува в плитка до колене синева: цветовете на природата ще изчезнат в стълб от прах, и това е една много лоша новина. Но има и добра: те ще се появят пак само след седмица в чисто новия дизайн на „Арт деко“ като пъстрокрила утеха за всеки, който може да види песента им – злак за човешката радост и надежда.“

Господа каза още нещо в същия стил, а екипът не забрави да благодари за интервюто и да се отправи към портата. Един мръсножълт котак с безразличен като портиер на ада поглед, гледаше от срутения покрив как Господа и Изо Топа се ръкуват безкрайно при портата.

– Почакай още малко, цветоядецо. Либерала ще ти закрие банковата сметка и без земетресение – предупреди го Леско, преди да я заключи.

2009, Гормах

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (1)

- 08-08-2010|Мануела Кръстева - Доброто твори радост

Колко малко е нужно да създадем радост на другите с нашите добри идеи.

Дебют в Будапеща

Автор: Светла Кьосева

Един роден в Ангола португалец, който живее в Амстердам, словенка от малко селце в Алпите, учила в Любляна и Утрехт, която живее в Берлин, словачка, която след следване в Бърно се установява в Бристол, австрийка, обиколила немскоезичния свят, се установява в Берлин – все участници в десетата европейска среща на дебютните романисти, която е едно от централните събития по време на Международния панаир на книгата в Будапеща, тази година от 22 до 25 април. Сред тях добре се вписва и българинът Захари Карабашлиев, направил своя преход в пространството от Варна до Калифорния. (За съжаление, „протуберансите“ на исландския вулкан прекъснаха неговия полет към Европа и той не можа лично да присъства на срещата. Текстовете му обаче бяха публикувани в трите издания на фестивала.)

В книгите на европейските дебютанти – на възраст от 20 до 48 години – думата не е само за движение в пространството: в тях се осъщестяват интересни преходи от език в език, от култура в култура, между минало и настояще. Навярно това наведе и водещата, литературната критичка Анна Гач, на въпроса: какво означава днес понятието национална литература? Унгарският писател Виктор Хорват (автор на романа „Турско огледало“, представящ унгарската история от ХVІ век по един нехарактерен за унгарската литература начин – през погледа на турски младеж) смята, че ако през ХІХ век най-голямата човешка организация е била държавата, на териториална основа, днес най-големите човешки организации – корпорациите, не са териториални. Факт, който значително измества и представите за национална литература (очевидно в нея не можем да впишем само авторите живеещи на определена територия. Нито дори само пишещите на един и същ език – защото какво става с тези, които сменят езика? Дали Димитър Динев и Илия Троянов не са и български писатели?)

В същото време в съвременния глобализиран свят, особено в малките европейски държави, истинският успех на една книга се измерва и с международното й признание, с превода й на други езици. Произведения с универсален код намират пътя до читателите в различни страни. За тази универсалност и пресичането на границите много допринася и Интернет. Почти всички от участниците в срещата имат много професионално направени интернет страници, от които човек може да се осведоми (и на английски) за тях и тяхното творчество. Това ги кара рано да осъзнаят, че има неща, които – макар и в домашна среда да звучат престижно – могат да се окажат ирелеватни по отношение на други светове, смята словенката Наташа Кламбергер, изминала пътя от малко словенско селце през следване в Холандия до сегашното си местожителство в Берлин. В същото време не бива да се мисли за някакво откъсване от корените, тъй като темите, които вълнуват авторите са тясно свързани с идентичността, самотата, контактите между хората. Тази връзка с родното намира израз и в ежедневието им. Самата Наташа е инициатор на екологична програма в родното си село, наред с работата си на разследващ журналист в Берлин. Но това важи и за други.

Движението във времето, пространството и езика може да се проследи и в житейската съдба дори на най-младите автори, и в текстовете им. Французинът Бруно Насим Абудрар разказва за любовта на млад арабин и еврейско момиче от Трансилвания. Професионалният му живот е свързан с френското изобразително изкуство от ХVІІ в. Роденият в Луанда (Ангола) Рокардо Адолфо най-напред се установява в Португалия, а след Макао и Лондон днес живее в Амстердам. „Какво се случи с мене, след като умрях“ разказва за адаптацията на млад емигрант в новата среда. Интересен е езиковият експеримент на Арно Камениш, Швейцария, който пише своя роман на немски и реторомански. Дори чехът Марек Шинделка, който според биографичните му данни никога не е напускал за по-дълго време страната, пише за екзотична Япония, а холандецът Винсент Оверем в текстовете си се движи във времето между настояще и минало.

Характерна особеност на тези дебюти е, че литературата бързо напуска страниците на книгата и търси реализацията си на филмовия и телевизионен екран, в комикси и Интернет сайтове. Тя е плъзнала с хиляди пипала към своите почитатели, което не намалява шансовете й да се загуби сред информационната джунгла на съвременния свят. Тези, изпитали превратностите на преселението, трудностите на езиковата комуникация, отчуждението на затворения в себе си свят, жаждата да разкъсаш самотата хора – защото те не са само писатели, а хора с разнообразни професии, свързани с определена част от Европа, която наричат свое родно място – убедена съм, се ориентират умело в необозримите пространства на писменото слово. Усилията им да го доведат до своите читатели ме изпълват със симпатия и уважение.

Светла Кьосева живее и работи в Будапеща. Завършва история и философия в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Отговорен редактор на списание Хемус. Тя превежда съвременна унгарска поезия и проза. В неин превод в България са излезли два романа и десетки публикации в периодичната преса. Пълнокръвността на преводите й ни докосва до тайните на оригинала. Стиховете й, публикувани в българския и унгарския печат, позволяват да надникнем във вътрешния й свят в мигове, когато човек е насаме със себе си. „Водоравно и отвесно“ е първата й самостоятелна стихосбирка.

Описването на съвременната българска литературa

Автор: Антоанета Алипиева

Начини на самопредставяне пред себе си и света

След множество хоризонтални и вертикални прочити на българската литература, извършени в последните двадесетина години, ще отбележим, че те имат значение предимно в балканския регион, и най-вече – в границите на нашата държава, чиято официална доктрина е нацията. И още нещо ще кажем: българската литература е екзотична, творена на екзотичен език и в този смисъл е „леко“ недостъпна за глобални общества, обединени от световни езици като английски, френски, немски, руски... Подобна характеристика се задълбочава от недотам грижовни институции, които, подкопавани от домашни крамоли, не осигуряват идентичен износ на съвременната продукция, нямат дългосрочна визия за „витрина“ на литературното ни съвремие, не подготвят сериозно преводачи отвън, мотивирани да се грижат, т.е. да се хранят от съвременни български автори. Слаба държава, слаба литература, опряла се на фрагментарни, епизодични и лично-субективни грижи за културата ни. За разлика от тоталитарния режим, който беше предоставил „несправедливостта“ в износа на литература на институциите, играещи ролята на желязна цензура, то уж либералното общество на прехода се оказва още по-силно цензурирано тъкмо поради липса на единни държавно-стратегически усилия. В него всеки се бори сам или групово, и тези усилия стигат преди всичко до вътрешното присъствие в полето на регионални или в по-добрия случай на национално-заявени общества, което пък дава локалната характеристика на претенциите. В либерализирания до неясни критерии преход за огромна част от хората „вътре в“ литературата означава да имаш публикуван текст и да потичаш малко, за да попадне този текст в някакъв преглед. С други думи, букет от графомани, в който участват не само художествени автори, но и критици.

В по-обобщен план локалните вдълбочавания в литературата са предизвикали една вярна теза на Светлана Стойчева: „Балканските местни култури и политически клишета на националното мислене и исторически представи имат доказано повече разделителна, отколкото обединителна функция… Отдалечаването на гледната точка не прави Балканите по-малки, а по-релефни“ (1). Едната гледна точка, чрез която съвременната българска литература се описва, е именно „релефната“. Но преди да започнем да я изясняваме, ще посочим три такива „описа“ на съвремието ни, които дават оригиналните български идеи при представянето на общия план на литературата ни: това са „Българската литература след 1989 година“ от Светлозар Игов (2), „С помощта на чук. Към критика на гилдийната идеология“ от Александър Кьосев (3), предшествана от „Радикален манифест“ от същия автор, и „Литература в междувековието“ от Пламен Дойнов (4). Автентичното в тези текстове идва от това, че заявени, те вече се мултиплицират, епигонстват се, така да се каже, от други автори, и лишени от авторско преживяване, се превръщат в конюнктури, траещи докато могат да се продават.

Апокалиптичната визия за българската литература се проповядва от Александър Кьосев, който по принцип не вижда особен смисъл в българското, затова и не предполага неговата историчност: „В тоталитарен режим нейните пластове изглеждаха приблизително така: „отгоре“ – официозен писателски съюз, производство на „класици“ по партийна поръчка, идеология, проникнала и в най-интимната тъкан на текстовете, писателските и читателски нагласи. Бездарници на власт (или по-лошо – мутирали таланти) упражняват идеологическа цензура, празнуват юбилеи и получават държавно субсидиране за издаване на безсмислени книги, които никой не чете. „По средата“ – раздута и надута интелигенция, обладана от безсмислена патетика, другото лице на дивия провинцо-национализъм. Тя лекува комплексите си чрез „високото призвание“ на литературата и се опира на публика, която чете много, защото няма никакви други развлечения и защото няма откъде да има вкус. „Отдолу“ – разбягващи се поколения, бохемстващи младежи в случайни литературни кръжоци, самотни културтрегери, полудисидентски експерименти без критерии за това какво е успешно и какво – не; отсъствие на обща кауза, от време на време – проблясване на луди, самоунищожаващи се таланти.“; „В периода 1990-2004 се оказа пак, че литературата няма бъдеще – макар и вече в една нова среда и по причини, съвсем различни от описаните по-горе. През този период (ако това е период) българската литература сякаш умря (или по-лошо – полуумря, изпадна в кома), без сама да разбере това. Ако съществуват някакви писатели и литератори или дори „поколение на 90-те години“, всички те приличат на бродещи динозаври, неподозиращи, че мезозойската ера отдавна е отминала.“

Кьосев не си служи с фаворизирани или отрицавани имена, защото в идеята му за липса на литература е заложена по-голямата идея за обреченост в провинциално пребиваване, в орис на световно маргинализиране, в нещастието да си локален и приложим единствено „тук“ и „сега“. Няма история, памет, няма дълг, защото няма мехинизъм и възможност да се надхвърлят границите на екзотичното. Обреченост, която след първоначалния шок се превърна в конюнктура, след това – в бунт срещу нея, докато страстите се уталожат и днес това е само една от гледните точки спрямо полето на литературността. Въпреки че мнозина видяха само деструктивното в нея, в автентичния си глас идеята беше изстрадана опозиция на отглеждана патетика, прикриваща дълбок комплекс за малоценност, обслужваща малките сили на локални възможности. Разрушителният й заряд помете демагогски институции, които спираха естествените процеси на литературата, затискаха ги отгоре, за да ги превърнат в силни подземни води, изтласкали малтретираните желания на интуицията. Оттук нататък тази идея не намери развитие, ако не се броят няколко епигонски гласа, искащи да бъдат „актуални“, казано по простонародному – „модерни“, според вековния ни комплекс за изостаналост.

Другата теза за литературата ни от последните десетилетия е традиционна за културното ни съзнание: тя е исторична, базирана върху континиум във времето, видяна като еволюция, като трансформации, като унаследявания и отблъсквания. Идеята е реализирана през целия ХХ век, затова и актуалното й представяне в ХХІ век е познато, популярно и облъчено с доверие. Статията на Светлозар Игов „Българската литература след 1989 година“ има подзаглавие „Финалната отвореност на литературната история“ и по същество превръща хоризонтала в концепция. Усещането за континиум е белязано от метафората на Берлинската стена, приемана за граница между естествената либерализация и тоталитарните общества, всъщност за граница между два свята, които по различен начин организират и реализират културните си процеси. За разлика от Кьосев, в чиято идея кризата е перманентно състояние, то при Игов хоризонталът е насечен с кризи, приети обаче като рецепти за изход. В този смисъл единството не се прекъсва и континиумът позитивистично описва институции, медии, кръгове, имена и произведения. Прави впечатление огромното струпване на имена, като ракурсът обхваща не само столицата, но и изявени провинциални автори и издания, без обаче да се конкретизират тенденции, естетики и школи. Тезата за „високата“ литература се разбива именно от разширения периметър на националната география, на времето, синтезирало разни поколения, на обединяването на столица и провинция. „Берлинската стена“ у Игов не разделя враждуващи литературни гнезда, обособили се след 1989 година, макар и самият автор да обяснява, че „Най-важните цели на промените след 1989 година бяха преход от еднопартийна политическа диктатура към политически плурализъм, осъществяван чрез свободни избори; в икономиката – преход от централизирана планова държавна икономика към пазарно стопанство и частна собственост; в областта на културата и духовното творчество – от идеологически монополизъм и строг контрол върху културата към идеен и естетически плурализъм и свобода на творческите изяви. Обществените, политически и икономически промени силно рефлектираха и върху културния и литературен живот – най-вече чрез промяна във финансирането на културата според законите на пазарната икономика, но и чрез освобождаване от държавния и идеологически контрол върху творчеството.“; „На тази „промяна“ обществото реагира по два противоположни като ментални реакции начина – с консервативно „втвърдяване“, етнофундаменталистко „затваряне“, ретроносталгия по живковизма и страх от новото и чуждото, в единия полюс, и – с „отваряне“ и втурване към новото, чуждото, „европейското“, „западното“, в което не липсваха и комични симулации от типа на отдавна познатата на Балканите „криворазбрана цивилизация“. При това, тези две воюващи помежду си нагласи не само нерядко мирно съжителстват, взаимолегитимирайки се, но и се преплитат и преливат в чудати съчетания. В този структурно глъбинен – и не много ясно видим на повърхността, а и съзнателно замъгляван и манипулиран – политически и социално-психологически контекст се разгръщаше и литературният живот.“

Този „опис“ на литературата ни е провидян от Леа Коен не като исторически концептуален, а като „телефонен указател“, който цели „да не пропуснеш никого, когото си срещнал по академическите коридори и аудитории, където се разхожда, кове и закалява новата българска литература. Онези, които не си прекарват времето по споменатите места, нямат честта и привилегията да попаднат нито в твоите, нито на колегите ти, професори, литературни разбори.“ (5). Ако радикалната идея на Кьосев не може да бъде обвинена в конюнктура, поради напълно несъвместимия си с традициите характер, то именно традиционният начин на мислене на Светлозар Игов е мотивирал прочит за конформизъм и благ опит за обединяване на неравностойни явления. Падането на Берлинската стена просто е разширило географията на българската литература и е нахвърлило в един кюп малки и големи, чистоплътни и нечистоплътни явления, които „описът“ просто отчита, но морално и естетически не квалифицира: „Прави ми впечатление обаче, че съвременната „подредба“ на „новата българска литература“, както я представяш в студията си, е точно толкова институционализирана, колкото и „старата“. „Новата“ е заела всички организационни форми от „старата“, приносът й е в удвояването и утрояването (два съюза, две катедри, два „литературно-критически“ центъра, две, та и три „национални“ награди, платени между другото с едни и същи средства и т.н.). Фактически тя не е внесла за 20 години никакви промени нито в начина на функционирането си, нито дори в структурата. Организирана е групово в привидно враждебни лагери, които обаче дружно си разделят държавни субсидии, строго съблюдавайки „правилното“ разпределение на облаги от всякакъв характер („дотации“, награди, а в последно време дори и на творчески звания и медали). Запазила е всички белези на „естаблишмънта“, от който, а според него самия срещу който е произлязла, само основните му участници са йерархично разместени. Бившите „революционери“от преди 20 години са се превърнали с малки изключения в копия на още по-бивши скучни авторитети, чиито места са заели. За каква „новост“ тогава става дума в твоята историческа категоризация, обоснована единствено с една извънлитературна историческа дата – годината 1989? Механичното пренасяне на „политически“ дати и събития (9 септември, 7 ноември и прочее) върху явления от кръга на културата е печално известна методология от недалечното минало, чиито последици ни са добре известни и нямат нищо общо с културата и в частност с литературата.“ (6). На това пък Светлозар Игов правилно възразява: „опониращият да държи сметка за възможностите на жанра, с чиито „възгледи“ опонира.“ (7).

Всъщност отдавна е отбелязано, че към този момент Игов е таванът на литературноисторическата концепция в България, авторът, който представя този жанр в полифоничните му възможности – и като позитивистично описание, и като подводна река от недоизречени и очакващи да избухнат и да се открият енергии. Както казва Пламен Антов, историческата теза на Игов е „митично пространство, израз на националния дух като колективно несъзнавано“ (8). Макар че според Игов „жанрът“ включва „телефонно описване“ на имена и произведения, то позитивизмът е съвременно преодолян чрез „Констатирайки липсата на цялостна иманентистка концепция за литературната история, от една страна, и възраждането – под различни форми – на традиционния историцизъм, от друга, Игов избира да следва компромисния път на Водичка, според когото изследването на литературния процес в собственото му саморазвитие чрез проследяване на неговите вътрешножанрови развойни закономерности съвсем не означава да се игнорират „външните“ фактори, а да се проследи как те се превръщат във „вътрешни“ механизми на литературата.“ (9). Самият Игов заявява, че описва съвремието „паноптично“, за разлика от Кьосев, който описва апокалиптично. Не ще и дума, че „паноптичното“ съдържа идеята за вечност, според която се нареждат музей след музей, докато има български език и държава. Това е традиция за българската литература и литературна наука, затова и концепцията на Игов има огромен брой радетели и малък брой отрицатели, предимно в средите на апокалиптиците, които епигонстват Кьосев, но не могат да произведат автентичен сблъсък, както през 90-те години на миналия век Александър Кьосев направи със Светлозар Игов.

От 90-те години на ХХ век Пламен Дойнов също следи и описва литературното съвремие чрез кратки критически статии, публикувани в периодиката. Те са събрани в отделна книга – „Литература в междувековието“, и това е добре, защото иначе човек трудно би се досетил, че става дума за един нов ракурс при описване на събития „сега“, които предстоят да станат история. Тук вече историческото обхваща всичко, което по някакъв начин има допир с литературата – външно, вътрешно, тяло, звук, текст и жест.... Литературното поле като паст поглъща инвенции, асоциации, закотвяния в пространството, като са избегнати йерархии, граници, класификации на естетики. В граничната 2000 година Дойнов дава един от аспектите на критическото мислене, валидно в междувековието дотолкова, че също извън автентичния му автор се превръща в конюнктура. Изобщо добре е да се разделят оригиналите от епигоните, а оригиналът е това, което поражда епигони, концентриращи се за известно време в конюнктура. Та ето какво казва Дойнов: „Днес решаващ елемент на литературната публичност е културният мениджмънт. Умението не само да измислиш какво да направиш, но и как да осигуриш ресурсите за направата и реализацията му. Авторите в свободните екипи са заставени да бъдат предприемчиви спрямо своите идеи и общи естетически цели за момента. Това не е безпринципност, а способност да играеш добре различни роли, включително и в литературата.“ (10).

Отделните статии преглеждат всичко, влияещо на литературата – от произведения и автори, до групи, хонорари, институции, дебати, проекти, биографизъм и автобиографизъм, моди, поредици от класически имена, електронни медии и тяхната конвертируемост, интервюта и анкети, досиета, антологии, спомени и архиви, активиране на миналото в настоящето, пърформанси и подкрепяне на литературните текстове с тялото... Не само преглеждат, но и търсят есенциалните метафори, които да ги представят. Налице е и хоризонтал, и вертикал, скалпелът смело реже, като изолира чувството, за да представи анатомията на нещата. Тялото на литературата расте – орган след орган – за да открои „взаимното проникване на абсолютното и всекидневното във фигурата на книгата...“ Преодолени са романтиката, позитивизмът, моноидеологизмът, с други думи колажното натрупване в хронологичния обзор разкрива представата за литература на модерния човек, постоянно поставен пред необходимостта да преодолява и разрушава граници. Системата от граници се заличава, в полето на литературата нахлува делничното, еклектичното, есенциализмът се пръска отвътре и в литературните топоси (пространствени и духовни) се изливат прагматичните повици на деня. Дотук наистина е така и това е всъщност българският постмодернизъм, мощно набрал сили в последното десетилетие на отминалия век.

Но при Пламен Дойнов има далеч повече от манифест на една школа и нейната апликация чрез текстове. Той по някакъв интуитивен начин съчетава прагматичните лостове към литературата на Кьосев (без да стигне до апокалиптичната идея) и широката градивност на Светлозар Игов (без да зачита всеобхватността от имена върху хоризонтала). От 1989 година литературните институции екстремно се разпадат, за да се съградят нови, ако не доста на брой, то поне паралелно изпълняващи една и съща творческа и социална роля. Светлозар Игов говори за това раздвояване, Дойнов конспектно го потвърждава. Докато Игов се стреми да премахне границите и да представи националната идея като многолика цялост, то Дойнов подхожда избирателно към по-старото, традиционно-унаследено литературно поле, и по-подробно към новите литературни и претендиращи за литературност жестове, които регистрират преобърнатия вече литературен манталитет. Пенчо Славейковата идея от края на ХІХ век за приобщаването на българската култура към другите култури и същевременно опазването на българското сред чуждото тук бързо се модернизира с оглед на една практична и многоезична културна ситуация, в която България е вече потопена. Тази ситуация в буквално-практичен план е естествена, заради рухването на цяло едно общество и производните му, а от естетическа гледна точка също е естествена, защото светът е вече „глобално село“ и процесите мълниеносно се преплитат до такава степен, че явлението „идентичност“ трябва да се брани днес с всичка сила. Според Дойнов просвещенската идея за литература, властвала почти до края на на ХХ век, вече има само инерционна власт: „Разколебаването на този абсолют се дължи на постмодерната ситуация, в която смесването на висока и масова култура, обиграването на книжното тяло като пазарен продукт и карнавализирането на общуването с текстовете – доведоха до разбирането, че книгата е просто един от посредниците в социума – обикновена медия… Колкото и да се говори за криза и дори край на просвещенския проект, той все още задава парадигмите за рационализиране на книжовната ситуация.“ (11).

Идеята на Пламен Дойнов за литература е също национална, но историчността е видяна като трансформация на предходни философии и манталитети. Апокалипсисът му е чужд, но и еволюцията му е чужда. Налице е мощна машина на преобръщането, при което наличното не се отрича, а се систематизира, естетическото става избирателно, съвременното се гледа като различно от предходното, чуждите култури се възприемат не като апликации, а като устремно нахлуващи модели и идеи, търсещи своите национално-идентификационни форми. Литературното поле се обслужва чрез разнообразни критически жанрове – репортажи, полемики, отзиви, прегледи, рецензии, портрети, систематизации на архиви, досиета, мемоари, дневници... Всъщност Дойнов и не мисли за жанрови рамки. Литературното тече като река, подхващаща в руслото си всичко, което „протяга ръце“ към литературата и по някакъв начин определя нейни смисли. Щастлива раздяла с границите, чрез които културното ни съзнание се самоописваше доскоро.

Тези три критически визии спрямо наличието и смисъла на българското всъщност са отчленени гласове от културния ни манталитет: да отрицаваш, да събираш и систематизираш, и след това да „подпечатваш“ фактите с категорията „вкус“, да залагаш на революционни трансформации, чрез които един ракурс доминира за известно време над друг. Една ниша обаче все още остава празна: тази, която да опише тихите гласове в българската литература. Онези гласове, в които биографичното не е извадено на показ, а това не само за шумните Балкани, но и за днешните пиарски общества е трудно за озвучаване и популяризиране. Обречено е на малки естетически възприемателни ниши, които самотно ценят крехки и ювелирни индивидуални естетики. „Другите“ са самотна тенденция за разлика от обществено озвучените и натрапчиви рекламни поведения, изтласкващи в прожектор произведения и автори.

БЕЛЕЖКИ:

Стойчева, Св. За различните и за идентичните езици на Балканите. Културологичните диалози между една българка и един турчин, случили се на 10 000 км далеч от Балканите – в: Въпреки различията: интеркуртурни диалози на Балканите, С. 2008, с. 339

В: Електронно списание LiterNet, 24.06.2009, № 6 (115),

http://liternet.bg/publish/sigov/1989.htm

В: Електронно издателство LiterNet, 03.11.2004,http://liternet.bg/publish4/akiossev/chuk.htm

Дойнов, Пл. Литература в междувековието, С., 2004

Коен, Л. ЗА „ЕВРЕЙСКИТЕ РОМАНИ“ И ПРЕДРАЗСЪДЪЦИТЕ, КОИТО ДЕБНАТ В ЛИТЕРАТУРАТА

Отворено писмо до Светлозар Игов – в:http://liternet.bg/publish16/lea_koen/otvoreno.htm.

Пак там

Игов, Св. Да се сърдиш на огледалото. Отговор на Леа Коен – в:http://liternet.bg/publish/sigov/lea_koen.htm.

Антов, Пл. Литературата: история, мит, роман – в: Литературен вестник, 13-19.02.2002, http://www.slovo.bg/old/litvestnik/206/lv0206011.htm.

Антов, Пл. Пак там

Дойнов, Пл. Литература в междувековието, С., 2004, с. 28

Дойнов, Пл., пак там, с. 253–254

Антоанета Алипиева (род. 1956 г.) е професор по нова и най-нова българска литература в ШУ „Епископ К. Преславски“. Автор е на книгите „Четене на себе си“ (1998; 2004), „Национална идентичност в българска литература“ (1999), „Български комплекси“ (2001; 2004), „Българската поезия от 60-те години на ХХ век. На повърхността. Под повърхността“ (2004), „Дневниците на българските писатели от втората половина на XX век“ (2007).

Коментари (9)

- 02-05-2010|Златко

Ах, преди да съм забравил: особено прогресивният уебмастър на сайта на Шуменския университет очевидно е решил, че пощата от "Либерален Преглед" е спам и, след като ми писна да получавам обратно изпратените съобщения, се принудих да махна от списъка на абонираните колегите от Шумен. Моля за извинение, не успях да намеря друг начин.

- 02-05-2010|Цветелина Стефанова - Защо ли

Защо ли не виждам цитирани български съвременни книги, като "Анабел" ва Ирина Папанчева, както и "Градът на кучетата" на Георги Илиев, издателство "Жанет 45"? И много други, които са далеч не само национални, само цитиращи политически дати и събития, важни само за България... Защо не виждам цитиран Димитър Динев" с неговите не само национални проблеми, книги - издадени първо на немски език, например... Или целта на това обобщение не е да цитира добри български съвременни автори, които се чуват и четат и навън? А, и още един, - той не е само един - Марин Дамянов, получил много награди за криминална литература в Германия и САЩ например?

Защо ли великолепната книга "Мисия Лондон" на Алек Попов бе съсипана според мен от нарочна, масирана, платена или не реклама на филма, направен по книгата - няма да гледам този филм - книгата е чудесна!

Защо ли дори литературната ни критика страда също от само национален нинтерес към литературата? Или греша?

Ами една Олга Токарчук - с чудесната си книга "Правек и други истории - Полша, - може да кореспондира - разбирай, да се конкурира, - с Димитър Динев в полза на последния... И така нататък.

Моят коментар е предизвикателен - поне такъв бих искала да бъде, т. е. - предизвиквам ви да спорите с мен!!!

И накрая: Колко от вас, пишещи и болеещи за българската съвременна литература сте направи нещо конкретно за конкретен автор, за конкретна книга, за конкретно дете - да го приучите да чете например и да изпита удоволствие от това? И с кои книги? С кои автори? С кои/чии деца? Имате ли това търпение?

Ще ви кажа аз какво съм направила конкретно, без да се хваля: подарила съм поне на 10 души "Градът на кучетата" на Георги Илиев и около 5 книги "Анабел" на Ирина Папанчева, с които приятели съм във връзка и чакам обратен резултат - не обратен подарък, а коментар за книгите; прочела съм на внучка си на глас - тя е на 2 месеца - "Френското завещание" на Андрей Макин - в градинките, докато я разхождам и вместо да си бъбря глупости с други баби - ефектът е по-добър от полюшването в количката - слуша гласа ми, произнасящ смислен текст... Имам още идеи, но хайде стига!

С уважение към всички пишещи и четящи - Цветелина Стефанова

- 02-05-2010|Златко - По повод сърдитите коментари

Ще кажа само онова, което съм успял да науча до момента, може и да няма директна връзка с темата:

Човек просто не е в състояние да направи другите около себе си щастливи или дори доволни, ако преди това не е успял да направи същото за себе си. Един недоволен, нещастен човек, може да се напъва до Бога, но онова, което ще произлиза от него, все на недоволство и нещастие ще мирише, каквото и да прави. Тъй че, толкова от мен: хора, направете първо себе си щастливи и доволни. Оттам нататък няма как да не направите същото и за другите, това просто се излива от човека, няма как да остане скрито. Също както и другото, сърдитото.

- 07-05-2010|тома марков - about a verse.

великолепни позования. най-добре говорят за литература в Български тези които пишат манифести, статии, нонографии за писането. а не пишат литература. Кьосев. Игов. Самозваният счетоводител Дойнов... ОК! Но те могат да кажат всичко винаги. за тях това е като каланетика. Знаете го.

- 09-05-2010|Гост

Допада ми финала на тази статия. Ще ми се покрай това да спомена и следното: основната разлика между литературната критика в цивилизованите държави и тази у нас е, че там се анализират авторите, у нас те се заклеймяват (включително и когато ги утвърждават). Много е тъжно в обсега на вниманието на критиката (доколкото изобщо й се дава място в медиите)да бъдат само автори, които умеят да вдигат шум около себе си. Обаче кой ще се заеме с една Здравка Евтимова, например?

- 14-05-2010|хетеросексуалният Рембо

Ех, Тома, не се сърди на самозваните счетоводители, на тях им идва отвътре това желание да контролират всичко и всички. Проблемът им е от друг порядък, ако разбираш какво имам предвид... Пък и след прилежното разграфяване на пространството идват някои екстри - ласкателства от млади обожател(к)и, името им светва до имената на талантливи хора, вземат някой и друг пост, някоя и друга институционална привилегия, пък накрая белким подплатят чувството си за превъзходство с някой реален принос към колонизираната литература...

- 16-05-2010|Carmina BULGARANA(TM) - БОЖЕ . . . БОЖЕ . . . БОЖЕ . . .

Някой откровено се надсмива над мъките и безпомощността на нашите си управлющи да постигнат консенсуз - независимо по какъв проблем - за последно - за смях или за срам - опорочената матура по български език - 2010 - е само един показател. Всичко това тежко деструктурира крехкият международен статус на република българия - като държавност. Издалеч намирисвайки на поредна добре скроена подигравка с пишман-"опимизираната"; образователна система на страната - оставена в ръце на дипломирани лаици. Алтернативата - безусловно на всички абитюренти - шестици; в министерството - тотална чистка; обществено порицание и отнемане на българското гражданство и научните степени на изнеслият информация 'експерт' - със забрана да упражнява преподавателска професия в пределите на ео - плюс години опандизване и непоносима глоба по закона; всичко това нашироко оповестено в медиите. Образованието навярно вече е пазар - но пазар на кадърност в името на бъдещето на нацията, па ако щеш и на света! Боже - боже - боже - тези безкрупулни пуцаджии на тодора живкова - где им писахме шестици да се забавляваме - как продължават да срутват мати болгария всевечна! И - разбира се - най-напред академията срутват - че на учените най-малко им е до политически разправии - аз не зная друг учен освен балевски - да е прокопсал в страната - вие знаете ли?

N. B.: Питам се - къде расте патриотизмът - би следвало да е там - където се изучава РОДНИЯТ ЕЗИК. Независимо, дали вече е изцяло роден.

- 17-05-2010|PIPY

Това повече ми прилича на оТписване на българската литература, вместо на описване

- 27-06-2012|babamarga

Още като прочетох първия абзац и ми се завъртя главата...Моля, пишете по-достъпно(по-просто...

Genesis или По стъпките на Адам и Ева

Автор: Мария Станкова

Съмнението

Всичко започва от един диалог между Ева и Змията. Всичко започва от това, че Райската градина е прекрасно място, без болести, без смърт, без грижи или казано по друг начин: Едем не е истинският живот, защото там липсва нещо. Липсва усилието.

За мен лично тази глава от Сътворението може да се тълкува по два начина: Или приемаме, че животът е даден, за да се изживее безметежно и дебилно, или, че пълноценното съществуване е свързано със страданието.

Но да продължим със змията.

Целта й е да съблазни Ева, защото при Адам не се е получило. Като вторичен обект, Ева трябва да е по-податлива на грешки. Змията доказва на Ева, че забраненият плод не причинява физическа смърт и дори е вкусен.

Така, за първи път в литературата се появява любопитството.

След като нещо не е смъртоносно и е вкусно, защо е забранено? Появява се съмнението.

Любопитството подтиква Ева да опита. Опитала веднъж, тя иска да сподели току що натрупания житейски опит и убеждава Адам също да опита плода. Появява се познанието, което е плод на любопитство и съмнения.

Това се казва в тази глава от Сътворението.

Целта на тази рубрика обаче не е да преразказва Библията.

Нека пренесем прочетеното няколко хилядолетия по-късно.

Едем на практика е една затворена система, в която са осигурени всички нужни за съществуването условия без едно – познанието. То е забранено, но съществува (в случая под формата на дърво).

Да видим колко пъти човекът се опитва да създаде затворена система?

Още в най-древните общества стремежът към такава система са нарича утопия. Провали имат и Платон, и Талес Милетски, и Зенон, Аристотел, Перикъл и да не изброяваме. Защо провали? Защото тези велики умове допускат познанието в затворените си системи и по този начин ги рушат.

В Китайската империя се строят също такива модели и там познанието се допуска в много ограничени среди. По тази причина успехът на начинанието е по-голям, но също нетраен. Средновековието също има своите опити за създаване на затворена – абсолютна система.

И последният опит в тази посока беше социализмът. Нямам представа дали поради болестта, разяждаща мозъка на Ленин или по друга причина, но познанието не се допуска в системата и това я превръща в относително вечна. Относително, защото не е отчетен вторичният обект (Ева от Сътворението).

Социализмът би бил вечен, ако нямаше смяна на поколенията. Строят създаде едно добро количество Адам(овци) и разчиташе на тяхната изпълнителност. Строят не отчете, че следващите поколения ще проявят любопитство и съмнения. Изводът е, че всяка абсолютна система се руши от познанието.

Какво става сега?

Сега вече сме свидетели на сътворяването на нов Едем. Този път грешките се отчитат и коригират още в самото начало.

Първо се унищожават любопитството и съмненията на вторичните обекти. Глобализацията има за цел да произведе безкрайно количество несъмняващи се хора, у които любопитството да е генетично премахнато. Плодовете на познанието се продават по телевизията във времето за реклами. Познанието е внимателно дозирано и насочено в точно определена посока – консумацията. След това се създава интернет, където информацията е в такова количество, че на практика е неизползваема. Тя е и противоречива. Постепенно се пристъпва към създаване на „идеалния“ свят, наречен не Едем, а демокрация. „Съвременната демокрация е диктатура на парите“ – казва Милтън Фридмън (икономист и съветник на Рейгън). В този тип демокрация всичко е безметежно. Ако случайно някому мине през ум да отхапе от друго познание, освен предлаганото, то веднага се получава икономическа криза, равностойна на изгонването от рая. Животът става ад и всички вкупом искат да се върнат обратно към вариант 1.

Това е направил и Бог с Адам и Ева – създал им е икономическа криза, от която те и до днес не могат да излязат.

Това е идеята на тази поредица. Обичам да търся произхода на нещата и обикновено го намирам. Понякога не успявам, но искрено се надявам, че търсенето може да се превърне в общо дело и да даде резултат.

Затова предлагам тези текстове. Докато чакаме Змията, можем да помислим върху произхода на случващото се около нас.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (3)

- 05-05-2010|Б.Павлов - ГМО :)

На Дървото на Знанието висеше надпис:Продаваме Ябълки!

Отдолу с дребни букви беше добавено:Преди употреба прочети...

В сянката на дървото Змията пишеше дисертацията си:The Apple of knoweledge.

Пазарът на знания беше девствен и тя правеше всичко по силите ѝ.

Господ беше против ГМО, но от Горе Го притиснаха и Той склони

при условие, че етикетите на продуктите съдържаха предупреждение.

На Адам и Ева забрани да приближават Дървото.

Змията лъкатушеше в рамките на Закона.

Междувременно тя се разходи до Кухнята

и в менюто се появи изкушение:Ябълки!

Имаше и предупреждение:Преди употреба прочети Битие,гл.3,стих17,

но в менюто беше отпечатана Песен на песните.

Ако сте любопитни, какво последва, прочетете Битие.

.................................................. ...............

След Голямата Дандания, Господ плучи кратко риторично съобщение,

пдпухнало от отчаяние:Как да обичаме Бога, без да намразим Творението му?

и се просъзи, но отговорът му беше безмилостен:

Мислете с главите си.Истината не расте по дърветата :)

- 23-07-2010|Павлина - за извора , Адам и Ева

макар че в тази стара хроника те се наричат Атам и Еуа... мисля че би провокирала интереса на авторката.Книгата се нарича "Тракийските хроники" издание от 2010, и апокрифите в нея явно са автентични, изровни от кой знае кои александрийски или ватикански библиотеки.

С нетърпение чета следващата, в която подобно на филма Аватар говори за Нави - ала това се оказва думата за .. благородник. Общо взето данните са разтърсващи. Но няма да издавам повече.

- 15-08-2012|мислещ с главата си човек - относно текста на Мария Станкова

Глобализацията е уникално, многозначно и многостранно явление, което никога не се е случвало на земята досега и изисква много отговорно тълкуване. Естествено, че има много опасения относно живота и еволюцията на всеки човек в тази нова среда.....Защото всички живеем в това време. Но! Примитивното опорстенчество кому служи, освен на егото на авторката? А тълкуването на основен библейски текст в писанието на М.Станкова...нямам думи, такава невежественост! Същото важи и за използването на понятието "система", което Бог знае защо е влязло в употреба в речника на тази дама. Системно-структурният подход също не е лъжица за нейната уста. За всяка определена система от обекти има смисъл понятието външна среда, която съставлява системата от всички останали обекти, непринадлежащи към избраната. Тогава затворена е тази система от обекти, чиито елементи не взаимодействат с обекти от външната ѝ среда. Ето това е затворената система. Но не може да има затворена система от човешки общности на каквото и да е ниво-физическо, интелектуално, духовно и т.н... /Иля Пригожин-нобелов лауреат/. По някакъв парадоксален начин авторката е убедена, че "утопиите" са затворени системи и оттук започват едни измишльотини и свободни интрепретации с древни философи и мислители, сложени в един кюп със социализма по признака "затворени системи". Тя смесва парадигми и си служи от недостатъчна култура и знания с доказателства от една парадигма за доказателства в друга и така е напарвила един турлюгювеч-нито е наука, нито е филокофия, нито е художествено произведение...просто излив на прииждащи й мисли...Да не говорим за незнайно защо присъстващия в излиянието "разяден от болестта" мозък на Ленин и олицетворяването на самата библейска Ева не с изкушението, а със самото познание, както и за това, че я нарича с отвратителното название "вторичен обект", което в нейната глава е пътят за отпушване на нейните измислени "затворени системи"?!? И трите парадигми: Библейската притча за Адам и Ева; Системно-сттруктурният подход; Теорията на Иля Пригожин за отворените системи; изискват културно и уважително прилагане като мощни световни инструменти за мислене. Да не говорим за ни в клин, ни в ръкав включването на Фридман, за цитата й.... „идеалния“ свят, наречен не Едем, а демокрация„ .....след като не съм чувала който и да е автор да е обявявал деморацията за идеален свят-напротив!!! Пълна боза в ума на една попрочела оттук-оттам по нещо жена, която има самочувствието да излага на показ щъкащите си мисли в публичен текст. Ето на това му се вика "просветен пролетарий", майко мила, пази Боже е недоучени и активни автори, това е равнозначно на чалгата и разврата, има хора, които сега се учат, нека да има и гработни редактори, които не допускат всяка мисловна диария на пръска наляво и надясно.

Подкупите и гръцката криза

Автор: Маркус Уокър

Зад бюджетната криза на Гърция се крие една загадка: защо една държава харчи толкова щедро, но събира данъци толкова зле? Мнозина гърци казват, че отговорът се нуждае само от две думи: fakelaki и rousfeti.

„Факелаки“ е гръцката дума за „пликове“, подкупи, които засягат почти всекиго, от болничните пациенти до търговците на риба. „Русфети“ (или „рушвети“) пък означава скъпи политически услуги, които обхващат всичко, от назначенията на учители до търговията с недвижими имоти на гръцките православни монаси. Взети заедно, тези традиции на корупция и шуробаджанащина са създали една държава, която е колкото раздута, толкова и недохранена, както и една криза на доверието, която в момента раздрусва цяла Европа.

Едно изследване, което ще бъде публикувано скоро от вашингтонския институт Брукингс показва, че подкупничеството, протекциите и други видове обществена корупция са основните причинители на огромния държавен дълг, лишавайки страната всяка година от сума, равностойна на около 8 % от брутния й вътрешен продукт (БВП), или повече от 20 милиарда евро.

Гръцкият бюджетен дефицит се равняваше на средно 6,5 % от БВП през последните пет години, (13 % през миналата година). Ако обществените сектори на Гърция биха били толкова чисти, колкото са онези на Швеция и Холандия, за това време страната би постигнала бюджетни излишъци, според споменатото изследване.

По корупция Гърция е на последно 16-то място сред страните-членки на еврозоната (според едно изследване на Световната банка) и също на последно, 27-мо място сред всичките 27 страни-членки на Съюза, разделяйки го заедно с България и Румъния, според Transparency International.

През миналата година 13,5 % от гръцките домакинства са платили подкуп, средно по 1.355 евро, според едно наблюдение на Трансперънси, публикувано миналия месец. Обикновените граждани подават пликове, за да получат шофьорски книжки, часове при лекаря и разрешения за строителство, или за да намалят данъчните си сметки, според същото изследване.

През 2008 висши правителствени чиновници бяха обвинени в подпомагане на един православен манастир, разполагащ с добри политически връзки, при опита му за получаване на собственост върху едно езеро, което след това е било заменено за значителен парцел обществена земя – при цени, облагодетелстващи монасите, но струващи около 100 милиона евро на данъкоплатците. Този скандал подпомогна изборното поражение на консерваторите през миналата есен.

Корупцията подкопава обществените финанси по множество начини. Маменето на правителството, особено при плащане на данъци, е широко разпространено. Всичко това увеличава значително правителствените разходи (чрез политическо покровителство и неефективност на управлението), същевременно намалявайки държавната власт над данъкоплатците.

„Ядрото на проблема се състои в това, че ние не притежаваме културата на гражданско общество“, казва Ставрос Катсиос, професор от гръцкия Йонийски университет, специализиращ се в областта на икономическите престъпления. „В Гърция спазването на правилата е въпрос, на който се гледа с презрение. Ако спазвате правилата, вие сте глупак.“

През 2007 г. беше установено, че правителството е продало милиарди евро под формата на надценени, сложни за разбиране финансови инструменти на различни пенсионни фондове, с което им е причинило огромни загуби. Недостигът пък е трябвало да бъде покрит от бюджета, влошавайки още повече дефицита.

Следвайки огромното обществено недоволство, една държавна комисия подложи на проверка някои от транзакциите, стигайки до заключението, че са налице „ясни индикации“ за подкупи, избягване на данъци и други престъпления от страна на гръцки чиновници.

Бюрото на прокурора обаче отхвърли обвиненията, защото докладът беше подписан само от председателя на комисията, а не от всички нейни членове. Председателят на комисията по-късно беше отстранен.

Общественото възприятие, че всички крадат, е оставило у мнозина гърци усещането, че е морално приемливо да се опразват обществените куфари. Министър председателят Папандреу заяви миналия месец, че много хора се питат: „Ако политиците са корумпирани, ако има такава корупция, то защо пък аз да плащам данъци? Не знам къде отиват парите ми.“

Около една четвърт от данъците в Гърция не се плащат, смята Фридрих Шнайдер, икономист в австрийския университет Линц, който изследва неплащането на данъци по цял свят. Според него около една трета от това се дължи на подкупи. „Разделяте данъчните си плащания с инспекторите, срещу което получавате намаление“, казва той.

Един висш правителствен чиновник казва, че някои данъчни служби функционират на принципа „4-4-2“, също като във футбола. Ако някой човек или фирма дължи 10.000 евро данъци, той дава 4.000 на инспектора, задържа за себе си други 4.000, и плаща на държавата 2.000.

Това обяснява факта как е възможно в една развита страна с население от 11 милиона души, само около 15.000 души да декларират годишен доход от над 100.000 евро, според гръцкия финансов министър.

Друг проблем е безкрайно раздутият държавен сектор. Според гръцката конституция, постоянните държавни служители получават гарантирана работа до живот.

Училищната система е особено раздута. В продължение на години министерството на образованието е назначавало нови учители дори и ако от тях не е имало нужда, казва Йоанис Панаретос, министър от кабинета, натоварен със задачата да направи управлението по-прозрачно. В Гърция има около 180.000 учители, като около 20.000 от тях са заети с чисто административни работи и не преподават, по липса на достатъчно класни стаи.

На други места училищата имат повече учители, отколкото са и необходими. Едно малко училище на един от островите например се оказало с 15 учители по физическо възпитание, докато в друго имало повече учители, отколкото ученици.

Системата на здравеопазване е друг инкубатор на корупция. Множество болници нямат реално счетоводство, което прави изключително трудно проследяването на покупките им. Отчасти по тази причина обществените болници имат огромни дългове, които не са в състояние да изплатят. Предишното правителство подцени тези задължения с повече от 5 милиарда евро, представяйки пред европейските власти един прекомерно оптимистичен проектобюджет, като с това предизвика масивното преоценяване на гръцкия дълг след октомврийските избори.

Гърците, които се опитват да се борят срещу корупцията, често откриват, че това е доста трудна работа. Семейството на Григориос Теодоридис притежава фирма, която внася прясна риба от Турция. В продължение на години той е трябвало да плаща подкупи на една държавна ветеринарна инспекторка, която го заплашвала, че ще обяви рибата негодна за внос.

Когато семейството на Теодоридис решило да започне да внася скариди, инспекторката увеличила цената, искала 30.000 за разрешителното и по 2.000 на пратка. „А освен това тя ни нареждаше от кои точно турски фирми да купуваме“, казва Теодоридис.

Търговецът се оплакал в министерството на земеделието рано миналата година, но не получил отговор.

През ноември обаче той имал късмет. Новият заместник-министър на земеделието, дългогодишният противник на корупцията Михаил Карчимакис, се заинтересувал от случая. Ветеринарната инспекторка била уволнена, осъдена и глобена.

Господин Теодоридис казва, че това развитие на събитията е необичайно. Жена му работи в министерството и тя му помогнала да се свърже с необходимите хора. „Представете си какво е положението на хора, които не разполагат с връзки“, казва той.

Източник

МАРКУС УОКЪР

Маркус Уокър е берлински кореспондент на The Wall Street Journal и пише по въпроси на европейската икономика от 2005 г. насам.

Коментари (5)

- 09-05-2010|Мартин - Гърция?

Всичко това ми звучи смущаващо познато.

- 09-05-2010|Иванич

И то МНОГО познато!

- 09-05-2010|сухи

и у нас църквата не плаща данъци... брадатите са едни от крупните паразити в обществото. напират да влезнат и в българското училище и да виснат и на този бюджет. гърция не е отделила византийската си църква от държавата - резултатите са налице. православието винаги е подкрепяло олигархиите и робството в духовен смисъл.

- 10-05-2010|gtf

сухи: "православието винаги е подкрепяло олигархиите и робството в духовен смисъл". Ти изобщо знаеш ли нещо за православието ?

- 25-05-2010|Vostoc - Европейски Югоизток

„Ядрото на проблема се състои в това, че ние не притежаваме културата на гражданско общество“, казва Ставрос Катсиос, професор от гръцкия Йонийски университет, специализиращ се в областта на икономическите престъпления. „В Гърция спазването на правилата е въпрос, на който се гледа с презрение. Ако спазвате правилата, вие сте глупак.“

Аз съм американска жена

Автор: Ларс фон Триер

Ди Цайт: Ларс фон Триер, кой според вас има властта при едно интервю, питащият или отговарящият?

Ларс фон Триер: Бих могъл да се опитам да настоявам на някаква символична власт. Бих могъл например да настоявам да ме наричате крал Ларс по време на целия разговор. И да заплашвам, че в противен случай ще стана и ще напусна помещението. Но това няма да промени с нищо факта, че при едно интервю в сила са същите правила като в киното. Няма значение какво се случва по време на снимачната работа. Власт има онзи, който прави монтажа. Вие държите ножицата в ръката си, следователно вие имате абсолютната власт.

Вие изглеждате доста запленен от властовите отношения. С правилата на Догма формулирахте един естетически киноманифест. Последните ви филми, „Догвил“ и „Мандерлей“, функционират според строго формални принципи. Какво ви интересува толкова много в предписанията и законите?

Аз идвам от семейство на комунистически нудисти. Беше ми позволено да правя каквото си поискам. Дали ходех на училище или се напивах с бяло вино не интересуваше родителите ми ни най-малко. След едно такова детство човек копнее за ограничения в собствения си живот.

А всъщност комунистите са хора на много строги правила.

Това е вярно, но нещата започват да се усложняват още тук. През целия си живот съм се интересувал от несъответствието между философия и действителност. Между убежденията и тяхната реализация. Обикновено се приема, че всички хора са в състояние да правят разлика между добро и зло по един сравнително сходен начин. Но защо тогава светът изглежда така? Защо всички добри намерения на моите родители не донесоха нищо добро? И защо моите собствени добри намерения не водят до нищо?

Може би защото сте пó заинтересуван от това да преобръщате правилата с главата надолу, създавайки нови системи от правила.

Аз търся ограничения, които да поставят граници на пространството ми за действие и на естетическата ми свобода. В това малко пространство аз съм в състояние да концентрирам енергията си. Всичко е много просто: когато се намирате в затворническа килия, вие можете да мислите по-добре за свободата.

Във филма „Мандерлей“ младата бяла идеалистка Грейс се опитва да възпита група роби в дух на свобода, а с това и на демокрация. Но тя не успява. Може би защото се опитва да прокара идеите си насила?

Нещата започват вече с това, че тя има много точна представа за демокрацията. И че вярва в това, че знае как хората трябва да живеят в демокрация. Но тя не се опитва да си представи демокрацията от гледната точка на един някогашен роб. Става дума за политическото и морално възпитание, което липсва на тези хора. Паралелите с Ирак просто се набиват в очи. Аз съм напълно убеден, че дори и в Ирак на Садам Хюсеин е имало някакъв вид морал. Разбира се, този морал е убил или изпратил в затвора множество хора. Но не може просто да се премахнат старите правила, да се поставят нови и да се очаква, че това ще започне някак да функционира. Моралните традиции трябва да се развият от самото общество. И аз все още съм силно удивен от факта, че ние смятаме начина, по който организираме обществата си, за единствено правилния.

Представете си, че наистина сте крал Ларс …

Много простичка представа.

… и сега имате възможността да прокарате законите и наредбите, според които трябва да живеят всички хора.

Съществува този великолепен принцип: оставяйте тоалетната винаги в същото състояние, в което сте я заварили. Може би той звучи също и така: отнасяйте се към другите хора само така, както искате те да се отнасят към вас. Кант е бил прав. Само че за съжаление неговият императив е малко недостатъчно определен. И все пак това е една от най-добрите директиви на човешкото взаимосъществуване. А освен това съм убеден, че едно общество трябва да се отнася добре към слабите си членове. А това не е нещото, което вършат ония оттатък, в Америка.

В „Мандерлей“ вие подхвърляте мисълта, че робството в САЩ продължава да живее още дълго време след премахването му.

Именно затова случилото се в Ню Орлийнс изобщо не ме изненада. Изглеждаше така, сякаш този ураган трябваше да дойде, за да отвори очите на американците. За да им покаже при какви условия живее чернокожото население.

В „Мандерлей“ Дани Гловър играе един стар роб. Той казва, че дори и след премахването на робството е по-честно да се живее в едно симулирано робство, отколкото в свобода, която не е свобода. Вашето мнение същото ли е?

Когато пишех Мандерлей, си мислех следното: да предположим, че зачеркнем от речника думата „свобода“. В края на краищата свободата не може да бъде точно дефинирана. Ако човек е сам на някакъв остров, то вероятно той може да бъде доста свободен. За съжаление обаче трябва да се яде и пие, а това отново ограничава свободата. Ако обаче се премахне романтиката, която обгръща думата свобода, то става дума за това да се намери най-приятната и добра форма на живот. И ако тогава наречем тази форма на живот робство, то това също е наред. Може би дори един роб, който е подчинен на човек с камшик, има повече достойнство от един друг, който се намира в постоянен шах от икономическите принуди. В икономическия свят винаги се изхожда от това, че умният, трудолюбив човек ще се оправи някак, ще успее да изхрани семейството си и дори да забогатее. В този свят си е твоя собствена грешка, ако си черен и беден. Защото нали си свободен. Или това, което те наричат свободен. Сценарият на Мандерлей може и да изглежда откачен. Но моите филми са едновременно моя фантазия и мой аргумент.

„Мандерлей“ е вдъхновен от книгата на Полин Реаж „Историята на О.“ В тази книга робското битие е описано като сексуална потисническа фантазия. Вашата бяла героиня също жадува за еротично покорство. Не смесвате ли тук две различни нива?

Убеден съм в това, че сексуалното и политическото в човешкото съзнание не могат да бъдат разделени безусловно едно от друго.

Но защо е необходимо Грейс, героинята от „Мандерлей“, да жадува за силния чернокож мъж?

А защо не?

Просто е малко прекалено евтино.

Сексуалните фантазии най-често са евтини.

И въпреки това е странно, че в един филм, който се опитва да постави под въпрос всички клишета, вие употребявате именно една изхабена порно-фантазия.

Бихте могли да ме вземете малко по-сериозно. Аз не съм пубертиращо момченце.

Вие седите тук в един бивш военен хангар. Носите военни дрехи, а на двора стои танк. Изглежда вие също инсценирате собствената си мъжка фантазия.

Може би все пак ще трябва да настоявам да ме наричате крал Ларс… Хм, добре. Когато човек е роб и когато всеки ден е пердашен от „господаря“ си, то е твърде малко вероятно, че в сексуалните си фантазии той също ще мечтае да бъде бичуван. Мечти за покорност и бичуване могат да си позволят само хора, които не получават удари. Но копнежът по доминация и покорство е налице в движещата ни система. Убеден съм, че тези движещи структури не могат да бъдат игнорирани, когато се търсят подходящи структури на човешкия съвместен живот. Не трябва да се забравя също, че хората, които имат думата в политиката, също са сексуални същества, дори и когато са склонни да разделят строго тези нива едно от друго.

Трябва ли значи да размислим повече за сексуалността на Джордж У. Буш?

Той също е сексуално същество и психиката му е изключително важна за всички нас. Мисля, че той е влюбен в Кондолиза Райс. И си мечтае да бъде бичуван от нея.

Къде бихте отредили мястото на Кондолиза Райс във вашата „Мандерлей“-плантация?

Тя би била една „добра“ робиня. Една, която работи в къщата на господарите.

В Кан американските журналисти се възмутиха от това, че в „Мандерлей“ вие показвате как чернокожите сътрудничат на потисниците си.

Дани Гловер играе добрият чернокож, който се съюзява с търговците на роби от чиста човещина. Но именно така функционира и фашизмът, и именно така той е бил практикуван в концентрационните лагери. Докато всеки се бори за собствения си живот, нацистите имат проблем. Но когато в лагера дойде човек с добри намерения, те получават в ръката си великолепен инструмент за манипулация. Тогава започва търговията: „Добре, убий тия две възрастни жени. Но не и децата.“ Хората с добри намерения са опасни.

Преди всичко когато бъдат поставени в опитна лаборатория на фон Триер.

Нацисти, роби, роботърговци. Всичко това са само екстремни образи, в които изследвам категориите, които са оформили самия мен. Семейството ми имаше много ясни представи за добро и зло, за кич и добро изкуство. С работата си аз поставям под въпрос всичко това. Провокирам не само другите, но и постоянно обявявам война на самия себе си, на възпитанието си, на ценностите си. И атакувам философията на добрия човек, която властваше в семейството ми.

Един личен въпрос…

(Скача и се бие по гърдите). Давайте насам! Ще му отговоря! Ще бъда честен!

Израснали сте с еврейски баща. На смъртното си легло майка ви е признала, че всъщност вие сте син на един от потомците на датския композитор Дж. П. Е. Хартман. И че по този начин тя е искала да осигури на детето си „творчески гени“.

Дотогава винаги бях мислил, че съм от еврейски произход. А всъщност съм нацист. Мисля, че семейството на моя създател е било немско допреди две поколения. Преди смъртта си майка ми каза, че трябвало да бъда щастлив, че съм син на един друг мъж. И че бащата, който ме е отгледал, нямал сила, нямал цел. Но той беше един обичлив човек. И аз бях много покрусен поради това разкритие.

Постави ли ви фактът, че сте „създаден“ като един вид творчески син, също под натиск?

О, да, о, да. И се почувствах манипулиран, защото наистина съм станал креативен. Ако бях знаел, че майка ми е имала този план, сигурно щях да стана нещо друго. Щях да й кажа на нея. Тази мръсница!

Също в „Догвил“ и „Мандерлей“ дъщерята постоянно иска да докаже нещо на баща си. Например, че може да се оправи сама в живота. Или че може да води хората към свобода.

Всичко се повтаря. Семействата се превръщат във филмови семейства. Но на мен ми харесва също мисълта, че бащата, този закоравял гангстер, който не е особено симпатичен, внася в историите един вид истина. Той притежава здрав човешки разум. Дъщеря му иска да бъда добра с всички и причинява само вреда. Също като мен.

А откъде идва предпочитанието ви към мъченичките? То също ли произхожда от някаква семейна основа?

На мъчениците винаги се гледа с насмешка в едно семейство. Особено религиозните мъченички при нас се считаха за последния кич. А освен това за мен е много важно да работя с жени в главните роли. За разлика от онова, което вероятно си мислите вие, аз имам много добър контакт с изпълнителките си. Но за мен моите филмови фигури не са нито женски, нито мъжки. Те просто получават женски външен вид. Освен това не вярвам, че жените клонят към мъченичество повече от мъжете. И разбира се всичко, което определя тези фигури, идва от мен, от моя мозък. Те са част от мен. Но аз не съм жена. Аз не съм жена! За да го кажа ясно поне веднъж! Впрочем, може би. Аз съм американска жена. На 65 процента.

Госпожо фон Триер, колкото „Догвил“ и „Мандерлей“ си приличат по сценичност, толкова по-различно е въздействието им. В „Догвил“ човек вижда по някое време прерията и Скалистите планини, въпреки бялата сцена. В „Мандерлей“ картините от плантациите на американския Юг, цялата тази романтика на „Отнесени от вихъра“, буквално бива избита от главите ни.

В Догвил наистина работихме с представата за ландшафта: ябълковите дръвчета, планините, всичко това беше доста романтично. Имаше също и звуци, които идваха отвън, откъм ландшафта. В Мандерлей няма ландшафт. И по никое време в него не възниква усещането, че съществува някакво „отвън“. Всички звуци идват единствено отвътре. Става дума единствено за усещането за изолация, в края на краищата Мандерлей е един затвор.

По форма и двата филма са еднакво аскетични. Как се съчетава всичко това с преминаването ви към католицизма? Вие се чувствахте привлечен именно от разкошните католически картинни светове.

Не знам дали съм чак толкова голям католик. Вероятно не съм. Дания е много протестантска страна. Може би съм станал католик само за да подразня неколцина от сънародниците си.

Молите ли се?

Да, моля се, действително. Но това е всичко.

И обожавате папата?

Не. Струва ми се, че немският папа не е по-добър от полския. Поне що се отнася до отношението към секса и противозачатъчните средства. Но за щастие той е стар. А дори и папите могат да умрат. Чух, че са избрали този стар немец, защото не са могли да се споразумеят за някой, който би бил по-дълго време наоколо.

Веднъж казахте, че интервютата са добро средство за комуникация. Шефът на Байройтския фестивал Волфганг Вагнер прочел в едно интервю, че вие с удоволствие бихте инсценирали „Пръстена“ на дядо му. От едно интервю на Никол Кидман сте узнали, че тя с удоволствие би желала да работи с вас. Коя новина бихте изпратили на папата?

Ето го посланието: мисля, че е много трудно да се умре както предишния папа. А именно със съзнанието, че сте отговорен за смъртта на толкова много хора. Знам, че за папата се казва, че той има добра връзка с Бога. Но аз казвам на папата: не е по божията воля това, че заради един тъп папа милиони хора по целия свят умират от СПИН.

Значи вие сте моралист.

Да, може би. Или по-добре не.

По време на последните датски избори вие купихте обяви във вестниците, в които призовавахте към бойкот на расистката дяснорадикална партия. Това показва ангажираност с морала.

Но това май не помогна с нищо. Вероятно то само доведе до повече внимание към дяснорадикалните. Един куп хора сигурно са си помислили, че една партия, срещу която се бори този откачения, Ларс фон Триер, сигурно притежава някакви качества. Да, аз съм моралист. Но не искам филмите ми да се възприемат морално. Не искам и да бъда смятан за моралист. Искам да ме смятате за жесток, твърд и мъжествен.

Разговора води Катя Никодемус.

Източник

Ларс фон Триер (род. 1956) е датски кинорежисьор. Той се счита за един от най-важните европейски режисьори на съвременността.

Коментари (1)

- 09-05-2010|Tatyana Angelova - pozdravlenija za publikatsijata

Поздравления за публикацията на това интервю. Прочетох го с истинско удоволствие. То е по-малко провокативно от филмите на фон Триер.

Лисабонският синдром

Автор: Уолтър Ръсел Мийд

Със споразумението за дългогодишен план за спасение на Гърция на стойност 110 милиарда евро, Европейският съюз успява, поне засега, да отблъсне катастрофата. Проблемите си остават, като най-лошият от тях е, че според правилата на ЕС всяка страна-членка има право да приеме или отхвърли своя дял от плащанията. Германия, където обществеността ненавижда плана за спасение, е най-голямата грижа, но правителството на Ангела Меркел изглежда готово, склонно и способно да наложи законодателство, което да прокара през парламента немския дял от 22 милиарда евро, след като Меркел направи спасителния план по-болезнен за гърците. (Това звучи като ужасен тевтонски морализъм и наказателност в най-лошия смисъл на думата, но в поведението на канцлерката има резон. Ако подобни спасителни планове биха били безболезнени, то тогава всеки би могъл да поиска още един за себе си и на немските данъкоплатци може би ще се наложи да подпомагат още няколко други болнави членове на Еврозоната, преди кризата да стигне до края си).

Суровите мерки имат смисъл. Възрастта за пенсиониране в Гърция ще бъде обвързана със средната продължителност на живота, пенсиите ще бъдат изчислявани въз основа на средната заплата, вместо върху заплатата от последната работна година, „тринадесетата и четиринадесета“ заплати (добавките за Коледа и Великден) за държавните служители, печелещи повече от 3.000 евро, ще бъдат прекратени. Пазарите на труда ще бъдат либерализирани, като фирмите ще могат да уволняват повече работници с по-малко трудности, а младите работници ще получават по-ниски заплати. От някои от тези неща бихме могли да се поучим и ние самите: обвързването на пенсионната възраст със средната продължителност на живота (както и медицинското подпомагане) постепенно ще повиши пенсионната възраст и ще спести стотици милиарди долари в дългосрочен план.

Остават само три незначителни въпроса. Първо, ще могат ли гърците да следват този план? Не става дума само за протестите и стачките в краткосрочна перспектива. Реалният въпрос е дали тази дива комбинация от орязване на правителствените разходи и увеличение на данъците няма просто да осакати икономиката. Както отбелязва Стив Ерлангър в една много полезна статия от Ню Йорк Таймс, налице са страхове, че икономическият пакет ще тласне Гърция в една дефлационна спирала, правейки дълговете още по-трудни за изплащане и усилвайки народното недоволство.

Вторият въпрос: ще оставят ли пазарите на мира останалите слаби страни от Еврозоната? Ще повярват ли инвеститорите, че Европа ще застане зад дълговете на страни като Португалия, Испания и Италия – или по-скоро те ще сметнат, че европейските финансови власти не притежават нужната дисциплина, решителност и координация, която би попречила на появата на нови кризи?

И накрая: сега, когато вече виждаме опасностите от европейския валутен проект, притежават ли европейците способността да поставят в ред икономическия си дом и да създадат институционалните и политически рамки, които могат да накарат еврото да заработи – поне в средносрочен план?

Пазарите ще ни дадат ориентировъчни отговори на втория въпрос през следващите няколко седмици; наблюдавайте какво ще се случи с цените на държавните облигации на Португалия, Испания и Италия. Ако така наречените „spreads“ – разликите в онова, което плаща Германия за своите облигации, и съответните цени при споменатите страни – продължат да се движат нагоре, то това е знак, че пазарната криза не е приключила. Ако пък те се стабилизират и дори тръгнат надолу, пазарите ще са гласували доверие за способността на Европа да се справи със ситуацията.

Но третият въпрос е истински гаден. Колкото и нефункционална да изглежда в момента американската политическа система, в сравнение с ЕС ние сме дисциплинирани като Сингапур и динамични като Китай. Европейците имат по-големи проблеми с необезпечени пенсионни осигурявания от нас, и те правят по-малко по проблема. Колкото и объркан да е Вашингтон, Брюксел е почти несравнимо по-зле.

Необходимо е да знаете само една-единствена дума, за да разберете какво не е наред с Европа тези дни: Лисабон. Ако гръцката криза се разпространи по-нашироко, Португалия вероятно ще бъде следващата жертва. Проблемът там не е правителствен дълг; там дългът се дължи на частния сектор, а икономиката е стагнираща. Макар че Португалия има стабилността на еврото и възможностите, които се откриват с членството в най-големия общ пазар на света, Лисабон не успява да разработи някаква стратегия за растеж и неговите проблеми увеличават уязвимостта на Европа в кризата.

Но има и други неща. Преди десет години Европейският съюз с голям шум обяви „Лисабонския ред“, един десетгодишен план за превръщане на ЕС в „най-конкурентноспособната и основаваща се на знание икономика в света, способна на постоянен икономически растеж, с повече работни места и по-голямо социално сцепление“.

Планът пропадна. Европа днес е по-малко фактор в света на високите технологии, отколкото това беше преди десет години. Дори и преди кризата ЕС вече се намираше зад Китай, Индия и Съединените щати, що се отнася до икономическия растеж. Тя се възстановява от рецесията по-бавно от останалите и няма признаци, че Европа ще преодолее проблемите, забавящи растежа й. А що се отнася до „по-голямото социално сцепление“, погледнете само към бунтовете на професионалните съюзи в Гърция. Погледнете към напреженията с имигрантите; погледнете към кризата с дяснорадикалните партии.

След това пък се появи договорът от Лисабон – промените в европейското право, които бяха приети с големи трудности, след като избирателите във Франция и Холандия отхвърлиха предложената европейска конституция. От новия договор се очакваше да облекчи процеса на вземане на решения в Европа, да повиши влиянието на Европа по света, давайки й по-силен президент и нещо, еквивалентно на външен министър. Но след това европейските политици си изтърваха нервите; страхувайки се, че новите официози на ЕС ще засенчат националните лидери, водещите европейски сили настояха новите места да бъдат заети от двама от най-малко известните обществени служители в Европа: Херман ван Ромпой като президент и Лейди Катрин Аштън като външен министър. Както отбеляза лондонскиятГардиън, тия двамата „не могат да заплашат дори кожицата на мляко с ориз“, а английският политик Найджъл Фарейдж открито се подигра на ван Ромпой, че притежавал „харизмата на мокра рогозка“.

Договорът от Лисабон е най-голямата европейска инициатива от въвеждането на еврото насам; опитът да се подобри конституцията хипнотизира европейския политически елит в продължение на цяло едно десетилетие. Резултатите досега са по-малко от нищо. Откак договорът от Лисабон влезе в сила и Ромпой и Аштън поеха новите си задължения, световният профил на ЕС видимо спадна. Нито Барак Обама, нито Ху Джинтао или Владимир Путин не считат Ромпой и Аштън за свои равни; самият аз много се съмнявам, че някой от тримата споменати би различил Ромпой или Аштън в редица от заподозрени в полицията.

Европа трябва да свърши пет неща, ако иска светът да я вземе по-сериозно. Тя трябва да реформира икономиките си, за да ускори растежа. Европейците трябва да започнат да правят бебета, за да преобърнат катастрофалното демографско развитие и предотвратят банкрута на пенсионните и социалните си системи. Те трябва да се научат да асимилират имигранти. Те трябва да увеличат разходите по отбраната с около един процент от своя БВП. И накрая: те трябва да посочат на Турция ясен път към членство, така че ако тя изпълни условията, членството й да бъде гарантирано.

Ако европейците свършат всички или поне повечето от тези неща, Европа още днес ще бъде една световна сила във възход. Но изглежда става все по-ясно, че Европа не е в състояние да свърши което и да е от тези неща – и като следствие от това тя продължава да губи сила и влияние по света.

Европейските политици реагират на всичко това по два начина. Както направиха при Лисабонския ред, те чертаят грамадни планове за всеобхватни промени, които след това не успяват да изпълнят. Или, както направиха при договора от Лисабон, те влагат големи количества работа, време и политически капитал в проекти, които – каквито и да са заслугите им – не могат да преобърнат западането на Европа.

Това е Лисабонският синдром: игнориране на необходимите задачи и едновременно с това занимаване с незначителни неща.

Приятелите на Европа, приятелите на Запада, приятелите на високите надежди за свобода и мир, които Европейският съюз наистина може да предложи – всички те трябва да говорят сега. Светът никога не се е нуждаел толкова много от европейските идеали и богатата европейска култура на хуманизъм и демокрация, както това е в момента – но европейците правят самите себе си все по-малко значими и по-малко силни с всяка отминаваща година.

В двадесетия век самоубийствените импулси на европейската култура доведоха този континент на три пъти до руини и катастрофи: двете световни войни и установяването на комунистическата империя. В наше време изтощеният континент изглежда по-малко способен на драматични експлозии, но Европа все още саботира самата себе си, все още взема решения, които намаляват нейното влияние, сила и богатство.

Нека се надяваме, че комбинацията от финансова криза и разбирането, че лисабонските реформи оставиха европейските проблеми недокоснати, ще придаде на Европа нова енергия и ще пробуди политиците и народите за истинското положение на нещата. Ако Европа не успее, пътят на Америка към двадесет и първия век ще бъде по-труден и по-самотен, отколкото би го пожелал който и да е от нас.

Източник

Уолтър Ръсел Мийд (род. 1952) е водещ член на Съвета за външна политика на САЩ и един от най-известните съвременни изследователи на американската външна политика.

Коментари (5)

- 07-05-2010|антони - а де

милия г. мийд май е много рано да поучавате европа да повиши даването на пари за отбрана и да приеме турция да и даде гаранций,че ще я приеме ако еди си ко и най важното да правят бебета,а де.дави ги даваме после за войници ли няма да стане или да ви пълним гушите с поръчки за оръжия стига бе.турция май за нея иде реч нали ви е пръв помошник в нато бе аланколу,а 21в няма да е по зле ако турция не е в европа даже ще е по добре,че няма да си слага още проблеми в проблемната кошница.незнам ква външна политика обгрижва въпросния индивит,но тежко на америка от такива изследовате.

- 07-05-2010|Златко

Понякога, малко против волята си, си мисля, че този сайт е демокрация в действие, каквото и да означава това, в нейния български вариант. И ми натежава, защото чувствам, че искам малко повече интелигентност и – простете ми – понякога малко по-малко демокрация ...

- 08-05-2010|Колев - За г-н Мийд и Антони

Г-н Мийд е твръде мек в бележките си към Европа. Жалко е, но е факт, че и ЕС и НАТО са се превърнали в силно бюрократизирани организации, които като че ли се занимават само с проблемите на собствените си администрации. А Антони не може да бъде променен, тъй като става дума не за възпитание, а за манталитет. Статията е отлична за хора, които могат да мислят и виждат малко по-далеч от бомбетата на обувките си.

- 09-05-2010|e-ink - Трудна работа

Златко, благодаря ти за статията! За съжаление мерките, които са изброени в нея, са едновременно и необходими, и почти невъзможни. Европа все повече ми изглежда като едно усилно самовъзпитание на чувствата в духа на либералните ценности - "емигрантите са ни равни", "религията е без значение", "всички държави в Европа сме единни", "делението изток-запад е в миналото" и т.н. А не сме равни нито по икономика, нито по дисциплина, нито по възможности, нито по реноме, нито по ценности...

Как проспаха Гърция да потъне с толкова? И колко справедлива е сегашната ситуация "болен здрав носи" за Германия?

- 10-05-2010|яс

Станислав Лем някога описваше една „примка във времето“ - пътува си космическият кораб на Ийон Тихи в линейно време и изведнъж попада в кръг. Във вторник Ийон Тихи се бръсне и вижда в огледалото Ийон Тихи от сряда, в сряда вижда тоя от вторник. В един момент корабът се напълва с предишни и сегашни Ийон Тихи. Докато старците организират дискусии и комисия, която да предложи мерки за излизане от примката, двама малчугани незабелязано се вмъкват в скафандъра и решават проблема. Европа обаче е преживяла твърде много от малчугани през 20-ти век, та сега старателно ги пази. И упорито тегли към старческите методи, които поне не вредят. Не вредят краткосрочно, или поне не толкова, иначе от старост се умира по-сигурно, отколкото от болест.

Какви са, и какви биха могли да бъдат, нещата

Автор: Тони Джуд

Интервю с британско-американския политолог Тони Джуд

London Review of Books: Европейците се влюбиха в Обама още преди той да стане президент. Същевременно те едва ли знаят точно кой е нашият нов президент, президентът на Европейския съюз. Чувствата не са точно реципрочни, нали?

Тони Джуд: Ентусиазмът от Барак Обама в САЩ беше първоначално огромен, но той имаше много местна динамика – това беше една история за способността на Америка да избере чернокож президент само 150 години след края на робството и 40 години след края на сегрегацията. Това означаваше – макар и да беше малко прекалено оптимистично – че ние най-после бяхме в състояние да сложим край на расовия въпрос. Че можем да променим политиката, да представим Америка с ново лице, да сложим край на ерата Буш и да поставим началото на нови отношения между Америка и останалия свят, но тези съображения бяха от значение само за малък брой хора. Тук се вижда асиметрията между американските и европейски очаквания: европейците смятаха, че ще се получи радикално подобрение, едно морално обновление на американската външна политика; те са разочаровани, или ще бъдат, защото това няма да се случи. Американските очаквания бяха отчасти изпълнение вече от самия избор на Обама. Оттам нататък той нямаше как да не се превърне в разочарование: първият чернокож президент на Съединените щати не можеше да бъде някакъв особен радикал, някакъв див, куражлия, епохален либерал или социален демократ.

Обама не е никое от тези неща. Той е човек на компромисите, постоянно опитващ се да изгради едно двупартийно отношение между републиканците и демократите. Освен това може би в САЩ е било малко по-очевидно, отколкото в Европа, че Обама много отчетливо е част от американската реторическа традиция. Той е великолепен говорител, великолепен двигател на масите и, в определен смисъл, великолепен манипулатор на морални и етически идеи. Тази традиция върви от Адлаи Стивънсън[122] назад чак до Линкълн и преди него. Онова, което липсва на Обама е способността да канализира реториката си в политическа сила. Заплахата, която виждаме ние американците е, че ще има постепенно разширяване на пропастта между реториката и действията му. Това е вярно по отношение на политиката в Близкия изток, а до известна степен и в отговора срещу икономическата криза. Европейците все още не виждат това. Ето защо разочарованието тук е много по-голямо, но аз се страхувам, че то ще нарасне и в Европа.

Що се отнася до вашия президент, президентът на Европейския съвет, Херман ван Ромпой, аз може би съм един от двадесетте души в Америка, които знаят името му. Избирането му, както и онова на Катрин Аштън, новият Висш представител по външната политика на ЕС, е катастрофа. Често се говори, че Европа ще продължи да бъде неспособна да превръща своята икономическа мощ и много важния си, положителен институционен пример, в политическа сила по света. Изборът на слаби представителни лица при всички случаи няма да помогне с нищо; това също говори за някакво намерение да се пречи на ЕС да стане мощен играч. Това се случи не по случайност. Хората, които бяха най-активни при този избор, бяха най-силните хора в Европа: Меркел, Саркози и Гордън Браун. С новата конституция на ЕС се откриха две възможности. Понеже изпълнителната власт зависи до голяма степен от начина, по който биват избирани представителните лица и от това кои са те, то тази власт може да бъде или много силна, или много слаба. Ние избрахме слабата възможност. Лично аз смятам, че това е катастрофа.

Но не е ли европейската подозрителност по отношение на силните водачи донякъде разбираема от историческа гледна точка?

Аз не мисля, че Саркози и Меркел са седели в Брюксел и са си казвали: „Боже, аз си мисля за Сталин. Ние трябва да имаме слаби водачи: това ще бъде по-добре за нашата демокрация“. По-вероятно е те да са казали: „Вижте, ние се нуждаем от фигуранти, които да не застрашават нашите френски, немски или британски политически цели. Ако имаме слаби, символични представители, реалната власт ще остане в ръцете на големите държави.“

Ако се пропилее прекалено много време в грижи и тревоги за грешките от миналото, в избягване на избори на авторитарни лидери и т. н., Европа ще си остане вторачена в себе си, повтаряйки: „За Бога, ние сме добри хора. Ние имаме чудесни институции, великолепни социални системи, благополучие; ние сме по-цивилизовани от Америка, нямаме смъртно наказание, знаем как да се оправяме с имигрантите, не се държим грубо с хората отвън, не атакуваме други държави, ние сме много добър континент. И другите ще ни послушат.“ Ако направим това, ние ще бъдем много мили и много неефективни. Когато още пътувах, много хора ми казваха: „Разкажете ни, моля ви разкажете ни нещо за Европейския съюз. Това е такова хубаво нещо, с национални държави и транснационални институции, със закони, съдилища и професионална регулация, на които хората се подчиняват. Как можем сами да направим нещо такова? Как се стига от Втората световна война до Маастрихт и ЕС?“ Европейците изглежда не разбират, че това е невероятен исторически прецедент.

В едно скорошно есе вие призовахте към една „социална демокрация на страха“. Но не показа ли „войната срещу терора“ от последните осем години колко опасни са позоваванията на страха? Кога страхът може да бъде нещо добро?

Не бих искал да твърдя, че има добри страхове, но са възможни добри и лоши употреби на страховете. Лошите употреби са ясни. Съществува например демагогската злоупотреба със страха от външни хора и чужденци, която кулминира в изграждането на бариери против имиграцията, бегълците и изгнаниците. Усещането, че нещата са излезли извън контрол, че на следващата година можем да изгубим работата си поради конкуренция откъм Китай и Индия, или че някои ферми биха могли да станат неизползваеми след пет години поради промени в климата, беше усилено от глобализацията, и то доведе до появата на огромни, неспецифични страхове, които се експлоатират в Америка от хора като Сара Пейлин или в Дания от антиимиграционната партия, в Швейцария пък с референдума против минаретата. Тези страхове могат да породят национализъм, патриотизъм, превантивни войни и репресивно анти-терористическо законодателство, но в края на краищата всичко това се свежда до прекомерна държавна власт. То не може да ви спаси от тероризма; единственото, което то може да направи, е да създаде една прекалено силна държава. И това може да се случи в много отворени демокрации.

Великобритания има повече камери за следене от почти всяка друга демокрация по света. В старите времена ние бихме погледнали на това като на недопустимо вмешателство в личните ни свободи, но днес то бива прието, защото хората са уплашени от престъпността, чужденците, тероризма. Ние вече не притежаваме избора на едно великолепно щастливо и изпълнено с благоденствие, сигурно и стабилно бъдеще: това не е Швеция от 1965. Ето защо аз предлагам една социална демокрация на страха. Ще трябва да имаме активни интервенционистки държави, които да ни предпазват от нещата, които плашат хората: държави, контролиращи промените, така че те да не могат да излязат от контрол и да създадат политическа засечка. Защо да не се изправим пред това предизвикателство в името на една прогресивна държава с колективни цели, която да запазва институциите, даващи ни усещането за споделена идентичност и ценности? Ще трябва да намерим нов език, чрез който да изразим ролята на държавата в този несигурен свят. Ние имаме избора да оставим това на други хора, които могат да дойдат с език, който не харесваме – или да изнамерим такъв език сами.

Във въведението към „Преоценки“ вие пишете, че хората предпочитат да описват неприятни политически ситуации с език, който ги прави някак по-приемливи. В Иран например хората казваха, че живеят в „ограничена демокрация“, преди да стане ясно колко всъщност ограничена е тя. Какви видове лингвистични увъртания практикуваме ние в Европа и Америка?

В Америка злоупотребата с езика обикновено е от културно, а не от политическо естество. Хората обвиняват Обама, че бил социалист. Италианците биха казали magari – „де да беше“. Никой обаче не взема това прекалено сериозно. Вместо това, нещото което ние имаме тук в Америка, е културни общности, които контролират какво може или не може да бъде казано, и това определя начина, по който ние определяме различността. Идеята е, че не можете да имате елит, тъй като елитизмът е недемократичен и неегалитарен. Следователно, вие винаги правите уговорката, че по някакъв много важен начин хората си остават един и същи. Ако те са с тежко увреждане като мен[123], то те са „различно способни“ – един израз, който аз намирам много развлекателен. Това обаче не е „различна“ способност: това е липса на способност. Но тъй като е политически неудобно да се прави разлика между хора, които могат да вършат нещо и други, които не могат, последните биват определени като отделни, но равни. В това има множество погрешни неща: първо, тъпият език; второ, това създава илюзията за еднаквост или постижение там, където те всъщност не съществуват; трето, то прикрива ефекта на реалната власт и способност, реалното богатство и влияние. Вие описвате всекиго като имащ едни и същи шансове, когато всъщност някои хора имат по-добри шансове от останалите. И с този измамен език на равенството се позволява много по-лесно да се появи едно истински дълбоко неравенство.

Във Великобритания най-впечатляващата злоупотреба с езика е предефинирането на частни, извършвани за печалба дейности, като услуги, извършвани от държавата. Един конкретен пример е начинът, по който частни предприемачи получиха право да управляват старческите домове. Но никой не иска да произнесе това отчетливо, поради което те биват описващи като „доставящи“ услугата, сякаш са нещо като млекаря, носещ мляко на старите хора. Това не позволява на хората да осъзнаят истински факта, че държавата е предоставила мандата си за отговорност на един частен играч, чиято мотивация е да предостави възможно най-евтината услуга и да спечели възможно най-много пари.

Във Франция се случва нещо друго, един вид ругателско преоформяне на републиканството. Старият френски идеал за егалитарно републиканство без различия, без компромиси с религията или местния патриотизъм, при което всички имат еднакви шансове, говорят един и същи език, живеят в една и съща Франция – един идеал, който беше изобретен в края на 18 век като начин да се скъса радикално с Ancien Régime – се използва сега, за да се замаже неизгодното положение на младите хора, особено ако те са чернокожи или кафяви, живеят в предградията и идват от Северна Африка. Старият егалитарен език е бил преоформен по такъв начин, че да казва, че всички ние имаме едни и същи шансове, всички сме равни, ние няма да говорим за факта, че вие сте жена и сте кафява, или да ви позволим да се обличате различно, защото това не би било републиканско. Това хитруване допуска много нелиберално поведение в името на един „либерален идеал“.

Някои хора сравниха участието на Европа по места като Афганистан с колониалните експедиции от 19 век, когато европейските конфликти бяха експортирани в Африка и Азия.

Винаги са ме смущавали аналогии като тази, защото в такъв случай хората биват изкушени да кажат: „Боже, ама то е съвсем същото“. Тук действително е налице аналогия, но тя е само частична. От 17 век докъм 1940-те, дори 1950-те, европейците си имаха работа едни с други най-вече в много малки, ограничени войни и експлоатираха неевропейските народи – или по собствените си граници, или отвъд океаните – по ужасно насилствени начини, започвайки в Южна Америка и продължавайки чак до Белгийско Конго. Поведението към не-европейците винаги е било несравнимо по-лошо, отколкото дори към най-омразния европейски враг. Всичко това се промени през 20 век, когато поведението към другите европейци се превърна в един вид вътрешен колониализъм. Начинът, по който евреите бяха третирани от германците или украинците от руснаците по времето на Сталин, беше по-лош дори от белгийското отношение към конгоанците. Това беше един нов феномен. Неговата шокова сила беше такава, че след Втората световна война, с много трудното изключение на бивша Югославия, се утвърди разбирането, че никой европейски проблем не може да бъде решен чрез война – и със сигурност не чрез допускането на насилие срещу цивилно население, от вида, който беше преживян между 1930 и 1950.

Не мисля, че заключението от всичко това е, че европейците отново са експортирали конфликтите на интересите си извън Европа. Всичко това е по-пасивно от тогава и в известен смисъл – по-лошо. Онова, на което сме свидетели, е крайна липса на заинтересованост. Преди в 1991 да избухнат Югославските войни, аз много пътувах из Европа, особено в Германия и Австрия. Разговарях с различни хора и им казвах: „Това ще бъде нещо много лошо. Това е сериозно. Ако се вслушате в онова, което казва Милошевич и погледнете какво се случва в Сърбия и Косово, ще разберете, че се задава нещо лошо.“ А хората казваха едно от тези две неща. Или: „Не, не, разбира се, че не, такова нещо няма да се случи.“ Или: „Е и какво? Това не е наш проблем. Ние нямаме морална отговорност, те не са част от Европа.“ Това е една етически катастрофална позиция, но тя не е същата като активното участие. Това е израз на безразличие.

Когато Буш оправдаваше войната в Ирак, той използва една позиция, която беше много популярна по онова време в Америка: „Ние трябва да ги разрушим там, за да не дойдат тук.“ Той говореше така, сякаш по света има две места: тук, в Америка, и там. Докато проблемът е там, той не е тук. Европейците не могат да кажат това, защото техните потенциално най-тежки проблеми са на самите им граници: Украйна, Турция, Балканите, Близкия Изток, Северна Африка. Европейското поведение следователно не беше да се експортира проблема и да се реши той там, където и да е това, защото „там“ е прекалено близо. Дори ако Европа би имал армия и военновъздушни сили, то е невъобразимо, че тя би атакувала Сирия, само на няколкостотин мили от европейските граници. Това е прекалено опасно. Реалният проблем с Европа е, че тя казва: „ние ще се преструваме, че това не е наш проблем.“ Това е един много по-сериозен дефект, отколкото извършването на грешка. Да си измиеш ръцете от нечии проблеми беше нещо, на което се гледаше като на сериозен морален недостатък. Днес това е нещото, което Европа върши непрекъснато.

Тя върши това доста отдавна в случая с Израел и Палестина – изразявайки недоволство от окупацията, но без да върши почти нищо, чрез което да я доведе до някакъв край. Има ли нещо, което Европа може да направи, за да увеличи натиска върху Израел?

Израел желае две неща повече от всичко друго на света. Първото е американска помощ. Това той го има. Докато продължава да получава американска помощ без условия, той може да върши глупости в продължение на много дълго време, навреждайки на палестинците и навреждайки на самия себе си без какъвто и да е риск. Но второто нещо, което Израел желае, е едно икономическо отношение с Европа, което да му позволи да се откъсне от Средния изток. Вицът е в това, че евреите прекараха сто години в отчаяни усилия да получат държава в Средния Изток, а сега прекарват цялото си време в опити да се откъснат от Средния Изток. Те не желаят да бъдат там икономически, културно или политически – те не се чувстват част от всичко това и не искат да бъдат част от него. Те искат да бъдат част от Европа и следователно това е мощният лост, с който Европейският съюз разполага. Ако ЕС каже: „Докато нарушавате международните закони, вие не може да имате привилегиите на едно частично икономическо членство, не можете да имате вътрешни търговски права, не можете да бъдете част от европейския пазар“, то това би било огромен въпрос в Израел, на второ място единствено след загубата на американската военна помощ. Дори не е необходимо да говорим за Газа, а само за окупираните територии.

Но защо европейците не правят това? Тук от огромно значение е проблемът за изнудването. И това дори не е някакво активно изнудване, всъщност то е себеизнудване. Когато говоря за тези неща в Холандия или Германия, хората ми казват: „Не можем да направим това. Не забравяйте, ние сме в Европа. Помислете за онова, което направихме на евреите. Не можем да използваме икономически мерки срещу Израел. Не можем да бъдем критици на Израел, не можем да използваме силата си като огромен икономически фактор, за да упражним натиск върху еврейската държава. Защо? Заради Аушвиц.“ Разбирам този аргумент много добре. Много хора от собственото ми семейство са убити в Аушвиц. И все пак това е нелепо. Европа не може да живее до безкрайност от кредита на нечии чужди престъпления, за да оправдава една държава, която върши свои собствени престъпления. Ако ционизмът трябва да успее като осъществяване на идеите на първоначалните ционистки основатели, Израел трябва да стане нормална държава. Това беше идеята. Израел не бива да бъде нещо специално само защото е еврейски. Евреите трябва да имат държава, както всички останали имат държави. Тя не трябва да има нито повече, нито по-малко права от Словения. Следователно Израел трябва да се държи като нормална държава. Трябва да обяви границите си, да признае международните закони, да подпише международните договори и съглашения. Освен това останалите държави трябва да се държат с него по начина, по който биха се държали с която и да е друга държава, която би нарушила тези закони. В противен случай тя бива третирана по специален начин и ционзимът като проект е пропаднал. Хората ще кажат: „Но защо се заяждаме с Израел? А какво да кажем за Либия? Йемен? Бирма? Китай? Всички те са много по-зле.“ Добре. Но тук пропускаме две неща: първо, Израел описва себе си като демокрация и следователно той трябва да бъде сравняван с демокрации, а не с диктатури; второ, ако Бирма би дошла при Европа и би казала: „За нас би било огромно предимство, ако бихме могли да имаме привилегировани търговски права с вас“, Европа би отговорила: „Първо трябва да освободите политическите затворници, да направите избори, да отворите границите си.“ Ние трябва да кажем същите неща на Израел. В противен случай признаваме, че еврейската държава е нещо извънредно – едно странно, различно нещо, което не може да бъде третирано като всяка друга държава. Именно европейската гузна съвест е голяма част от проблема.

Вие настоявахте, че Европа трябва да продължи да гледа навън, ако би искала да има някакво влияние по света. Но това повдига въпроса за европейските граници. Как да определим Европа географски? Идентични ли са нейните граници с онези на ЕС?

Европа няма граници. Тя винаги е имала много произволни граници. Погледнати традиционно, границите й са културни, а не физически. Европа и християнството се припокриваха в продължение на много стотици години, с изключение на другите много стотици години, през които мюсюлманите в Испания и в Източна Европа са имали много значително присъствие. Въпросът следователно е еволюирал и онова, което е имало значение, е било доминиращата, а не последната граница. Хората в Полша ще ви кажат, че те са центърът на Европа. Но ако това е вярно, то Русия е много определена част от Европа. Вероятно същото се отнася и до Армения, Грузия и Азербайджан, някои от които в края на краищата са много християнски и по много начини свързани тясно с централна Европа. Имало е хора, които са казвали: „Вижте, Северна Африка е част от Европа. Културата на Европа е била развита много повече в това, което днес е Либия или северен Тунис, отколкото в южна Испания. Тези страни са били част от Римската империя в продължени на много дълго време. Голяма част от великите европейски фигури от ранната християнска ера идват от Африка.“

Тези аргументи не водят до никъде. Моят отговор е, че Европа е едно културно пространство, което не се припокрива непременно с ЕС като физическо пространство; в противен случай би имало безконечни дебати в израелски стил относно това къде трябва да бъдат границите. ЕС е различен, тъй като той започна живота си като Европейска икономическа общност, с идеята, че това е една отворена единица. Всеки можеше да се присъедини, ако се придържа към правилата, нормите и регулациите. Това беше много лесно да се каже през 1958, защото по онова време по-голямата част от Европа беше в затвора. Тогава нямаше нужда да се безпокоите дали трябва да приемате Словакия, защото такъв риск нямаше, никакви изгледи за това, благодарение на руснаците. Всичко, за което трябваше да се безпокоите, бяха богатите страни на Запада: или малки, богати страни като Австрия, или големи, като Италия и Испания. След 1989 всичко това се разпиля на парчета. ЕС се превърна в нещо, което беше принудено – по законови, културни и институционални причини – да се разширява и приема всеки, който би искал да се присъедини откъм пространство, което може да се разпознае като Европа. И тъй като никой не беше определил това пространство, то граници нямаше. По онова време Турция не беше проблем: първо, защото по онези години тя беше най-вече военна диктатура; и второ, защото тя беше отвъд Югославия и България, а тези двете тепърва трябваше да влизат в ЕС.

Днес ние живеем в една много по-различна ситуация. Европа се определя от правилата на ЕС и неговата готовност да приема нови страни. Но още в средата на 1990-те вече беше ясно, че независимо от онова, което се говори публично, Брюксел иска да забави този процес – и ако е възможно да го доведе до спиране. Причините за това бяха много ясни, защото ЕС преуспяваше на основата на реалното междудържавно сътрудничество, при което богатите държави или региони помагаха на бедните, а малките нови членове можеха да бъдат принуждавани да се държат добре. Това беше наред докато преобладаващата част от членовете бяха големи и богати, а единствените нови и вероятни членове бяха малки и богати, или, ако бедни, то много малки. Когато това се промени през 1990-те, започнаха да се чуват хора, които казваха: „Почакайте малко, Европа трябва да се дефинира културно, тя трябва да взема пред вид наследството: духовното, архитектурно и езиково наследство.“ А това просто беше начин да се каже: „Не можем да приемем мюсюлмани.“ Сега, чувал съм католици да казват, че православните християни също не могат да бъдат приети. Хората казват такива неща в Полша, в Хърватска, до известна степен в Унгария, но онова, което те имат пред вид, всъщност са руснаците, сърбите и румънците, а не православните християни изобщо. Но понеже това не може да се каже открито, то отново се стига до злоупотреба с езика.

Под всичко това обаче се крие един много реален проблем. Ако отворите Европа за много голям брой много бедни хора, системата на трансфери и субсидии ще се срути. Холандия например може да субсидира Латвия, но Дания не може да издържи да субсидира Турция. Това е нещо реално. Също толкова реален е въпросът, ако Турция стане член, то защо не и Украйна? А това би било даже още по-скъпо. Ето защо реалните ограничения за разширяването на ЕС са икономическата реалност и, преди всичко, политическата смелост. Ако политиците не се осмеляват да кажат защо Турция би трябвало да бъде член, също както не казват защо трябва да сме твърди с Израел, то не може да се очаква от хората някак инстинктивно да разбират тези въпроси. За поколението от политици, което ние имаме днес, е много по-лесно да се каже, че Европа е пълна, че ние не можем да се разширяваме повече, трябва да се грижим за локалните въпроси, за защитата на социалната държава, на нашите традиции, образа на нашите градове или каквото и да е. Това ще бъде реториката на Европа за в бъдеще. Тя вече не е християнска, а „юдео-християнска“. Тя вече не е католическа и протестантска, а католическа, протестантска, православна. Но аз не мисля, че тя ще бъде католическа, протестантска, еврейска, православна и мюсюлманска. Страховете от тероризма от последните десет години се съчетават много по-лесно с една Европа на граници, отколкото с една Европа на разширяване.

Ако изглежда нещо липсва на днешните политици, то това е смелостта. Тя се счита за идеалистична, дори за наивна.

Смелостта винаги е липсвала на политиците. Все едно да се каже, че баскетболистите обикновено не са ниски. Това просто не е някакъв полезен атрибут. Да бъдеш морално смел означава да бъдеш в състояние да кажеш нещо различно, което пък намалява шансовете ти да спечелиш избори. По един комичен начин смелостта е по-характерна за един старомоден тип просветена диктатура, отколкото за една демокрация. Но има и друг фактор. Моето поколение беше катастрофално. Аз съм роден през 1948, така че съм долу-горе на същата възраст като Джордж У. Буш, Бил Клинтън, Герхард Шрьодер, Тони Блеър и Гордън Браун – едно доста боклучено поколение, когато човек си помисли за него, а към това могат да се прибавят още много имена. Това е поколение, което израсна през 1960-те години в Западна Европа или Америка, в един свят без трудни избори, нито икономически, нито политически. Нямаше войни, в които те трябваше да участват. Те не бяха задължени да участват във Виетнамската война. Те израснаха с увереността, че какъвто и избор да направят, от това няма да произлязат катастрофални последици. Резултатът е, че каквито и да са различията във външния вид, стил и личност, това са хора, за които вземането на непопулярни решения е нещо много трудно.

Някой беше казал: „Но решението на Блеър да участва във войната в Ирак беше много непопулярно у мнозинството от населението.“ Съгласен съм. Но онова, което Блеър вършеше, беше извършено заради един друг вид популярност – той искаше да покаже сила. За да направи това, той трябваше да извърши нещо непопулярно, но такова, което да не му струва нищо. Да се извърши нещо непопулярно, което може да ти струва работата, е много по-трудно. Последното поколение с такава смелост в Америка беше може би поколението на Линдън Джонсън. По един странен начин Тачър, която аз със сигурност не харесвам, имаше кураж. Но тя пасва в определението за наивна идеалистка; аз не харесвам идеалите й, а наивността й се оказа катастрофална – но все пак това е едно честно описание. Днес вече е критика да се описва някой политик като идеалист. Това е нов феномен и в определен смисъл той също е породен от факта, че в продължение на повече от 60 години Европа не е била въвличана във войни, които да изискват мобилизацията на цялото население. Последният път, в който е имало такъв период на продължителен мир, вероятно е някъде в ранното Средновековие. По традиция политиците са се издигали на власт чрез войни или завоевания. Сега обаче имаме шест, седем поколения от водачи, които идват на власт изключително чрез политическо маневриране, което е нещо много необичайно в исторически план. Това е нещо като бракове между близки роднини: няма външни добавки, няма нови хора, само една политическа класа, която възстановява самата себе си. Това не е аргумент в полза на войната, просто исторически факт.

В „Postwar“ вие твърдите, че особеността на Европа се дължи не на нейните закони, а на нейния начин на живот. Аз живея там, но не знам какво означава това.

Всеки път, когато една оперна трупа дойде от Париж или Лион в Любляна, вие живеете европейския начин на живот. Операта е субсидирана или от страната, която я изпраща, или от онази, която я кани, или от Брюксел. Хората, които работят в нея, всички те имат договори, здравни и пенсионни осигуровки, осигуровки против безработица – една сигурност, която никоя американска компания не дава на своите певци или танцьори. В Америка те им плащат повече, но не им дават никоя от тези защити или протекции. Европейският начин на живот е когато пътувате с влакове, вместо да сте принудени да карате някаква замърсяваща кола или да ползвате замърсяващ самолет за сравнително кратко разстояние, защото имате субсидиран обществен или полу-обществен транспорт. Но вие просто приемате, че това е нормалният начин да се пътува на определени разстояния. Чрез високите цени на бензина и данъците ЕС и нейните членове ви разубеждават да ползвате колата си прекалено често. Европейският начин на живот е в това, че можете да говорите английски език и да се чувствате също толкова удобно в Брюксел, Барселона, Женева, Виена или Лондон, защото сте гражданин на едно по-голямо пространство от онова, в което сте се родили и което ви определя само в един много тесен смисъл. Предполагам, че преди всичко друго европейският начин на живот е в това, че рисковете, които поемате в професионалния си живот, са до известна степен намалени чрез гаранции, например за държавна поддръжка в случай, че изгубите работата си. Това създава усещането за пространство, в което се чувствате сигурни. Откъм Америка е лесно да се види разликата, тъй като мястото тук е такова, в което можете да имате голям успех или да пропаднете много зле, но това не е място, в което можете да се чувствате сигурни.

Но с настъпването на икономическата криза пълната заетост за младите е много по-трудно нещо, социалните помощи са ограничени, несигурността нараства.

Повечето европейски законодателства отдават предпочитание на хората, които са имали работа най-дълго време. Ето защо жертвите са ония, които идват последни. Това е стратегическо решение, което е било взето преди много години, и то е било взето както по изборни причини, така и поради факта, че да се грижиш за възрастни безработни хора е много по-скъпо. Ако сте на 45 години и нямате работа, вие вероятно имате деца и сте изгубили голяма заплата, така че държавата трябва да плаща много повече за вас. Ето защо държавата защищава възрастните хора, а младите са жертви на този избор. Професионалните съюзи вършат същото по свои собствени причини. В този смисъл младите хора от Източна Европа днес са двойни жертви. Първо, те са млади, а освен това идват от страни, които са се присъединили към ЕС късно. Ранните страни-членки са спечелили страшно много от членството си чрез субсидии, трансфери, схеми за създаване на работа. При новите страни-членки имаше по-малко за разпределяне и на тях се дава по-малко. Резултатът от всичко това е, че предимствата на европейския начин на живот днес са много по-малки, отколкото те бяха пред 20 години. Това не е следствие от някаква икономическа неизбежност, а от погрешни политически решения, погрешни избори на данъчно облагане и инвестиции, както и на лош подбор на времето за нови членства.

Би ли могло всичко това да бъде по-различно? Разбира се. Връщаме се към въпроса за политическото водачество. Една от най-скъпите програми във Франция, пенсионната система на железопътните работници, беше установена в годините след Втората световна война. Техният мощен комунистически професионален съюз успя да договори много добра сделка, особено за локомотивните машинисти. Те можеха да се пенсионират на 54 години, с пълна заплата до живот. По онова време това е било много разумна сделка. Тези мъже обикновено са започвали да работят на 13 години и са работели през целия си живот на парни локомотиви, което е било физически изтощителна, опасна работа. Когато са стигали до 54, те вече са били изтощени. Обикновената продължителност на живота им след рова е била осем години. По онова време, следователно, пенсионното бреме не е било толкова тежко за държавата. Днес техните синове и внуци имат същата сделка. Но те напускат училище на 16, започват работа на високоскоростните влакове, където седят на удобни столове, с климатична инсталация през лятото и отопление през зимата, а най-усилното нещо, което трябва да направят, е да натискат по някой бутон. Те се пенсионират на 54 при пълна заплата, а средната продължителност на живота им след това е още 24 години. Днес това е една безумно скъпа програма. Но се иска политически кураж, за да се каже: „Вижте, ситуацията се е променила. Ние все още вярваме, че трябва да получавате добра пенсия, но не на 54. Ние го правим на 64. Не ви ли харесва? Намерете си друга работа.“ Това е политически трудно решение, но то не е знак за това, че има нещо погрешно в принципа на социалната държава. Онова, което го превръща в проблем, е липсата на политически кураж. Причината, поради която то е било осъществимо в продължение на толкова дълго време е, че Европа беше невъобразимо богата в сравнение с този специфичен разход. След Втората световна война това беше един много млад континент с бурна икономика и той беше в състояние да плаща за себе си. Законодателството не винаги беше на ниво, но това нямаше значение. Разходите просто бяха покривани по някакъв начин. Но това вече не е така. И все пак Европа все още е невъобразимо богата. Няма причина за това хората да не могат да живеят много добър живот в ЕС, в частните и обществени сектори, млади и стари. Това е въпрос на политически решения.

В Гърция ние видяхме масови протести, насочени отчасти против една неолиберална икономическа система, която породи нарастващо неравенство и остави младите хора с усещането, че за тях няма бъдеще. И все пак нещата изглеждаха така, сякаш има огромна пропаст между протестиращите и тяхното правителство, и една още по-голяма по отношение на Брюксел. Как сме стигнали дотам, че хората по улиците вече да нямат значение?

Част от отговора е в това, че ситуацията е точно същата и в големите страни. В Лондон два милиона души протестираха против войната в Ирак, но правителството не им обърна внимание и това не доведе до никаква промяна. Така че несвързаността между управляващи и управлявани е универсална. Защо? Трудно е да се даде някаква обща картина. И все пак онова, което можем да наречем „свързаност“, продължи в течение на едно доста кратко време. То започна през 19 век с масовите вестници, масовата грамотност, скоростта и удобството на комуникациите и особено на влаковете. Правителствата бяха принудени да бъдат много отзивчиви към популярните настроения. Те се чувстваха уязвими. Изборите можеха да ги отстранят от власт и ако те не проработеха, то масите по улиците можеха да постигнат същия резултат. След Втората световна война правителствата се оттеглиха от политиката. Френският икономически план например не беше решен от парламента, а от администраторите и бюрократите. ЕС беше институционално изобретен от бюрократите. Първите избори бяха проведени едва през 1979. Дотогава нямаше избори, изследвания на общественото мнение, гласове, нищо. Налице беше усещането, отчасти като следствие от фашизма, че вече не може да се има доверие на масовото мнение. То се считаше за ненадеждно. Масите не само бяха готови да ви изхвърлят, но те бяха готови да сринат и цялата система. Бавно, но постоянно от 1950-те нататък влиянието на улицата, на медиите, вестниците, общественото мнение, идеологията, беше отдалечено все повече и повече от същинския процес на вземане на решения. В края на краищата вече нямаше голямо значение дали бихте изхвърлили цялото правителство, тъй като това не би променило фундаменталните политики, институции, закони на страната или насоката на повечето от въпросите на политиката.

Едва сега ние забелязваме резултатите от един процес, който е вървял в продължение на много дълго време. Голяма част от 1960-те, които аз помня като студент, се въртеше около спора дали правителствата губят връзка с общественото мнение и предпочитания, особено с онези на младите, и че единственият начин за постигане на обратна връзка беше излизането на улицата. Сега разбираме, че дори и това вече не работи. Старите пътища на масовите движения, общности, организирани около една идеология, дори религиозни или политически идеи, професионални съюзи и политически партии, които да превръщат общественото мнение в политическо влияние – те вече не са тук. И все пак ние се нуждаем от тези лостове. Без тях хората, подскачащи насам-натам по улиците, не вършат нищо. Те нямат значение дори ако са в столицата и ако са милиони. Ние разрушихме нивата на популярна политика или позволихме те да бъдат разрушени. Онова, което ни остава, са хората като индивиди, но когато хората се срещат като индивиди, те или могат да се съберат само за една голяма демонстрация, или за да комуникират чрез Интернет като вербални групи за натиск по време на избори. Комбинацията от физическа маса и политически натиск е изгубена.

Вие писахте, че идеята за радикален прогрес се разпадна заедно с падането на Берлинската стена и колапса на комунизма в Източна Европа. Ако вече не можем да вярваме в неумолимите закони на историята или в социалистическото бъдеще, то на каква основа може да бъде осъществена една прогресивна политика?

Аз мисля, че онова, от което се нуждаем днес, е завръщане към една вяра не в свободата, защото тя много лесно се превръща в нещо друго, както видяхме, а в равенството. Равенство, което не е едно и също с еднаквост. Равенство на достъпа до информация, равенство на достъпа до знание, достъпа до образование, достъпа до власт и политика. Ние би трябвало да сме по-загрижени относно неравенствата на шансовете, независимо дали между млади и стари или между онези с различни умения, или идещи от различни региони на една страна. Това е друг начин да се говори за несправедливост. Ние трябва да преоткрием езика на несъгласието. Това не може да бъде икономически език, тъй като част от проблема се състои в това, че в продължение на много дълго време ние сме говорили за политиката на един икономически език, където всичко се върти около растеж, ефективност, производителност и богатство. В същото време прекалено малко е ставало дума за колективни идеали, около които можем да се обединим, около които можем да се гневим заедно, около които можем да бъдем мотивирани колективно, независимо дали по въпроси на справедливостта, неравенството, жестокостта или неетичното поведение. Ние сме захвърлили езика, с който можем да правим това. И докато не преоткрием този език, то как бихме могли отново да се обвържем едни с други? Не можем да се обединим на основата на идеи от 19 и 20 ти век, идеи за неизбежен прогрес или естествено историческо развитие от капитализъм към социализъм или каквото и да е. Ние вече не можем да вярваме в това. И освен това то не може да свърши работата вместо нас. Ние трябва да преоткрием своя собствен език на политиката.

Разговора води Кристина Божич

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (1)

- 29-06-2012|Златко Ангелов

Отново един дълбок и едновременно блестящ, убедителен анализ на три съществени нещо в съвременния свят: Обама и американската вътрешна политика, Израел като "специална" държава, и вътрешната противоречивост на Европейския проект - и трите абсолютно вярно изложени, с аргументи, с познаване на историята и фактите, с аналитична сила и смелост, които са редки в днешния свят!

И отново никакъв коментар вече 2 години и повече стоене на тази статия на сайта!

Защо настоявам да има коментари под такива текстове? Защото това са текстове, които ни учат на аналитично позитивно мислене. Те не трябва да ни стъписват. Те трябва да ни вдъхновяват и ние да мислим за нещата по този обемен начин. Наглед Джъд критикува, но всъщност той направлява мисълта и концепциите към техния положителен край: какви трябва да бъдат нещата. Той казва какво се е променило под носа ни без да сме му обърнали внимание - и как вече е късно да реагираме, защото ни липсва смелост или сме политически зависими от глада си зца власт или от алчността си.

Неотдавна казах на мои приятели-евреи - хора високо образовани, чудесни, морални от всяка гледна точка - че Израел трябва да бъде третиран като нормална държава, че няма никакво основаие за някакъв специален статут. Бях възможно най-изобретателен в аргументацията си, търсех най-добрата логика, призовавах ги към емоционална разумност - но не и не! Те не признаха в този честен частен разговор, че целият свят би спечелил, вкл. и самия Израел и световното еврейство, от това Израел да не бъде гледан различно от, да речевм, Сърбия, Конго, Германия, или Еквадор. За мен изводът е много сериозен: разумът не винаги печели. Има нещо у нас, хората, което е ирационално - страх, несигурност, принадлежност към нещо - което в най-важни моменти се оказва по-силно и по-определящо поведението и мисленето ни.

Още когато беше избран Обама - т. е., 2 години преди това интервю - се опитвах да убедя своите приятели в Америка, че той няма да бъде силен президент и че консервативния дух на Америка няма да му позволи да реализира месианската роля, която си беше присвоил. Днес реалността АБСОЛЮТНО потвърждава оценката за него направена тук от Тони Джъд. И въпреки това, той трябва да бъде подкрепян. В това е парадоксът на Америка: че дори да не одобряваш действията на онзи, който е носител на твоите идеали, ти трябва да го избереш, защото алтернативата е нещо ужасно - нещо трагично за целия свят.

Но светът си няма хабер за това и се облащава от конспиративни теории и от външния блясък на Америка. В този смисъл Европа не е надежда, понеже - незивисимо от социалността си, културата си, историческите уроци, които добре е научила, и несъмнено продължаващия просперитет на нейните граждани - тя е всъщност стара и изтощена, с политици без тестостерон и с икономика, която се нуждае от животоподдържаща терапия. Ако можехте да видите как изглежда тя от Америка - погледа на Джъд - щяхте със сигурност да се уплашите за бъдещето на децата си.

И все пак Европа е мястото, където искаме да се завърнем. Европа за нас, европейзите, е последното убежище. Независимо дали се стремим към нея откъм изтнок или откъм запад. И това е така, защото, както завършва Тони, светът се нуждае от морални принципи и от сила, която да ги защитава. А само християнския свят - Европа и Америка, но повече Европа - съзнава това и притежава моралните ценности, които са в състояние да калибрират политиката към новите икономически реалности.

Всички посетители на този сайт трябва да са безкрайно благодарни на Златко за умението му да публикува ключови - знакови! - текстове, в които има истинска проблематика.

Genesis – Каин и Авел

Автор: Мария Станкова

Обикновено библейската история за Каин и Авел се тълкува в посока: убийство – братоубийство – престъпление. Извършилият такова получава отметка (знак), който носи до края на живота си, за да бъде различаван от останалите.

В този прочит няма нищо лошо, но ми се струва първосигнален и доста повърхностен. Мисля, че тази част от библията е написана с много подтекст и е носител на информация, която ще откриваме още векове наред.

Първото, което прави впечатление е явното противоречие в историята. От една страна Бог не одобрява яденето на месо и препоръчва употребата на плодове и зеленчуци. От друга страна, той (Бог) приема животинските дарове на Авел и отхвърля растителните на Каин. Тук, естествено, се проявява чувството за справедливост. Каин приема Божието пристрастие като несправедливост. Мисля, че точно в това е същината на тази библейска история – реакцията на човека към несправедливостите.

Имаме два варианта – можем да постъпим като Авел – да осъзнаваме несправедливото решение и да премълчаваме, а можем и като Каин – да възроптаем.

Каиновото роптание не довежда до промяна на ситуацията и той прибягва до физическа разправа. Убива Авел.

Всеки път, когато чета тази глава, откривам нови и нови елементи, които показват абсолютното познаване на човешката психика. Детайли, които обясняват мотивациите ни за действие. И всеки път достигам до извода, че Бог е велик.

Ако някой прочете пак Библията, ще му направи впечатление, че Каин е наказан не толкова, защото е убил Авел, а защото е излъгал. Бог три пъти го пита къде е брат му. И трите пъти Каин лъже. Бог знае къде е Авел и това не е разпит на свидетели. Задаването на въпроса е с цел да се провери (изпита) истинността на Каиновия гняв.

Ако братът – убиец беше признал, че фаворитизирането на Авел е несправедливо, ако беше признал, че едно безпристрастно отношение на Бог би изгладило проблема, то той нямаше да бъде наказан. Защото и без това наказанието му не е особено жестоко. Той просто е белязан, а цялото човечество в действителност се състои от децата на Каин. Авел няма поколение. Каин е осъден да се скита по света и да създава свои подобия – хора с развито чувство за справедливост.

Нека пренесем ситуацията в периода след Сътворението.

Всяка човешка съпротива срещу несправедливостта се наказва – бележи. Това историята потвърждава непрекъснато. Всеки бунт, въстание, революция или каквато форма се избере, завършва с пълен крах. Даже и най-успешните съпротиви са губещи. Като се започне от едноличните саморазправи, премине се през робските въстания и се стигне до великите революции, победителите са губещи. Последен пример в тази посока е Великата Октомврийска революция. Масите побеждават несправедливия, според някои, царски режим и попадат в плен на още по-голяма несправедливост – социализма.

За нас, българите, турското робство е вид несправедливост и интересното е, че тя не се тълкува правилно през годините. Не е нужно да се роптае срещу робството, което е резултат от една лоша вътрешна политика и раздробяване на държавата, а е необходимо да се гневим – съпротивляваме срещу продължителността на тази търпимост. Петстотин години! Кой би търпял такова робство!? И защо го наричаме робство, когато то вече е колонизация?

Оказва се, че поведението на Авел – да отчиташ, но да не реагираш, е в основата на поведението на масите. А каиновото е присъщо на личностите.

Елиас Канети съвсем ясно казва в „Маси и власт“, че масите сами по себе си са инертни. Настървяването, т.е. усещането за несправедливост започва да се проявява едва след появата на личност – водач – катализатор (Бог в Стария завет). Увлечена веднъж в действие, масата се превръща във всепомитаща сила, но ентусиазмът й спада толкова бързо, колкото се и възбужда (поведението на Каин след убийството на Авел). Масата се разпада на отделни индивиди, които отказват да носят отговорност за деянията си като тълпа.

От всичко казано, можем да стигнем до извода, че за петстотин години по българските земи не е имало нито един истински Каин. Всъщност има един, но за Левски си има отделна глава в Стария завет.

Започнах с Каин и Авел, защото от доста години всички в България отчитат, че има нещо неправилно, нещо несправедливо и предизвикващо гняв. Гневът за съжаление е абсолютно пасивен (типичен библейски) у населението. И най-важното – убеждението, че несправедливостта е непобедима и ненаказуема е един от основните мотиви за не-действие. Не се опитвам да оправдавам нацията, но ми направи впечатление, че такова поведение имат и хората в днешна Русия. Или казано просто – всеки народ минал през социалистическа революция, приема несправедливостта като нещо естествено и не счита за нужно да се съпротивлява. Несправедливостта е даденост, тя е от Бога и най-доброто е да бъде приемана като такава.

Точно по тази причина усещам нужда от появата на един Каин – човек носещ отговорност за делата си. Човек, който може да каже: „Убих Авел и го закопах в нивата.“ Така се къса с миналото. Шест милиона имат нужда да скъсат с миналото. Но преди изричането на заветните слова, всеки от нас трябва да убие Авел – т.е. богобоязливият си начин на мислене. Иначе още 5000 години няма да случи нищо друго, освен да омръзнем и на Бог.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (56)

- 13-05-2010|Майя Маркова - Завистниците-убийци - борци за справедливост?!

Е това вече ми събра очите - да слагаш знак за равенство между убийствената завист и чувството за справедливост.

Първо, да мрънкаш, роптаеш и вредителстваш, задето някой има повече от теб, според мен все още не показва чувство за справедливост. Виж, ако роптаеш, задето някой има по-малко от теб - това вече би било показателно.

Второ, когато говорим за несправедливост и борба срещу нея, нормално имаме предвид създадената от хората несправедливост. Несправедливостта на Бог (независимо дали вярваме в него или не) следва да се приема. Т.е. трябва да се примирим с факта, че някои са по-здрави, красиви, умни и късметлии от нас. Иначе до какво ще ни доведе т. нар. от авторката чувство за справедливост? До картинката, описана в "Харисън Бърджерън" на Вонегът - който е красив, му нахлузваме грозна маска, за да не се дразнят по-грозните, а който е умен, му слагаме пищялка в ухото да му смущава мисловния процес.

Сещам се и за филма "Амадеус" на Форман. Някой го беше коментирал така: "Според Форман Салиери не е отровил Моцарт, но му е завиждал - а жертвите на завистниците са повече от жертвите на отровителите".

Който следи българската криминална хроника, може да си спомни две 14-годишни момичета, удушили своя съученичка, защото била по-хубава и момчетата все нея харесвали. А също и една грозница, отвлякла и убила 7-годишно момиченце само защото майката на детето била красавица.

Явно обаче авторката няма емпатия да влезе в положението на жертвите, а нея лично животът не я е цапардосал с голямата лапа, така че може да оригиналничи както й дойде на езика.

(Не че аз имам чак такава емпатия - просто мен животът ме е цапардосал.)

- 13-05-2010|Златко

Юхууу, така ви искам! Радикалните интерпретации на Мария ме изпълват с рядко удоволствие. Но с още по-голямо удоволствие ме изпълва реакцията на Майа, която, може би без да го осъзнава, вика "Разпнете я!", само защото "онази, другата" си е позволила да нарече нещата, които според нея са очевидни, "първосигнални". Е, ако това не е просвещение в действие, здраве да е! Айде, хора, дайте сега тук да се счепкаме яко и да се опитаме да го видим от много места: благословия ли е Божията повеля да бъдем различни (справедлива или не), или, напротив, проклятие? И бива ли да възроптаваме и да се буним срещу нея, дори с цената на "неморалност", или трябва да си седим на д-тата и да приемаме нещата от света такива, каквито ги е наредил най-големият от всички шефове?

Ха сега де!

- 14-05-2010|ха-ха

Вероятно наистина има нещо радикално в това да си толкова слаб интерпретатор. Поредната статия от типа "Звездите ми говорят".

- 14-05-2010|Б.Павлов - Meister Eckhart

Ако забравим, че сцената на библейския разказ не е историческата реалност, а чистия лист на душата ни, незацапан от кукичките и ченгелчетата на физическото ни битие, то тогава Каин и Авел биха били възможни и съперничещи си разказии, всеки със своя поука, по-далечна или по-близка до монуменаталното величие на "бога", като един от великите българи... :)

Но по чистия лист на душата няма писмена. Там се е излял, неразчленим, цял Бог – отвъд всяка биографичност. Там Кин и Юда, Авел и Христос живеят вечно и заедно и заради това изначално единство престъпленията и самоизмамите ни нямат историко-материалистическо оправдание.

Иска ми се да помислим за онова, което нашия, вечен, вътрешен Каин не разбра: посягайки на "брата си, Авел", той посяга на себе си и – на Христос, Спасителя ни, който е бил и е, и ще бъде винаги с нас. Като белия лист на душата ни.

Като чистото Слово, незацапано от човешки писмена.

- 14-05-2010|николай

а на мен интерпретацията ми хареса. Предпочитам да правя собствени грешки, упражнявайки свободата си, отколкото да не правя грешки и да чакам някой друг да ми позволи свобода. Майка ми казваше "ситият на гладния не вярва".

От три години водя щастлив живот с моя мъж в хубава къща, в красив град и в прогресивно общество, без съседите да ми създават стрес и без да ме тормози властта. Без Каин това нямаше да бъде възможно. А тези, които търсят стрес в моя двор, вместо да си гледат техния, ще си го получат. Гей приятелите ми в България трябва да се крият и да се преструват пред съседите си, че "съквартирантите" им са само съквартиранти, за да не си навлекат неподозирани неприятности от привилегировани Авели.

- 14-05-2010|Мария - отговори

Майя! Виждам, че се гневите, но виждам срещу какво. Просто сти си гневна. Къде видяхте знак на равенство. Опитайте да прочетете и то не моето тълкувание, а главата в Стария завет. Мисля, че и сама ще разберете за какво става въпрос. нещата са прости в тази история: Бог налага правила, а сам не ги спазва. Авел и Каин са пионки. Нарушеното чувство за справедливост е в основата на човешкия гняв. А убийството е проявление на гнева. Не бих могла да бъда на страната на Авел и авеловци, защото те с пасивността си са проводник на гнева. А за това кой колко е очукан от живота - щастлива съм, че не ми личи и искам така да остане до края на живота ми. Човек трябва да има и гордост.

- 14-05-2010|Мария - отговор

Г-н Павлов, за какъв Христос говорите? Това е Старият завет. Там за Христос и дума не става. Той не е съществувал по това време. Не съм теолог по образование, но точно теолозите твърдят, че библейските истории са първообраза на истинския живот и ние само го повтаряме. И ще вземат да се окажат прави.))))

- 14-05-2010|Мария - отговор

Николай, аз се радвам за теб! Различията ни правят хора. Еднаквостта е присъща на масите. Човек трябва да се чувства водач поне в собствения си живот. Така мисля.

- 14-05-2010|Б.Павлов - Говоря за Спасителя на света, Исус

Уважаема, Мария,

Благодаря Ви, че сте забелязала написаното от мен. Позволявам си да Ви обърна внимание, че за християните Еврейската Библия е само част от неразделното Свещено Писание. Названието "Стар Завет" е християнско обозначение за Тора, петокнижието или Мойсеевия Закон, за разлика от Новия Завет – краткия и емоционален разказ за земния път на Исус закрепен в Четвероевангелието.

Дали Спасителят е съществувал преди Авраам, преди Каин, Авел, Ева и Адам, това не е исторически, а теологически въпрос, който за вярващите вече две хилядолетия има еднозначен отговор – спомнете си само как започва Евангелието според Иоан.

Нека, все пак, се върнем на темата за братоубийството – за убийството като предателство към собствената душа, към искрицата вечност, дарена ни от Господ още при сътворението на Прачовека и спасена завинаги от саможертвата на Божия Син.

Христовият подвиг е високият, вътрешен праг, който гордостта, или Каин, никога няма да премине; това препятствие се издига и днес пред всеки от нас. Отвъд този предел е духовният мир на Царството Божие на Новия Завет. Това Царство има по-кратко название. То е Любов.

- 15-05-2010|Гост

г-н Павлов, едно от превъплъщенията на Исус е жената от близкия изток, която религиозните мъже подлагат на чудовищно генитално обрязване, защото иначе приготвяната от нея храна се смята за нечиста. Ако тази жена протестира срещу подобно насилие, и нея ли ще наречете "горда"?

Друго превъплъщение е иранският гей мъж, когото обесват на площада в родния му град за назидание на останалите гей иранци в аплодиращата и кълнящата тълпа пред ешафода. Настоявате ли и той да извърши подвига да обича палачите си, или е по-добре да не го обесват?...

Колко животи са нужни, за да заситят кръвожадния ви бог?

- 15-05-2010|Хелена

Добре, казвате, че сте различни, а същевременно се осланяте на библейски текстове, които са изработени за масите. Масите в Европа, тъй като примерите не са от Близкия изток, вече не използват библейски текстове, за да взимат решения, а когато са го правили, са използвали интерпретации на тези текстовете, които сами по себе си са интерпретации. Тоест, не може да обяснявате света чрез инструмент, който отричате. Още повече, подобно отношение би трябвало да означава, че вашето съзнание е дълбоко религиозно, а религиозното от своя страна не е интимно, по онзи начин, който му се иска на Витгенщайн, например.Точно затова цялото ви говорене се приближава до масите. То използва отново религията да "проповядва" по начин, който все още не е отхвърлен. Но като поставя всичко в кавички, вкл. инструмента, чрез който "проповядва". Да не говорим, че всяка религия е опит за универсализиране на света, започнал от група Различни. Направо е шокираща сигурността ви, че разполагате с някаква сигурност и "исторически" първообрази.

- 15-05-2010|Златко

Защо бе, Хелена?

Защо да не може Различният да ползва "Масови текстове", "Различни текстове" или каквото му скимне, в края на краищата? Да не би Различността да е нещо като вегетарианство, та, пази Боже, да се варди от всичко, що не е "kosher", що не е получило удостоверение за Различност, примерно от Витгенщайн?

- 15-05-2010|Гост

аз не разбрах само Хелена към кого точно се обръща...

- 15-05-2010|Хелена

Златко, задръж еснафската си фамилиарност за близкото си обкръжение, миличък. Нищо не си разбрал от това, което казах, така че не се напрягай да коментираш коментара ми. Скучничко.

- 15-05-2010|читател

"Мария" писа:

цялото човечество в действителност се състои от децата на Каин. Авел няма поколение

Разбирам, че тук се изявяват писатели, а не читатели, та затова е обяснима грешката - ако беше прочела да втора страница Библията, преди да започнеш да я обясняваш, щеше да разбереш, че Авел няма поколение, но баща му има още четирицифрен брой деца. А ако беше стигнала и до трета, щеше да прочетеш, че потомството на Каин е било избито, за което Господ си е имал своите съображения, несвързани с родоначалника им. Или пък свързани - въпрос на тълкувания.

Иначе, тезите и дискусията са много интересни. От тях човек може да се убеди, че литераторът е, общо взето, нещо, което полага огромни усилия

"Хелена" писа:

да "проповядва" по начин, който все още не е отхвърлен. Но като поставя всичко в кавички, вкл. инструмента, чрез който "проповядва"

Та няма да се разпростирам, това е нещо като да биеш жена, а аз не съм от вашто село, все пак.

- 15-05-2010|читател

П.П. Разбира се, и Стайнбек не е читател, ама той поне е писател, а не проповедник.

- 15-05-2010|николай

прилежно уточнените от потребител "читател" детайли не променят съществото на дискусията - да се защитаваме ли от насилието или да се друсаме с православно смирение. Съдейки по стотиците некролози на публични места в България, волята за живот се среща рядко. По-упоително е да мечтаем за смъртта.

Но "читателяТ" пропусна да уточни повече от кого е чел, колко на брой книги, в чии преводи, с колко грешки в преводите, колко страници, колко параграфи и т.н. Очевидно гордостта на "читател" го причислява към тази част от човечеството, която кръвожадните богове изсмукват.

- 16-05-2010|Майя - не обичам убийствата

Мария писа:

Майя! Виждам, че се гневите, но виждам срещу какво. Просто сти си гневна... Авел и Каин са пионки. Нарушеното чувство за справедливост е в основата на човешкия гняв. А убийството е проявление на гнева. Не бих могла да бъда на страната на Авел и авеловци, защото те с пасивността си са проводник на гнева.

Гневя се срещу оправдаването на убийството от страна на писател. Имам наивната представа (споделяна и от писателя Варлам Шаламов), че съществува морален дълг на писателя към обществото. Изглежда обаче, някои писатели биха осъдили само убийство без причина, а всеки вменяем убиец все пак си има мотив. Спомняте си дописания принцип: "Никое животно не трябва да убива друго животно БЕЗ ПРИЧИНА", нали? Разбира се, съзнавам, че реално нанасяната от такива писания вреда е много по-малка от потенциалната. Каиновците не са толкова извисени, колкото ги изкарват някои, и едва ли четат. Но аз не мога да не се гневя.

Пак се сещам за Оруел: виждайки как негови събратя-интелектуалци оправдават убийства, той казал, че човек може да прави това само ако за него убийството е само дума.

Може би и моят гняв отразява накърненото ми чувство за справедливост. Но аз не искам справедливост в посока надолу, която да натисне главите на всички в мизерията. Може би, ако покрай всяка къща мине по един Каин и убие по един "несправедливо щастлив" човек, светът ще се понамести в главите на оцелелите, но аз предпочитам който е жив, да си живее.

- 16-05-2010|николай

Мая отново разбра всичко буквално. Говорим за художествена литература все пак. Аз не оправдавам убийства, а борбата срещу несправедливостта. Не всяко опълчване срещу "божествения" план завършва с убийство. Лишаването от свобода също върши работа. Баща ми трябваше да бъде лишен от свобода, когато преби майка ми така, че очите й бяха подути и отекли, и й беше трудно да вижда на работа. Възможно е да се постигне справедливост и без убийства. Иначе има няколко човека в моя живот, за чието спасение и аз бих дал живота си (само ако може първо да свърша една належаща работа :)))

Встрани от това се сетих да допълня нещо за начетеността, емоционалната култура и гордостта. Има един праг при четенето, отвъд който някои "читатели" се разболяват от цинизъм. И се тупат в гърдите колко са мъже и как смело посрещат "действителността" (към която все пак и те са допринесли), и колко недосегаеми са в мрака на нахалството си.

Но цинизмът е непродуктивен. Ако ще правим опит да закърпваме някакво гражданско общество, към което Златко ни призовава с този уебсайт, ще трябва да спрем да слушаме циниците. Ще трябва да ги оставим да си затъват в тяхната цинична идилия, финансирана от институционалната им привилегированост, и да подходим с някаква Надежда, че справедливостта е постижима. Защото сега се е натрупала критична маса от циници, които или саботират чуждите опити за постигане на справедливост, или просто и елементарно престъпват законите с оправданието, че много други като тях също престъпват законите. Цинизмът и безотговорността са много модерни, наистина, много неангажиращи и по-често мъжки, защото майките не могат да си позволят лукса на цинизма. И към това трябва да се допълни, че четенето на книги не винаги подобрява емоционалната интелигентност. Знам за няколко съвременни писатели, които са удряли жените си, но го пазят в тайна, и упорито продължават да разпространяват цинизма си. Една моя приятелка психоложка помагаше с терапия на една бивша жена на един критик. Направи ми впечатление, че след като й е влошил психическото здраве, въпросният критик не е благоволил поне да плати за терапията. Един вид да подплъти репутацията на джентълмена, за когото се представя в литературните среди. Но да не се отплесвам - цинизмът на "читателите" (не говоря за тукашния потребител със същия псевдоним) е лукс, който могат да си позволят от позицията на институционалната си привилегированост.

- 16-05-2010|Б.Павлов - съвсем тихо и миролюбиво

Защо не попитаме Омир, кои философи е чел или – Бетховен за композиторите, които e слушал в залеза на дните си?

Хайде да укорим Достоевски за смахнатите му братя (Карамазови), дрогирани с православно смирение или да смъмрим ексцентричния граф от Ясна Поляна, за плътоядната му религиозност. Можем да осъдим и Селинжър за това, че Дебелата Дама на Сиймор не е Елионор Рузвелт, а е само Христос.

А междувременно ще пищим – с ведър, тийнейджърски ужас – че вселенската въртележка се търкаля неуправляемо към предизвестената енергетична гибел без да ѝ пука особено нито за моето, човекоядно православие, нито за нечий чужд, вегитариански Зен.

Тук се говори много за четене (даже на Библията). Ето цитат от Майстер Екхарт – с безпросветната му, средновековна проповед се самоопиянявам безсъвестно напоследък:

"Ти (...) постъпваш така, като че правиш от Бога свещ, с която търсиш нещо; и като намериш търсения предмет, ще изхвърлиш свещта."

Питам се: Кой е безценният, скапан ПРЕДМЕТ, който търся в секуларното сметище, сред себичния дим на автобиографичните, пушливо-"божествени" свещи?

- 16-05-2010|николай

иска ти се.

да се пише за насилието не е себично, а носи катарзис. казаха ми го МНОГО читатели. американската изповедна традиция е "секуларния предмет", който ти трябва, за да преодолееш себичния си религиозен фанатизъм. християнството е причинило неизброими страдания на жените до средата на 20 век и твоите пушливи цитати не могат да замъглят историческите факти. но ти все пак си себичен мъж.

- 16-05-2010|Гост

ето ти един много по-влиятелен от твоите цитат:

“2:11 Жената да се учи мълчаливо с пълно подчинение.

2:12 А на жената не позволявам да поучава, нито да владее над мъжа,

но нека бъде мълчалива.

2:13 Защото първо Адам бе създаден, а после Ева.

2:14 И Адам не се излъга; но жената се излъга, та падна в престъпление.”

- из Новия завет, Първото послание на апостол Павел към Тимотей

- 16-05-2010|Б. Павлов - "Името е гост " , Лао Цзъ

Скъпи, Гост,

Да не би в благодатното царство на цитатите авторитетът на истината да се мери в педи, като брадата на някой индуски аскет?

Липсват ми цитатите от интелектуалния контекст на Сюзън Зонтаг или Херта Мюлер и, по възможност, не по-назидателни от притчите на Чуанцзъ. Иначе ще си помисля, че от времето на Торквемада нищо разумно не се случва в християнския свят, пък материалистическият ми оптимизъм без друго е в дефицит.

"Моят" Майстер Екхарт изобщо не е сред авторитетите на Църквата.

Монахът-доминиканец надлежно е бил анатемосан от папата и добросъвестно забравен още в началото на четиринадесети век за да бъде открит (синхронистично?) през суровата първа половина на миналото столетие.

Не мислите ли, че е възможно човек да бъде мистик без да е обрязвал мюсулмански девственици?

За съжаление от времето на непредпазливо споменатата от Мария "Велика Октомврийска" касапница нещата с атеизма не стоят така.

Всъщност, ако не беше изчеткан с онези главни букви трупа на Ленин аз щях да пропусна дискусията.

Треперещият за живота си братоубиец не е любимият ми антигерой.

- 16-05-2010|Гост

оправданията са навсякъде - продължавай да ги събираш, а после ги предай на синовете си, за да станат и те като тебе. Затова ти плащат двойниците ти :)

- 17-05-2010|Б.Павлов - I don't like this game

Животът е безрадостно бдение.

Като ми се доплаче ще си избърша сълзите с нещо чисто и неопошлено от ситна, феминистка везба - c майчината, носна кърпичка на Херта, например :)

- 17-05-2010|Гост - висока идилия

Веднъж наложена, хегемонията изисква минимални усилия, радвам се, че ги полагаш :)

Въпросът е дали е възможно да бъдеш мистик, без да се рееш като хвърчило над сълзите, и да те гали вятъра на чувството за превъзходство над плачущите женоря.

- 17-05-2010|Гост

... а океанът продължава да се вълнува, докато се тръшкаш тайно до бюрото, че Херта е по-известна от теб... ех, изтекоха и твоите 15мин. Авторска слава...

Но разкажи, как е да си Богоизбран?

- 17-05-2010|С. Стефанов - С вяра

Статията започва с една условност, върху която е изградена цялата й логика: че приемането и неприемането на жертвата е определено от вида й - месо или плодове. После се развива предпоставената си теза, че Бог бил въвеждал принципи, които после не спазвал и това пораждало справедливия протест на Каин и каиновци. "С вяра Авел принесе Богу по-добра жертва, нежели Каин; чрез нея той получи свидетелство, че е прав, понеже Бог засвидетелствува задаровете му; чрез нея, ако и да е умрял, още говори... Без вяра не е възможно да се угоди Богу" (Евр. 11:4,6). Каиновци и до днес мислят, че са по-справедливи от Бога и се изживяват като Негов коректив. Така си мисли и авторката.

- 18-05-2010|николай - но как де се угоди?.....

Ами как да му се вярва на този Бог като е толкоз истеричен и има такъв инфантилен гняв?... Ето според книгата Левит Той препоръчва смъртно наказание за Каин, ако предпочита пържолките си алангле(17:14), ако се изпусне и напсува майка си(20:9), ако легне с мъжкото като с женско(20:17)(освен, предлагам, да легне с мъжкото като с мъжко, сиреч в пасивна позиция...), ако преспи със съпругата си в забраненото време от месеца(20:18), ако не дай си БОЖЕ й изневери!!!(20:10), ако се "съвъкупи с животно", тогава трябва да се убие и виновното животно, понеже е прелъстило мъжа(20:15); хората с физически увреждания пък изобщо да не си и мислят да принасят жертви - с вяра или без вяра - иначе Господа ги иска "изтребени"(22:3).

В днешно време пък наказанието за брачната изневяра е още по-тежко - женски крясъци, сълзи и носни кърпички от Херта Мюлер - как да повярваш в Божия План??

На всичкото отгоре гей братята си изневеряват по взаимно съгласие, че и излизат не улицата да си развяват дамските тоалети на парад! Как да не се ядосат Каиновците - ами ако и те започнат да носят рокли, нали мъжката мода ще фалира! Откъде тогаз пари за Ватикана, пък и за православието...всичките ще изхвърчат за рокли, аксесоари и грим!

Ще въстанат срещу несправедливостта и още как - с молотовки, с боксове, павета, бомбички и други подръчни средства, за които се сетят от часовете по труд и творчество. Пък дори и с модерни псувни - педераси, педеруги - колкото повече им се повтаря на тези с феминистката резба, толкова повече ще знаят да си стоят в ъгъла или да се крият в мазето в името на Божията справедливост. И най-важното - ако са истински Каиновци, никога няма да допуснат мъженствените си събратя до брачната институция на изневярващите...

- 18-05-2010|Б.Павлов - Имаме само 15 минути

Към Гост.

Онова, което трябва да ни тревожи е, че дори от мизерните си 15 минути сме способни да създадем частен амвон за повърхностни проповеди.

Помислете: И Авел, и Каин принасят в жертва Живот.

На кой "бог" принася в жертва Живота на брат си "бунтовния" Каин?

Дали на Исус, от последните мигове на живота му? Не. Но точно тези няколко мига на отчаяние и самота превръщат в мигове последнте две хилядолетия.

По-късно Каин навлича доктринален костюм и проповядва "любов" с тревопасно смирение. Това е известно.

Онова, което ме очудва е, защо днес ние с вас губим времето си в многословни сражения с РЕКВИЗИТА на Каин, а на Голия Братоубиец сме предоставили пиедестал?

Какво правим с нашите 15 минути?

- 18-05-2010|Гост - сестроубийци

Какво правим с нашите 15 минути?

Наричаме чуждите "проповеди" "повърхностни", докато дезинформираме и "интерпретираме" в собствените си. Историческите данни сочат, че последните мигове на Исус са превърнали последните две хилядолетия в безкрайни 15 минути тормоз над жените и хомосексуалните. Парадоксално, нали? Тормоз, предвождан от основателя на християнството Апостол Павел. Опасявам се, че вашата интерпретация върху историческите факти от последните 2 хилядолетия е твърде розова и, как да кажа, повърхностна. Мъченията на Исус, за когото вашият любимец Харолд Блум предполага, че е само литературен герой, са били почти напразни. Трябваше няколко лесбийки да се вдигнат през 20ти век и да започнат женско движение в Запада, за да разчистят кръвта, която последователите на Исус са оставили след себе си, век след мъчителен век за жените и имот след имот за мъжете.

Проблемът е, че вие проповядвате от пиедестала на капризно подбрани книги, в които насилието е поносимо за вас, а жените са изпитвали това насилие с телата си, и продължават да нямат право на женска субективност дори с днешна дата. Заради книги, писани пак от мъже. Всеки един мъж, който отрича женската субективност и носните кърпи на Херта Мюлер е СЕСТРОУБИЕЦ. Всеки един човек, който отрича гей субективността е братоубиец. Да не говорим за всички мъже, които злоупотребяват с физическото си надмощие.

И доктриналният костюм на Каин не се носи случайно вече от хиляди хора, а защото от него има нужда. Защото милиони гадове разбират само от диегезис и никакво литературно или философско мислене не се провира в главите им. На неосъзнатите женомразци и хомофоби им трябват доктрини - също като библейските. А на осъзнатите - санкции.

Така че вие използвахте вашите 15 минути за повърхностна проповед за смъртта, а другите са свободни да използват техните си за каквото си пожелаят. Френската колонизация на българската литература също е проповядване от частен амвон - въпрос на личен избор. Това, което вие не можете да проумеете, е че съществуват паралелни вселени, които рядко се допират да вашата. И да ги наричате повърхностни е проява на религиозно високомерие, което не се различава кой знае колко от високомерието, с което мъжете са гледали на жените в последните две хилядолетия. Царете са голи и не са жени.

- 18-05-2010|Гост

за тези, които са пропуснали студените факти:

http://www.dnevnik.bg/bulgaria/2010/03/06/ 869025_vsiaka_chetvurta_jena_v_bulgariia_- _jertva_na_domashno/

- 18-05-2010|Майя - Потискането на жените почва ли с Христос / Павел?

Не оспорвам, че цитираните от Николай текстове (и други подобни) са важни.

Но от думите на някои участници в дискусията излиза, че потискането на жените е въведено от основателите на християнството.

Доколкото знам, такова потискане има и в културите, предшествали християнската, както и в тези, които съществуват успоредно с нея. Ако е за въпрос, потискане на женските има и при другите видове примати.

- 18-05-2010|Майя - поправка

В предишния коментар сбърках, цитатите беше дал не Николай, а Гост - извинявам се и на двамата.

- 18-05-2010|николай

аз съм и гост и Николай - мислех, че се вижда по IP кода. Не съм твърдял, че християнството е началото, нито че е единствената причина. Давам го за пример, защото е доминиращата религия в България. Ислямът очевидно е още по-жесток към жените и хомосексуалните.

Струва ми се, че е невъзможно една религия да насърчава равенство между половете и сексуалните ориентации.

- 18-05-2010|Майя - re:

николай писа:

Струва ми се, че е невъзможно една религия да насърчава равенство между половете и сексуалните ориентации.

Подозирам, че си прав :-(.

- 18-05-2010|С. Стефанов - да, прав е

Подозирам, че даже самата природа не насърчава равенството в сексуалните ориентации, като е обрекла еднополовите да остават безплодни. Както са безплодни и мислите на тези, които ги пропагандират, обречени да не познават по-голяма наслада от онанизма.

- 18-05-2010|николай - нормалната сексуалност и сирашките домове

както и преди, подминаваш по-значимият проблем - а за неравенството между половете каква мастурбаторска мъдрост ще измъдриш - на какво са обречени жените и защо?

колкото до възпроизводството - по-добре да не го правя, отколкото да участвам в създаването на нация от тебе.

- 18-05-2010|николай - Павлов

... разбираш ли - моята функция тук не е само да пиша за несправедливостта на Бога, създаден по твой образ и подобие, а също да провокирам неосъзнатите сексисти като теб да излязат от прикритието си, пък било то и с псевдоним. Толерантните мъже знаят, че не пиша за тях, и затова си мълчат. Показват се тези, които се идентифицират с написаното - out of the closet, както казват в някои по-справедливи общества. Защото като се криете зад псевдоними или репутации(и юбилеи!), оставяте впечатлението, че в България няма проблем с насилие над жените и хомосексуалните. Но срамните семейни тайни винаги остават скрити, нали се сещаш.

Така че продължавай да се разкриваш, добре си дошъл, аз съм твоят Павлов. И не се тревожи за еднополовите - те няма да бъдат все безплодни - науката напредва - попитай председателката на гей организацията и прекрасния й син, който ще израсне по-толерантен от теб. Пък когато и аз събера твоята самоувереност, че мога да бъда добър баща, може и аз да си родя дете с някоя лесбийка, или още по-добре - да осиновя. Но засега предпочитам да не причинявам страдания на едно дете заради некадърност, както хиляди родители в блатото.

- 19-05-2010|Гост

http://www.dnes.bg/obshtestvo/2010/03/05/ bednostta-se-feminizira-otchetoha-ot-knsb.87192

- 19-05-2010|Мария Станкова - лошо четете

Виждам, че ожесточено спорите и се вмъквам за минута. Оплитате се в собствените си твърдения и си противоречите. Ще се опитам да поясня: Изрично казах, че тези разсъждения не са тълкувания на Библията. Не съм теолог. И дебело подчертах, че всъщност моделите на поведение са заложени още от началото. Това също не е откритие. Единственото, което за мен е предизвикателство, е тълкуването на тези модели. До каква степен е изкривена природата на нещата от човека и до какво водят кривите представи. Сега, като чета коментарите, се убеждавам, че съм права /поне за себе си/. доста са изкривени. Става въпрос за нещо много просто: Щом има правила, те трябва да се спазват от всички, дори и от тези, които ги налагат. Неспазването води до нарушаване на чувството за справедливост. То се проявява по два начина - активен и пасивен. Пасивният за мен и неприемлив - човек се поставя сам в ролята на жертва. Активният е за предпочитане, което не значи, че заставам на страната на убийците. Става въпрос за активна реакция, за действие. По отношение децата на Каин: В Евангелието от Юда се споменават каинитите, както и това, че Каин е първата жертва на Яхве. След убийството Каин се заселва в земите на Нод. Ражда му се син Енох, от Енох се ражда Ирад, от него - Мехиел - Матусала - Ламех. И това адамово коляно не зная къде сте чели, че е унищожено преди потопа!!!! Каин има 12 деца!!!! И на втора и на трета страница да чета, все това пише. След Потопа изчезват всички адамови разклонения без Вениаминовото, от което произхожда Ной. Но целта не беше да проследяваме разклоненията на адамовия род. Направено е.

По-важно е, че моделът на убийството след Потопа вече се изкривява. Хам вижда баща си гол /а това е забранено/ и вместо да се покае, го кастрира. Ето! Това е телето, което търсихте под вола. Каин е ангел в сравнение с Хам, нали?

А по отношение на различните и сексуалните принуди, Ники, ще стигнем до Онан. Сексуалните принуди, наложени особено по религиозен път, за мен се равняват на престъпление. Явно не пиша ясно. Ще се коригирам.

- 19-05-2010|Майя - re: да, прав е

С. Стефанов писа:

Подозирам, че даже самата природа не насърчава равенството в сексуалните ориентации, като е обрекла еднополовите да остават безплодни.

Друго какво? Жените с тесен таз да се стерилизират? Хората с церебрална парализа (или, да кажем, глухите) да се лишат от право на глас?

Отдавна не бях виждала такъв радикален социал-дарвинизъм.

- 20-05-2010|Гост

http://www.dnes.bg/world/2010/05/20/iranska- aktrisa-se-bori-za-jivota-si.91382

- 30-05-2010|Гост - Авел в ролята на Каин

Цитати от автора Бойко Ламбовски:

“Шарко романите и графоманите

Шарко пегасите и педерасите

Шарко пастетите Шарко естетите”

- Из “Ален Декаданс”, 1991

“ксендзът би се изкендзал над валенса и свободата

стоичков големите цици на роза бутрос

който гали педали и си държиш главата.”

Из “Критика на поезията”, 1995

На Ирма Д., на Великденските истукани, на Ърнест

Хемингуей, на Петя от Попово, на човека, който ми

помогна при очната операция, на Водненската бара, на

котката Сара, на Христо Стоичков, на оня педераст,

който ме прецака на изпита по математика, на Христос,

Буда и Мохамед, на Иван Б. - да е жив и здрав.

Из “Критика на поезията”, 1995

“Поезията не е да си фукльо с прехапан език,

или срамежлив мародер

край агонизиращия си дух

Поезията не е да си нямаш

любима или любовница

или пък да си имаш,

не е да си хомосексуалист, навигатор, овчар

или мъж в пардесю с лула и приятни обноски”

-из “Критика на поезията”, 1995

Из статия във вестник "Сега", озаглавена "Азис като интернационала", и поставена в рубрика "Обратни разписки", от 24 април, 2007:

"Не простодушният Васко, а "продуктът Азис" е този, който убеждава, че травестията е път към успеха, а мъжеложството - мила закачка...

Както казах, на мен не ми пука; но дечицата се впечатляват и подражават. Азис и детски дискотеки организираше, ако помните - с особена сила.

"Ма той обича децата" - твърдят близките му.

Че той и Кузов обича децата, и императорът Тиберий

ги е обичал, особено в определени ситуации, ще допълня аз... Обществото чувства опасност от тържествуваща ерозия на нормите си - нравствени, семейни, социални. Това е фактът. Факт е, че то се безпокои от общ упадък на нравите, от детската престъпност, наркоманиите, училищните проблеми... Това е причината същото това общество да подири спасение в странни ходове - примерно, голяма част от него да иска връщането на обучението по религия... И правителството, в което доминираща сила е БСП, е на път да одобри това още в първи клас. Но религията, особено нашата, е не намекваща, не обтекаема, не подразбираща се, а абсолютно крайна по въпросите за хомосексуализма.

"Ако някой легне с мъжко като с женско, и двамата са извършили гнусота, непременно да се умъртвят, кръвта им да бъде върху тях" (Левит, 20:13).

Църквата и досега не може да примири тези препоръки, забележете, не на кого да е, а на самия Господ, с хомосексуализма - и в своите редици, и в шоубизнеса.”

- 30-05-2010|Златко

Уф, Ники, увличаш се в собствената си перспектива, братко. Не че това, което пишеш, е маловажно, но при едно толкова дълго барабанене върху него няма как да не възникне чувството за неправилност, за изкривяване на някаква перспектива, просто защото този начин на представяне свежда ВСИЧКО в света единствено до собствения проблем, до собствената перспектива – а такъв един поглед към света няма как да не бъде тунелен. И много хора, които инак сигурно ти симпатизират, открито или потайно, може би ще прочетат серията от тези неща и ще си кажат: „аман, стана байгън!“ Казвал съм ти го вече много пъти, повтарям го и тук: за да те приемат околните, първо ти самият трябва да приемеш себе си, с хомосексуалността, с депресиите, с поетическия талант, с мъченията на разкъсвания дух, а може би и тяло. Няма друг път нагоре освен пътя на собствената промяна. Човек не може да обича останалите преди да се е научил да обича себе си, не може да допусне ничие величие преди сам да е станал голям, не може да сътвори нищо истински значимо преди да се е успокоил и повярвал в собствената си значимост, тук и сега. И единствената рецепта за творческо величие е онази от „Зен и изкуството“:

„Знаете ли как се рисуват съвършени картини? Много просто – първо ставате съвършен, а след това си рисувате най-естествено.“

Надявам се с тия думи да не те хвърля в депресивен транс, ок? Нали знаеш, че те обичам, напук на всички?

- 30-05-2010|николай - свобода на словото

Златко, не си ме разбрал :) Аз не се чувствам обиден от тези цитати, а само ги давам като примери по темата за Божия план. Упражнявам си свободата на словото :)

- 31-05-2010|Б.Павлов - Само за да подържам огъня :)

В стремежа си към лично съвършенство в живописта и в живота, Ван Гог стигнал до заключението, че на него, като човек и художник, едно ухо му е предостатъчно :)

Гениалността му не бива да се търси в букета изкълвани от птиците слънчогледи, любим на семкаджиите-теоретици и простодушните им последователи, а в готовността му да изпробва бръснача на идеите си първо върху самия себе си.

Нещо също толкова непростимо и кърваво сторил някога със себе си Господ – примитивен художник-авангардист без искрени подражатели :)

- 31-05-2010|Златко

Обикновено избягвам такива коментари, но в случая правя изключение:

Красиво казано, господин Павлов! Много ми хареса!

- 01-06-2010|николай

Да! Красиво казано, господин Павлов!!!

А има гениални художници и в литературата :) Сещам се за руските формалисти, немските автори на конкретна поезия, бразилските, а защо не и американските - те също са рисували шедьоври, макар и с черни букви върху бяла хартия :) Но не съм чувал някой от тях да си е отрязал ухото или да се е самоосакатил по някакъв друг начин. Знам ли... не съм мистик. От друга страна правнукът на Ван Гог беше убит в името на нечий бог (един от най-циничните ми спомени)- защото му хрумна да се застъпи за достойнството на жените под Исляма.

А може би не е нужно да рисуваш значими послания непременно с кръв - Буда е уважавал повече тялото си...

Кого точно имате предвид под "Господ"? Защото според евреите Исус не е Господ...

- 01-06-2010|Гост

забравих да кажа, че и за теоретиците съм отчасти съгласен - светът е голям и интерпретациите дебнат отвсякъде :)))

- 01-06-2010|Гост - Зонтаг

”Днес е време, в което проектът на интерпретацията е най-вече реакционен, задушаващ. Като газовете на автомобилите и тежката индустрия, които замърсяват градската атмосфера, разливите на интерпретацията на изкуството днес отравят нашите чувствителности. В една култура, чиято вече класическа дилема е хипертрофията на интелекта за сметка на енергията и чувствената способност, интерпретацията е отмъщението на интелекта към изкуството…Вместо от херменевтика ние имаме нужда от еротика на изкуството.”

- Сюзън Зонтаг, “Против интерпретацията”

- 02-06-2010|николай - развитието на тази дискусия...

И все пак не мога да не забележа как се развива дотук дискусията за Божия план:

Първо беше посочен цитат от Апостол Павел, заради който(измежду други причини)достъпът на жените до образованието е бил забранен почти две хилядолетия, след това бяха посочени актуални статистики за домашното насилие и за феминизацията на бедността в България, за да стигне накрая потребител "Б. Павлов" до вдъхновена аналогия с един мъж, който си е отрязал ухото... Може ли да заключа, че г-н Павлов се вълнува повече от себичните си опити за оригинално мислене, отколкото от статистическите данни за насилието над жените в България...? Дали защото като мистик той има едно ухо по-малко за проблемите на жените в България...

Аз уж имам две все още, но са малко изпотени в момента. Току-що се прибирам от двора, където трябваше да свърша една належаща работа. Двамата с мъжа ми трябваше да отсечем с резачката дървото до къщата. Два пъти съм се отказвал вече, защото ми беше жал за дървото, но трябваше най-сетне да го отрежем, за да не повреди къщата в случай на силен ураган - прогнозират интензивен сезон. Не може да се разчита на едно дърво да опази дома - много са нестабилни, нищо че имат корени. Сега седя пред прозореца и наблюдавам остатъчния пън. Уж гледа към слънцето, но и то не може да му помогне като има толкова малко живот в него.

- 05-06-2010|Гост

http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=503143

- 29-06-2012|Саша Иванова

"Той просто е белязан, а цялото човечество в действителност се състои от децата на Каин. Авел няма поколение."

Е, цялото човечество да се състои от деца на Каин??? Защо хора, които проявяват "компетентност", не прочетат много, ама много внимателно частта от книгата, която цитират? Нима може да се посочи грешна информация от цитирания източник - в случая Библията?.

От кой произлиза цялото човечество? И децата знаят, че Адам е имал двама сина и единия убил другия. След като Авел е убит, значи човечеството е от Каин. А дали Адам и Ева не са имали и други деца, а дали едно от децата им не се казва Сит? И въобще ако това е достоверно, че човечеството произлиза от едни Адам и Ева, не произлиза ли то от поколението на Сит?

Явно г-жа Станкова всеки път е чела тази глава за убийството на Авел, си е направила собствено продължение на следващата глава. Да не говорим, че Каин е свел виновно очи и никъде не е поел отговорност за поведението си. Поел е ПОСЛЕДСТВИЯТА от поведението си г-жа Станкова, а не отговорност. А последствията са жестоки разбира се. Прочетете по-внимателно 4-та глава на Битие до края и ще видите какви са.

Няма да коментирам останалите умозаключения, защото коментара ми ще стане по-голям от основния текст.

- 29-06-2012|Саша Иванова

Защо ли ми трябваше да продължавам да чета и коментарите, та да видя един коментар на г-жа Станкова, която въпреки твърдението и, че целта и не е била да проследява родословното дърво на Адам, пак си прави повърхностния грешен труд, да го проследи, за да докаже „правотата си”.

Необходимо ли е когато хората четат даден текст с препратки към други творби, да четат и тях? Нима не е добре да имаме доверие на автора за неговата компетентност, след като той си позволява да публикува текстовете си за широкия кръг?

Г-жа Станкова, разбира се, че родословното дърво не е цел. Но каква е била целта Ви да го упоменете и не само… а и да твърдите, че човечеството е произлязло от Каин. Няма нужда от спор, има нужда от много внимателно четене, когато един автор е решил да цитира чужди писания. След като не му е работа да проследява правилността на текстовете, които цитира, по-добре е да не ги споменава въобще в собствената си творба. По този начин обезсмисля собствения си текст и показва, че след като той самия е слаб читател, то какъв автор може да бъде. Интерпретацията я оставете за вашите събития които описвате, но не интерпретирайте чуждите творби… в случая Библията.

- 25-02-2013|Кирил Захариев - Нещо по темата от Бодлер

I

Племе на Авел, яж и препивай!

Господ те гледа с любящи очи.

Племе на Каин, в дрипи се свивай

и до смъртта си в калта се влачи.

Племе на Авел, на Серафима

с жертвен тамян гъделичкаш носа.

Племе на Каин — непримиримо, —

твоите мъки безкрайни не са!

Племе на Авел, с пълни хамбари,

с пълни обори живей в благодат;

племе на Каин, псета ли стари

жално в стомасите вият от глад?

Племе на Авел, вечно преяли,

дремете кротко в семеен уют;

племе на Каин, като чакали

в дупките тракате зъби от студ!

Племе на Авел — всичко да ражда!

Твоето злато плоди и деца.

Племе на Каин, все тая жажда,

стига — не гаснат ли ваште сърца?

Племе на Авел, ще опасете

шумата и по дървото накрай!

Племе на Каин, с кръв по нозете,

с гладната челяд се скитай и трай!

II

Племе на Авел, вашите мърши

топлата пръст ще торят — запомни!

Племе на Каин, кой ще довърши

твоята работа в идните дни?

Племе на Авел! Срам, о, проклето —

стигат и сопи за твоите стрели.

Племе на Каин, скачай в небето

и на земята бога хвърли!

Когато религията и културата се разделят

Автор: Оливие Роа

Ерен Гюверчин: мнозинството в Швейцария гласува за забрана на минаретата; Франция и Белгия са затънали в дебати около забрана на женските забрадки. В Германия дебатът около исляма също често клони към истерия. Защо европейците са толкова обсебени от темите на религиозните символи и „чуждите“ религии?

Оливие Роа: Дебатът в Европа се измести през последните 25 години от имиграцията към видимите символи на исляма. Което означава, че дори хора, които се противопоставят на имиграцията сега признават, че второто и третото поколение имигранти са тук и ще останат тук, и че ислямът е пуснал корени в Европа. А дебатът се измести в една странна посока: докато преди анти-имигрантската позиция обикновено се свързваше основно с консервативната десница, сега ислямът бива атакуван и отляво, и отдясно, но по много различни причини. Десницата вярва, че Европа е християнска и че ислямът трябва да бъде толериран, но само като по-низша религия. И макар че конституционният принцип за свобода на религията не й позволява да забрани исляма, тя използва всяка възможност, за да ограничи неговата видимост; Европейският съд за човешки права например не се намеси, за да попречи на Франция да забрани мюсюлманските забрадки в училищата.

Левицата спори в полза на секуларизма, правата на жените и против фундаментализма: тя се противопоставя на забраждането не толкова, защото то е ислямско, колкото защото то изглежда в противоречие с правата на жените. И така, както виждаме, зад дебата около исляма се крие един много по-сложен въпрос: въпросът за европейската идентичност и за ролята на религията в Европа. Макар че левите и десните имат много различни позиции по тези въпроси, ние наблюдаваме възход на новите популистки движения (като например Партията на свободата на Геерт Вилдерс в Холандия), които комбинират двата подхода, по същество намирайки се вдясно, но използвайки аргументите на левицата.

В книгата си вие казвате, че фундаменталистките групи като Алкайда нямат нищо общо с ислямската традиция. Но в Европа на фундаменталистката идеология се гледа като на ядро на традиционното ислямско мислене. Как си обяснявате това противоречие?

Видът тероризъм, който се практикува от Алкайда няма нито мюсюлманска, нито християнска предистория. Това е един напълно нов феномен. Ако разгледаме неговите проявления – самоубийствените атентати, убиването на заложници, целенасочения прицел към цивилно население – то всичко това са методи, използвани преди Алкайда от други организации: тамилските тигри например използваха самоубийствени атентати; крайната десница в Италия извърши взривовете в Болоня от 1980; а видеозаписите на екзекуции на чуждестранни заложници от страна на Алкайда са едно към едно „повторение“ на екзекуцията на Алдо Моро от Червените бригади, със знамето и логото на организацията на заден план, със заложниците с превързани очи и с белезници, с пародиен „процес“, съпровождан от прочитане на „присъда“, както и със самата екзекуция. Начинът на функциониране и организационната структура на Алкайда, заявеният враг на САЩ и империализма, набирането на млади мюсюлмани, образовани на запад, или на хора, преминали към исляма – всичко това показва ясно, че Алкайда не е израз на традиционния ислям или дори на фундаменталисткия ислям; това е едно ново разбиране на исляма, облечено в западна революционна идеология.

Как обяснявате вие успеха на такива радикални движения или идеологии?Наистина ли той е обвързан с бедността и маргинализацията?

Не. Никое от изследванията не указва каквато и да е връзка между бедността и радикализацията. В радикалните ислямистки движения участват далеч повече саудитци, отколкото бангладешци; всъщност няма почти никакви радикални бангладешци. Аз мисля, че настоящата борба е продължение на старата конфронтация между антиимпериалистическите движения, породени в третия свят, и запада, особено САЩ. Бин Ладен говори сравнително малко за религията, но той говори доста за Че Гевара, колониализма, промяната на климата и пр. Алкайда очевидно е едно поколенческо движение, тя е съставена от млади хора, които са се дистанцирали от семействата и социалното си обкръжение, и които дори не се интересуват от родните си страни. Сред членовете на Алкайда има удивително количество хора, които са преминали към исляма – един факт, който е общоизвестен, но все още не е получил достатъчно внимание. Това са бунтовници без кауза, които преди тридесет години биха се присъединили към Фракцията червена армия или към Червените бригади, но които сега избират най-успешното движение на антиимпериалистическия пазар. Те все още се намират в традицията на едно най-вече западно революционно хилядолетничество, което е обърнало гръб на идеята за изграждане на едно ново и справедливо общество. Новите движения са дълбоко скептични относно изграждането на някакво идеално общество, което обяснява и тяхното самоубийствено измерение, откриващо се също и у РАФ.

Някои европейци смятат, че европейската култура е по същество християнска, и че всичко мюсюлманско е проблематично и чуждо на Европа. Какво ще кажете за това?

Те казват това в същото време, в което папа Бенедикт, също както и папа Йоан Павел преди него, упреква Европа за това, че е отхвърлила и пренебрегнала своите християнски корени. Дебатите за сексуалната свобода, абортите, за правата на хомосексуалните, не са конфронтация между европейци и мюсюлмани, а между секуларисти, от една страна – които съществуват и в мюсюлманската общност – и консервативни вярващи, от друга, били те мюсюлмани, католици или ортодоксални евреи. Европа е дълбоко разделена по въпроса за собствената си култура: секуларистите смятат Просвещението (с неговите човешки права, свобода и демокрация) за рождено свидетелство на Европа, докато някои християнски-ориентирани фракции вярват, че Просвещението е довело и до комунизма, атеизма и дори нацизма.

Съществува ли риск от превръщането на ислямофобията в европейска реалност?

Това също зависи от начина, по който дефинираме ислямофобията. Е ли тя просто една различна дефиниция на расизма, и по-специално на расизма срещу хората с мюсюлмански имена, каквито и да са религиозните им убеждения. Или тя просто е отхвърляне на една религия? Има войнстващи антирасисти, които са против забулването – например феминистките – а има и расисти, които смятат, че фереджето е без значение, тъй като те гледат на мюсюлманите като на принципно различни хора. Нещото, което прави всичко това толкова несъстоятелно, е липсата на разграничение между етническата принадлежност и религията. Разбира се, огромното мнозинство европейски мюсюлмани произхождат от други култури, но връзката между етническия произход и религията постепенно се разпада: европейци преминават към исляма, а мюсюлмани преминават към християнството. Има атеисти, които са „араби“ и „турци“, и все повече мюсюлмани искат да бъдат признати като членове на една религиозна общност, но не непременно като членове на една неевропейска културна общност. Трябва да правим разлика между „етнически общности“ и „верски общности“, защото това са различни феномени, към които трябва да се подхожда по различни начини.

Как би трябвало да се отнася политиката към глобализираните религии, които са се отдалечили от собствените си култури?

Според мен именно тези религии – а не установени институции като католическата църква – са най-„успешните“ в наше време. Няма смисъл да се борим срещу тази тенденция, особено в страни, в които свободата на религията е записана в конституцията. Напротив, ние трябва да поддържаме разделението на църквата и държавата, осигурявайки пълно религиозно равенство – не в смисъла на религиозен „мултикултурализъм“, а с поглед към условията, при които една верска общност може свободно да упражнява правата си – чрез една неутрална и ясно определена форма на религиозна свобода вътре в рамките на съществуващите закони.

Медиите често насърчават една диалектика на „либерален“ против „радикален“ ислям. Какво е мнението ви за тази терминология и ценностните съждения, на които тя се основава?

Не мисля, че един вярващ човек е изправен пред необходимостта да избере една „либерална“ интерпретация на своята религия, за да го направи тя добър гражданин. Хората, които призовават към появата на един мюсюлмански Лутер, никога не са чели Лутер. Той не е бил либерал по никакъв начин, а дори заклет антисемит. Идеята да се накарат мюсюлманите да се приспособят към един западен контекст няма нищо общо с теологията, тя се отнася много повече до индивидуалните практики и стремежи на самите мюсюлмани. Те се опитват да нагодят практиките си към западното обкръжение, и намират средствата, необходими за това, вътре в същото това обкръжение. В дългосрочен план тези промени ще се трансформират в някаква теологическа реформа, но е безсмислено да асоциира модерността с някакъв вид теологически либерализъм. Да се върши нещо такова означава да се изкривява историята или да се разчита на някакъв вид пожелателно мислене.

Източник

Оливие Роа (род. 1949) е директор на Френския Национален Център за Научни Изследвания (CNRS) и един от общопризнатите световни експерти по въпросите на Исляма.

Коментари (2)

- 19-05-2010|Калев

Авторът говори тотални глупости. Терорът и убийството на гяури е заповед номер едно в исляма от първия му ден. Авторът е мошенник и манипулатор.

- 28-05-2010|Владо - До Калев

Калев, вашата реторика е емоционална и радикална - като реториката на религиозните фундаменталисти и на ултра-левите. "тотални глупости" ,"убийство на гяури", "авторът е мошеник и манипулатор" - с човек, който ползва такъв речник на ярост е безсмислено да се спори. Но вие просто не разбирате за какво говори авторът. И няма да разберете, зашото сте предубеден.

Второто пришествие – един манифест

Автор: Дейвид Гелернтер

Всяка микросекунда, сега

Компютърните технологии ще бъдат трансформирани. Нашите проблеми са не само големи, те са големи и очевидни. А решенията им са не само прости, те са прости и се намират точно под носовете ни. Хардуерът е не само по-високо развит от софтуера; последният голям пробив в операционните системи беше Майкрософт, преди шестнадесет години, а най-горещото нещо днес е Linux, който е версия на Unix, който беше нещо ново през 1976. Потребителите реагират на трудната истина, че комерсиалните софтуерни приложения обикновено са зле проектирани, зле направени и остарели, обвинявайки самите себе си („Компютри за слабоумни“, „Операционни системи за говеда“), а междувременно парите се леят от общото ни въображение като бира от пробити бъчви. Милиарди. Естествено, атмосферата е малко странна; промените наближават, скоро.

Всичко старо е ново, отново

1. Независимо от това колко сигурна е появата му, едно явление, чието точно време и форма на поява са неизвестни, изчезва когато се вглеждаме в бъдещето. Ние сме склонни да не вярваме в следващата голяма война или икономическа криза; ние със сигурност не вярваме в следващата голяма софтуерна революция.

2. Защото не вярваме в технологическите промени (само казваме, че го правим), ние приемаме лошите компютърни продукти със свиване на рамене; ние работим пробивайки си път около тях, използваме ги по възможно най-добрия начин и (подобно на фантастичните френски селяни от 16-ти век), почти не забелязваме дефектите им – вместо да изискваме тяхната поправка и промяна.

3. Всичко е отворено за грабване. Всичко ще се промени. Точно пред очите ни се намира солиден ареал от интелектуален ландшафт.

4. Оруелският закон на бъдещето: всяка технология, която може да бъде опитана, ще бъде. Подобно на невидимата ръка на Адам Смит (водеща капиталистическите икономики към все по-голямо богатство), Законът на Оруел е емпирически факт от живота.

Готово-презрял и висящ на косъм

5. Ние знаем, че големи промени са неизбежни в софтуерния свят – ако само нищо в този свят не съответства на някаква „книга“. Вие можете да видите една книга като нещо цяло отвън. Вие предварително знаете как е оформена една книга – къде ще бъде съдържанието, къде предметният показалец – и как да „оперирате“ с нея. Движейки се през нея, вие винаги знаете къде се намирате, докъде сте стигнали и колко още ви остава. „Книгата“ може да бъде физически обект или текст – една абстракция с множество взаимозаменяеми физически превъплъщения. Тези свойства не се отнасят до системата на уебсайтовете. Вие не можете да ги видите или прецените отвън, да предусетите тяхното оформление, да кажете къде се намирате докато се движите из тях.

Когато и да организираме информация, книгата е една прекалено могъща идея, за да можем да минем и без нея под една или друга форма.

6. Миниатюризацията беше голямата тема в първата епоха на компютрите: нарастваща мощ, падащи цени, компютри за всекиго. Темата на Втората епоха, която наближава в момента: компютърната технология задминава компютрите. Информацията се носи през море от анонимни, взаимозаменяеми компютри, подобно на бриз през висока трева.

7. „Мрежата е компютърът“. Да, но ние се интересуваме от компютрите все пó и по-малко. Реалната тема в астрономията е космосът, не телескопите. Реалната тема при компютрите е кибернетичната сфера и кибернетичните структури в нея, а не компютрите, които ние използваме като телескопи и тунери.

8. Софтуерните системи, от които сме най-зависими днес, са операционните системи (Unix, Mac OS, Windows и пр.), и браузърите (Internet Explorer, Netscape Communicator...) (текстът е писан преди десет години, бел. пр.). Операционните системи са посредници, които обвързват потребителите с компютрите; те обвързват от една страна компютъра, а от друга – потребителя. Браузърите обвързват потребителите с далечни компютри, със „сървъри“ в Интернет.

Днешните операционни системи и браузъри са остарели, защото хората вече не желаят да бъдат свързвани с компютри – близки ИЛИ далечни. (Вероятно те никога не са го искали). Те искат да бъдат свързвани с информация. В бъдеще хората ще бъдат свързани с кибернетични тела; кибернетични тела, носещи се из компютърния космос – известен също като Роякът, Кибер-пространството.

От първичната примитивна мрежа към вездесъщия рояк

9. Бъдещето на компютърната технология се основава на „кибернетични тела“ – самостоятелни, спретнато подредени, красиво изложени колекции от информация, подобни на безупречни огромни градини.

10. Вие отивате до който и да било „тунер“ (компютър вкъщи, на работа или в супермаркета, което и да е електронно устройство) и плъзвате в него някаква „телефонна карта“, дефинираща някакво кибернетично тяло. Това тяло пристига и каца при вас, подобно на синя птица, почиваща на някой клон.

11. Целият ви електронен живот е запазен в някакво електронно тяло. Вие можете да го призовете по всяко време.

12. Вмъквайки телефонната си карта, вие модифицирате за собствените си нужди всяко електронно устройство, до което се докосвате; защото, докато съдържа вашата карта, машината познава навиците и предпочитанията ви по-добре, отколкото ги познавате самият вие.

13. Всяко добре проектирано електронно устройство от следващото поколение ще идва с бутон, наречен „изключи всезнайството“.

14. Важното предизвикателство пред компютърната технология днес е да сепохарчи, а не да се съхрани, компютърната мощност.

16. Бъдещето е наситено с компютри. Те ще висят навсякъде около нас, подобно на сочни туфи от испански мъх. Ще се роят като скакалци. Но един рояк е не просто голяма тълпа. Индивидите в рояка губят идентичностите си. Компютрите, съставящи този глобален рояк, ще се сливат едни с други в безшевната субстанция на Кибер-сферата. Вътре в рояка отделните компютри ще бъдат анонимни като молекулите на въздуха.

17. Едно кибер-тяло може да бъде копирано или разпределено сред множество компютри; може да обитава множество компютри по едно и също време. Ако компютрите от кибер-сферата са плочки в един застлан двор, то кибер-тялото е облак, покриващ едновременно множество различни плочки.

18. Но мрежата ще промени радикално всичко това. Когато си имате работа с някакъв далечен уебсайт, вие до голяма степен пренебрегвате мощта на собствения си компютър в полза на мощта на отдалечената мощ на един уебсървър. Да използвате мощния си настолен компютър просто като канал за достигане на уебсайтове, протягайки се през и отвъд него, вместо да го ползвате, е нещо като да наемете Хюндай, докато в същото време сте заключили в гаража собственото си Порше. Или като да изпълнявате програмите с бързината на твърдия диск, вместо с онази на главната памет и кеша. Мрежата прави настолния компютър безсилен.

19. Мощта на настолните машини е магнит, който ще преобърне днешната „всичко горе в мрежата!“ тенденция. Настолната мощ с неизбежност ще изтегли информация от далечните сървъри към домашните компютри.

20. Ако един милион души използват мрежата едновременно, не означава ли това, че трябва да имаме един мощен отдалечен сървър, за да ги държим щастливи всички едновременно? Не; ние бихме могли да разпределим сайта между един милион настолни машини и да ползваме Интернет само за координация. „Сайтът“ е нещо като военна единица на бойното поле, един генерал, придвижващ се заедно с войските си (или като хокеен отбор в постоянно роящо се движение). (По същество ние използвахме тази техника, за да построим първите реализации на тъпл-пространство[124]. Те изглеждаха така, сякаш зависят от един споделян сървър, но сървърът беше илюзия; всъщност сървър нямаше, имаше само рояк от клиенти). ДалиAmazon.com би могъл да бъде странстваща орда вместо един фиксиран Централен команден пост? Да.

По-странно от фикция: компютрите днес

21. „Настолният“ интерфейс, състоящ се от прозорци-менюта-мишка, изобретен от Xerox и Apple, и разпространен универсално днес, беше брилянтно изобретение, но сега вече е остарял. Той пилее екранно пространство за безсмислени картинки, не успява да предостави смислени указания за нещата, които се намират вътре във файловете, представяни от онези дребни размазани символи, принуждава потребителите да избират символи за десктопа, докато системата може да ги избере много по-добре, и занимава потребителите с подскачане между прозорци (подобно на паркингови служители, непрекъснато пренареждащи колите в един миниатюрен паркинг някъде в Манхатън), в една изгубена битка за невъзпрепятстван изглед към работното място – което в края на краищата е нещо непостижимо. Не съществува такъв невъзпрепятстван изглед.

22. Символите и „сгънатите изгледи“ (collapsed views) изглеждат нещо ново, но ние вече сме ги виждали. Всяка книга притежава един такъв „сгънат“ или „символен“ изглед и това е нейния гръб. Един символ ви предоставя далеч по-малко информация от средния гръб на книга – и е много по-малък.Трябва ли той да бъде много по-малък? И дали един хоризонтален набор от „гърбове на книги“ на екрана не би могъл да бъде по-полезен от бъркотията от символи?

23. Компютърната мишка беше брилянтно изобретение, но днес вече можем да видим, че тя е един лош дизайн. Като всяко устройство, което трябва да бъде движено и поставяно прецизно, тя би трябвало да предоставя осезаема обратна информация – а не го прави.

24. Метафорите имат силен ефект върху компютърната технология. Метафората за работното място ни приклещва в едно „широко“, вместо „дълбоко“ подреждане на информация, което е фундаментално погрешно при компютърните монитори. Сравнен с една стандартна страница с думи, реалната писалищна маса е голяма, а компютърният екран е малък. Една писалищна маса се разширява лесно (с помощта на чекмеджета, други писалища, маси, пода); при компютърния екран това не е така.

25. Apple би могъл да опише един интерфейс като чист „информационен пейзаж“, без връзка с работното място; ние сме изобретили този пейзаж (биха могли да обяснят те) по начина, по който един архитект или дизайнер на увеселителен парк проектира някакъв пейзаж. Ние сме изобретили едно идеално пространство, предназначено за разглеждане и подреждане на компютризирана информация. Нашият пейзаж е въображаем, но вие все пак можете да влезете и да се разхождате из него. Компютърният екран е прозорецът на вашия автомобил, маската на вашия водолазен костюм.

26. Изпод метафората на работното място, екранът е интерфейсът – интерфейсът е няколко десетки квадратни сантиметри, наситени с блестящи цветове върху стъклен панел. В метафората на пейзажа екранът е просто витрина. Едва когато погледнете през него, вие виждате същинскияинтерфейс, лежащ отвъд него.

Проблеми на и под повърхността

27. Модерната компютърна технология се основава на аналогията между компютрите а архивните шкафове, която е фундаментално погрешна и засяга почти всяко движение, което правим. (Ние запазваме „папки“ (файлове) на дискове, правим „записи“, организираме папките в „директории“ – езикът на архивния шкаф.) Компютрите са фундаменталноразлични от архивните шкафове, защото те могат да предприемат действия.

28. Метафорите имат силно въздействие върху компютърната технология: метафората за архивния шкаф ни затваря в едно „пасивно“ вместо „активно“ виждане за управлението на информация, което е фундаментално погрешно при компютрите.

29. Строгата система от папки (файлове) и директории, която е единственият избор при работата с вашия Мак или РС е измислена от програмисти запрограмисти – и все още е система, добра за програмистите. Но тя не е добра система за непрограмистите. Тя никога не е била, от нея никога не се е очаквало нещо такова.

30. Ако имате три кучета, дайте им имена. Ако имате 10.000 глави добитък, хич не се опитвайте. В наши дни идеята да се дава име на всеки файл по вашия компютър е смехотворна.

31. Стандартният подход при даването на имена на файлове има далечни последици: той не само ни принуждава да даваме имена там, където от тях няма нужда; освен това той налага строги ограничения върху начина, по който ние управляваме един много важен вид документи – онези, които идват отвън. Едно новопристигнало по електронната поща съобщение (например) не може да бъде разграничено като отделен документ – то не се появява заедно с другите файлове в резултатите от търсения, не се появява самостоятелно на десктопа, не може да бъде отворено или печатано извън мейл-програмата; то няма име, така че още с появата си трябва да бъде погребано в някакъв съществуващ файл (главният мейл-файл), който има име. Същото се отнася и до идещите по пощата фотографии и факсове, уеб-маркери, сканирани образи…

32. Не би трябвало да подреждаме папките (файловете) в директории. Директориите би трябвало сами да ги избират и поемат. Ако един файл например принадлежи към шест директории, всичките шест трябва автоматично да се протягат и да го поемат, едновременно.

33. За един файл трябва да бъде позволено да няма име, да има едно име или много имена. На много файлове трябва да бъде позволено да споделят една и съща директория. От тези осем възможности само три са позволени, а останалите пет са забранени – без някаква основателна причина.

Потоците на времето

34. В началото компютрите се занимаваха най-вече с думи и цифри. Днес те се занимават главно с образи. В един нов период, който току-що се появява, те ще се занимават основно с осезаемото време – времето, направено видимо и конкретно. Хронологиите и времевите линии изглеждат странно в не-компютърния свят на хартията, но те са естествени онлайн.

35. Компютрите правят азбучното подреждане ненужно.

36. Архивните шкафове и човешките умове са системи за съхраняване на информация. Ние бихме могли да моделираме компютризираното съхранение на информация според човешкия ум вместо според архивния шкаф, ако само го поискаме.

37. Елементите, съхранени в един ум, нямат имена и не са организирани в директории; те се извличат не по име или директория, а по съдържание. (Послушайте един глас, помислете за едно лице: вие току-що сте извлекли един спомен, който съдържа гласа като компонент.) Вие можете да видите всичко в паметта си от гледната точка на миналото, настоящето или бъдещето. Използвайки архивния шкаф, вие класифицирате информацията в момента, в който я поставяте вътре; умовете класифицират информацията в момента, в който тя бъде извлечена. (Вчера в четири следобед вие сте стояли с Наташа на Пето авеню в дъжда – както можете да си спомните, когато мислите за „Пето авеню“, „дъжд“, „Наташа“ или много други неща. Но вие не прикрепяте такива етикети към спомена, когато сте го съхранили. Класификацията се получава ретроспективно.)

38. Един „жизнен поток“ (lifestream) организира информацията не като архивен шкаф, а приблизително по начина, по който го прави паметта.

39. Един жизнен поток е последователност от всякакви видове документи – всички електронни документи, дигитални фотографии, програми, уеб-маркери, визитни картички, мейл-съобщения и всяко друго парче дигитална информация в живота ви – подреден от най-старото към най-новото, нарастващ постоянно с появата на нови документи, лесен за разглеждане и претърсване, с минало, настояще и бъдеще, появяващ се на екрана като намаляваща каскада от индексови карти. Документите нямат имена и няма директории; вие извличате елементите по съдържание: „Пето авеню“ предоставя вторичен екран, на който се появява всеки документ, споменаващ Пето авеню.

40. Един поток тече, защото тече времето, а потокът е конкретно представяне на времето. Линията на „сега“ разделя миналото от бъдещето. Ако имате среща в 10 ч. утре, вие слагате документ за напомняне в бъдещето на системата си, в 10 ч. утре. Той протича постоянно накъм сега. Когато сегастане равно на 10 ч. утре, напомнящият документ прескача през линията насега и се влива в миналото. Когато погледнете бъдещето на потока си, вие виждате плановете и уговорените си срещи, течащи постоянно от бъдещето към настоящето, а след това миналото.

41. Вие управлявате един жизнен поток, използвайки два основни регулатора, поставяне и фокусиране, които съответстват приблизително на придобиването на нова памет и припомнянето на старата.

42. За да изпратите електронна поща, вие поставяте един документ в нечий чужд поток. За да добавите бележка към календара си, вие поставяте документ в бъдещето на собствения си поток. За да продължите да работите върху някакъв стар документ, вие поставяте негово копие в началото на потока си. Изпращането на електронна поща, обновяването на календара, отварянето на един документ са три варианта на една и съща операция (поставяне на документ в един поток).

43. Един под-поток (например под-потокът на „Пето авеню“) е подобен на обикновена директория – с тази разлика, че тя изгражда самата себе си автоматично; тя прихваща нови документи с появата им; един документ може да се намира в множество под-потоци, а един под-поток има същата структура както и главният поток – минало, настояще и бъдеще; постоянно течение.

В ерата на осезаемото време

44. Смисълът на жизнените потоци не е в това да се премине от една софтуерна структура към друга, а да се промени цялостната предпоставка на компютризираната информация: да се спре изграждането на възхвалявани архивни шкафове и се започне изграждането на (опростени, абстрактни) изкуствени умове, вътре в които да съхраняваме електронните си животи.

45. Един жизнен поток може да замени десктопа и да поеме функциите на системата от файлове, електронна поща и календар. В един жизнен поток вие можете да съхраните филм, телевизионен канал, виртуален музей, електронен магазин, поредица от инструкции, електронно наддаване или миналото, настоящето и бъдещето на една институция (нейните архиви, настоящи новини и бъдещи планове). Множество уебсайтове ще бъдат организирани като жизнени потоци.

46. Жизненият поток (или някаква друга система със същите характеристики) ще стане най-важната структура за организиране на информация в компютърната технология – защото дори една груба имитация на човешкия ум е много по-мощна и от най-сложния архивен шкаф, измислен по което и да е време.

47. Жизнените потоци (в една по-елементарна форма) са успешен комерсиален продукт и днес, но моите предсказания нямат нищо общо с този продукт. В края на краищата продуктът може да успее или да пропадне. Идеята ще успее.

Живи потоци на времето

48. Днешните жизнени потоци са конвенционални информационни структури, съхранени в уебсайтове и издирвани чрез браузъри. В бъдеще това ще бъдат кибер-тела.

49. Днешните операционни системи свързват хората с компютрите. В бъдеще ние ще се занимаваме директно с информация, под формата на кибер-тела. Операционните системи ще свързват кибер-тела с компютри; ще позволяват на кибер-телата да се свързват с компютри. Потребителите вече ще си имат работа не с операционни системи и няма да се интересуват от тях. Операционната система на компютъра ще ви интересува също толкова, колкото и волтовото ниво на някой бит от паметта му.

50. Един жизнен поток е пейзаж, в който вие можете да се движите или да летите над него на всякакво ниво. Летенето към началото на потока е „пътуване във времето“ по посока към миналото.

Вие можете да се разхождате около някой жизнен поток (разглеждайки или търсейки), или да скочите в него и да бъдете потопен в информацията му.

51. Един добре конципиран магазин или обществена сграда ви позволява да обхванете цялото му пространство отвън, или в момента, в който влезете вътре – вие незабавно виждате как нещата са разположени и приблизително колко голямо и дълбоко е вътрешното му пространство. Днешният типичен уебсайт е катастрофа, защото той е непрозрачен. Вие трябва да можете давидите незабавно (не да заключавате или пресмятате) как е организиран сайтът, колко е голям, колко дълбок и колко широк. Сайтът трябва да бъде прозрачен.

52. Филми, телевизионни програми, виртуални музеи и всякакви видове други културни продукти от симфонии до бейзболни мачове ще бъдат съхранявани в жизнени потоци. С други думи: всеки културен продукт ще ви бъде представен под формата на един изкуствен ум. Вие ще си имате работа с него не по начина, по който си имате работа с един обект, а приблизително по същия начин, по който общувате с един човек.

Институции, носещи се из киберпространството

53. Вашата кола, вашето училище, вашата компания и самият вие сте еднорелсови превозни средства, движещи се през времето, и всяко от тях ще оставя след себе си едно аеродинамично кибер-тяло (подобно на кондензационната следа, оставаща след реактивен самолет). Тези кондензационни следи от кристализиран опит ще представляват нашия пръв отговор на един труден въпрос: що е една компания, един университет, всеки вид съществуваща организация или институция, ако нейният персонал, клиенти и собственици могат да се сменят напълно, сградите й да бъдат съборени с булдозери, а мястото й сменено – какво остава от нея? Какво е тя? Отговорът: един жизнен поток в киберпространството.

54. Една софтуерна компания или компания за услуги е равнозначна на своите служители плюс жизнения си поток в киберпространството. Всеки служител има свое собствено виждане за общия поток. Фирменият уебсайт е обществено-достъпният под-поток на главния поток на компанията. Жизненият поток на компанията е електронно подобие на фирмената памет, на нейната общностна мисъл.

Жизнените потоци не са еквивалентни на „офиса без хартия“. („Офисът без хартия“ е лоша идея, защото хартията е една от най-полезните и ценни медии, изобретявани когато и да е). Но жизнените потоци могат да превърнат офисната хартия във временна медия – за ползване, а не за съхраняване. „На хартия“ е добро място за информация, която искате да ползвате, но лошо място за информация, която искате да съхраните. В поточно-организирания офис, за всеки новосъздаден или новополучен документ: сканирайте го в потока и го хвърлете. Когато имате нужда от документ на хартия: намерете го в потока, разпечатайте го, ползвайте го; ако сте писали на хартия докато сте го ползвали, сканирайте го отново, изхвърлете го.

55. Софтуерът може да реши трудни проблеми по два начина: чрез алгоритъм или чрез правене на връзки – доставяйки проблема точно на необходимия за целта човешки получател.

Второто пришествие на компютъра

56. Жизнените потоци и микрокосмосите са двата най-важни вида кибер-тела; те се отнасят едни към други както отделната музикална нота се отнася към акорда. Потокът е „момент в пространството“, микрокосмосът е момент във времето.

57. Днес ние използваме един скенер, за да пренесем електронния образ на един документ в някой компютър. В скоро време скенерите ще се превърнат в своеобразен вход към кибер-сферата, една входна кутия за всякакви цели. Поставете който и да е обект във входната кутия и системата създава негово точно триизмерно копие, след което поставя копието в хладния тъмен кладенец на киберпространството. По този начин кибер-сферата започва да получава нещо като привкус на структурното богатство на реалния живот.

Ние ще знаем, че системата функционира, когато една пеперуда е влетяла във входната кутия и (няколко размаха на крилата по-късно) е излязла – а в този кратък интервал системата е пресъздала външния вид на съществото и анализирала неговия начин на придвижване, така че реалната пеперуда оставя след себе си една електронна сянка. Малко по-късно вие ще анализирате някакъв скучен електронен документ и в ъгъла на екрана ви ще се появи една кибер-пеперуда (може би Hamearis lucina) и ще засенчи за миг документа – като още няколко момента по-късно ще е пресякла екрана и изчезнала.

Но какво значение има всичко това?

58. Ако имате много пари, най-доброто следствие от това е, че вече не е необходимо да мислите за пари (или поне така се твърди). В бъдеще ние ще имаме много технология – и най-доброто следствие от това ще бъде, че няма да има нужда да мислим за технология.

Ние ще се обърнем с благодарност и облекчение към темите, които всъщност имат значение.

Източник

Дейвид Гелернтер е професор по компютърни науки в университета Йейл и един от общопризнатите авторитети в тази област.

Коментари (1)

- 17-05-2010|Мария - Истинско откровение

Прекрасна поетична оптимистична апология (и разбираема за лаици) Накара ме да мечтая

След Ной – и потоп!

Автор: Мария Станкова

Библейската история за Ной и ковчега е известна на човечеството в много варианти. Целият древен свят е описвал това явление, което означава, че то се е състояло. Също е ясно, че има оцелели, но има една страна в тази история, която винаги ме е карала да си задавам въпроси.

В книгата на Енох се казва, че Потопът е настъпил по повод съвкуплението на ангели и хора. От този акт са произлезли великани (изродени същества) – нефилими, които са предизвикали социално неравенство, гнет, упадък на нравите, войни, престъпност, страх и още беди, които Бог е можел да премахне само по един начин – да унищожи както уродливите същества, така и хората. (Мисля, че оттук произхожда поговорката: покрай сухото, гори и суровото, но това е друга тема, на която може да се отдели специално внимание.)

Решението за Потопа е взето и сега стигаме до същината – изборът. Как от всички живи хора е избран точно Ной и семейството му? Защо точно Ной?

В шумеро-акадската поема за потопа, спасеният е цар Зиусудра – благочестив и разумен цар, а причината за Потопа не е свързана с морала на човечеството. В историята за Артахасис – премъдрият, той е избран, защото е дал клетва да унищожи грешното човечество. Тук Потопът е следствие от гнева на боговете към хората – размножили са се много и шумът им е нарушавал божествената тишина. Упанищим е бил спасен, защото е бил любимец на богинята Еа и в неговата история корабът се строи от целия град. В него се качват не само животни, но и други хора, които трябва да запазят човешкото знание. Независимо от причините, Потоп е имало. Независимо от имената на боговете, един се е спасил.

В Стария завет това е Ной – последният от патриарсите преди Потопа. Ной има жена и трима женени сина. Това е достатъчно да се продължи човешкия род, според Битието. Отделен въпрос е, че ако Бог разчиташе само на тримата сина на Ной и размножителните им способности, то и до ден днешен тази планета би била слабо населена.

Защо е избран Ной? Той явно не е бил най-правилният човек. Не е помолил Бог да спаси човечеството (както е постъпил Лот, за да спаси Содом и Гомор), а е спасил само себе си. Обрекъл е сина си Хам на вечно робство.

Много търсих причината и единственото, което открих е, че Ной е пряк потомък на Адам.

Произходът. Това е. Всъщност човечеството, след гибелта си, започва оттам, откъдето е тръгнало. Казано просто, човешкият вид е обречен да повтаря себе си, грешките си, пороците си, греховете си. Колкото и Потопа да има, винаги ще се започва от Адам.

Тази обреченост сякаш наистина тежи като прокоба върху вида.

С годините се убеждавам, че историята на Ной е написана, за да се отбележи съществуването на „синдромът на погрешния избор“. Той ни съпътства още от раждането и малцина могат да се освободят от него до смъртта. Няма да давам примери от човешката история, защото всеки сам може да изброи поне сто.

В най-късната ни история „синдромът на погрешния избор“ е отново факт.

Докато по време на социализма нямахме право на избор, то след него ни се даде такъв и започнаха поредица от грешки.

Първо повторихме грешката да изберем най-праведния. Честта се падна на г- Желев, който за праведен, праведен си е, но не става за водач, защото е мек и отстъпчив. Последва бърза смяна на „праведници“, после започнахме да ги избираме по произход. Последният избран е близък до избора на Саул за цар на израилевото племе. Висок и силен мъж, стърчал е над останалите с една глава, сам е орал нивите си в мирно време, много войнствен, гневлив и т.н. Бил е натоварен с амбициите и любовта на народа. Произходът му е много обикновен. Къде се е издънил?

Доказвайки, че е воин, мъдрец, земеделец и още неща, цар Саул решава да изземе и правата на пророк Самуил – жрец и пазител на културата на израилевото племе. Иззема ги и краят е ясен – става нелюбим на Бога.

Всъщност всички мои разсъждения са в посока, че когато става въпрос за избор на мнозинството, той винаги е погрешен, защото избраният се отпуска и забравя предназначението си.

Дали ще е Ной или Саул, или който и да било, той не трябва и за миг да забравя, че следва Потоп. Не трябва да се доверява на лъжепророци и не трябва да прави погрешен избор. Избраният няма правото да бърка.

И ако трябва да наречем нещата с истинските им имена, г-н Борисов не трябва да стъпква българската култура, нито да позволи да я доунищожат, защото тя е ноевият ковчег, чрез който може да бъде спасена нацията. Ако ни стигне Потопът, ще трябва да започнем от Адам, а това не би издържал и най-държеливият народ.

МАРИЯ СТАНКОВА

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (10)

- 19-05-2010|xaxaxa

г-жа Станкова за пореден път е седнала неправилно върху вдъхновяващата я следваща глава , което я кара да пише безмислици и крайно неуважителни към самата нея, като автор, текстове с вероятно проучвателна цел. Не прави чест и на либ.преглед да публикува такъв прогимназиален прочит на Писанието, при това, сътворен от тройкаджийка, чула и недоразбрала (за четене няма време от писане-виж Лот и Содом и Гомор - хахахаха) за коя магарица иде реч при Б.Борисов, приятен ден желая и по-леки учебни програми и домашни за българската култура

- 19-05-2010|Златко

М-да. Който не иска да го настъпват, да се не хваща на хорото. Та така и с мен – ща не ща, принуден съм да търпя разните самозвани авторитетници, идещи тук за да ни научат на бърза ръка на ум и разум. Тежичко ми е понякога, ще ми се по-скоро да халосам някого in die Fresse, както любезно се казва на мястото, където живея, но няма как, търпя.

А инак, като човек, който има само повърхностна представа от Свето Писание и пр., аз съм принуден да оценявам нещата, които ми праща Мария, единствено по тяхното човешко съдържание – но тук, слава Богу, разните витиевати проповедници си мълчат, защото, милички мои, онова, което тя казва, си стои на мястото като дялан камък, ще ви се или не. Ха кажете ми нещичко по същество, умни мои всезнайковци; нещичко против това, за което Мария говори, а не просто използва като повод за поредната си кратка притча. Кажете ми нещо против това, че избраният е натоварен с отговорност, с която не може, не бива да злоупотребява. Кажете ми нещо против това, че е по-добре да умреш съпротивявайки се, отколкото да живееш мълчешком. Кажете ми нещо против това, че "пълноценното съществуване е свързано със страданието". А, мъдреци мои анонимни, кажете ми нещичко, покажете ми някакъв лик, а не просто мутра! Ха да ви видя сега!

- 19-05-2010|Мария Станкова - Ха-ха-ха!

Уважаеми Ха-ха, всичко ви разбрах. Вие сте отличник в изразяването! Поздравления. Само един въпрос имам: Какъв ви е проблемът със Лот, Содом и Гомор? Содомит ли сте? Или страдате от хемороиди, та не можете да седнете на някоя тема като хората?

- 19-05-2010|xaxaxa

А, не, уважаеми Златко, не намирам за нужно да потвърждавам или отричам нещо, нито да внасям вощеници - хахаха в доисторическия мрак на пещерната любезност, в която, по собствени признания, имате щастието да живеете - откъде накъде ще насочвам лъч към човешки лик - за да бъде халосан ли? А след това опериран козметично - отново на тъмно. Благодаря, но пълноценното страдание не е за мен, предпочитам да роня сълзите си по по-лични екзистенциални причини, да не дава Г-спод.

- 19-05-2010|xaxaxa

Драга г-жо Станкова, благодаря за тъй публичната Ви загриженост по предполагаеми здравословни неудобства на Ваши читатели, но те не касаят Вашия занаят, ако и да съществуваха, а са предмет на дейност на други специалисти с различна от Вашата професионална подготовка и квалификация...но все пак е добре да чувстваш, че някой мисли за теб, хм на глас. С Лот,Содом и Гомор нямам и не мога да имам проблем, тъй като тях ги няма, само соленият стълб, който нявга е бил съпругата на Лот, стои, за да напомня за неуспешния опит на Лотовия чичо да спаси града на чичовото си. И тъй като у Вас има определен интерес към седалищните части, а у мен - известен интерес към следващата част на протобиблейската Ви поредица, основателно ли е да очаквам интерпретацията на историята за лотовите щерки или още веднъж да се задоволим с втория им братовчед по бащина линия?

- 20-05-2010|Майя - re:

Златко писа:

Ха кажете ми нещичко по същество... Кажете ми нещо против това, че е по-добре да умреш съпротивявайки се, отколкото да живееш мълчешком.

Да, но Каин не умира, а напротив - убива.

- 20-05-2010|Гост - re:

xaxaxa писа:

Драга г-жо Станкова, благодаря за тъй публичната Ви загриженост по предполагаеми здравословни неудобства на Ваши читатели, но те не касаят Вашия занаят, ако и да съществуваха, а са предмет на дейност на други специалисти с различна от Вашата професионална подготовка и квалификация...но все пак е добре да чувстваш, че някой мисли за теб, хм на глас. С Лот,Содом и Гомор нямам и не мога да имам проблем, тъй като тях ги няма, само соленият стълб, който нявга е бил съпругата на Лот, стои, за да напомня за неуспешния опит на Лотовия чичо да спаси града на чичовото си. И тъй като у Вас има определен интерес към седалищните части, а у мен - известен интерес към следващата част на протобиблейската Ви поредица, основателно ли е да очаквам интерпретацията на историята за лотовите щерки или още веднъж да се задоволим с втория им братовчед по бащина линия?

Удивена съм от бляскавите ви ораторски умения! Вие сте гений на словото! Ясна мисъл и най-важно - съдържателна! Защо не ви предложат за Нобелова награда в дисциплината "чесане на езика от нямане какво да правя"? Следващата тема ще бъде само и изключително за вас! Никакъв Лот! Вие сте велик! Само не разбрах какво ви мъчи, щом не е Лот и хемороидите?

- 21-05-2010|xaxaxa

хаха, гоуст, явно няма представители на Нобелевия комитет наблизо, тъй че спокойно мога да откажа предложението за текстово посвещение от горната авторка - много благодаря, но държа бельото ми да е изпрано, разделно от потните анцузи на уважаемия Б.Борисов, защото току-виж се събудя кастриран, като клетия Ной, въпреки че същият бил спал с изути гащи... При този Б-жи произвол, всичко може да се очаква - примерно да те включат в активната част на барикадата, докато си си залегнал в пасивна засада или обратно, тъй че дайте да обелим следващата глава, без странични отклонения, ако обичате. Лека нощ!

- 23-05-2010|Оффффффффф! - Чета коментарите Ви

... но преди това прочетох и г-жа Станкова.

Не можах да открия много връзка между повечето коментари и нейното изложение. Простете мене: прост съм аз!

И си мисля даже, че не е "хахаха", ами е ах - ах - ах ....

... почти като вай - вай, само че на български ....

- 24-05-2010|Гост

Г-жо Станкова, форумите са пълни с подобни ха-ха-та. Дълбокото им усещане за собствена несъстоятелност постоянно ги тласка да изливат реки от змийска отрова срещу всеки опит някой да надигне глас. Те са винаги на стража. Винаги на щрек! Всеки опит за художествено или мисловно изразяване, неминуемо попада в пределите на взора им и бива полято с такава доза злъч, на каквато би завидяла всяка сносна кобра. Не мога да твърдя със сигурност, че те са част от онази цензура, която в годините на моята младост и зрелост, със завидна лекота и наслада спираше текстове. Те обаче със сигурност са нейно неосъзнато (дали?) отроче. В тях е жив и парещ онзи свят глас, който безмълвно шепне: "Щом не аз, по-добре никой, по-добре нищо! Мълчанието е злато" С мълчанието, за което ратуват подобни ха-ха-та обаче, единственото нещо, което може да се купи е човешката тъпота... Така че - смело напред, очакваме Ви!

Офицери и пешки

Автор: Антон Терзиев

Всичко в приземната ми кантора на „Македония“ 16 щеше да следва своя естествен ход в тази последна за септември сряда, ако не бях получил съобщение да се явя на дело в петък сутринта, на малко повече от педя по картата на България, в Елхово. Щорите с флорални мотиви щяха да произвеждат своя все така висококачествен мрак, старият руски телефон с шайба щеше да си мълчи като комунист, а великденската картичка от бившата ми щеше да си остава последния получен мейл в пощенската ми кутия. Да покорявам с поглед кръстосаните си пред монитора кецове докато слушам резултатите от Английската лига по радиото, покриваше 90% от представите ми за пълнокръвен живот. За останалите десет отговаряше старият Джак. Вместо това сега въртях телефони на адвокати, преглеждах форуми, специализирани за онеправдани идиоти като мене и очаквах всеки момент комшийката да ми подаде обещания кашон с правни справочници през отворения прозорец.

Делото, разбира се, инициирах сам. Причината да изровя томахавката се появи преди година, когато отидох да прибера житната рента на майка ми. Беше спокойна лятна вечер, малко след полунощ и аз дружелюбно подскачах с опела си по главната. Последното беше страничен ефект от скапаната газова уредба и няколкото питиета със стар приятел. Денят беше започнал с нагли червендалести селяни и здраво надлъгване над кадастъра в общината, но сега по всичко личеше, че ще завърши добре. Или поне така си мислех, тътрейки опела към къщата на Козловски старши. За беда, между пружината с таблена живопис и моя милост стоеше едно класическо за провинцията регулирано кръгово кръстовище. Тук ще поясня, че класическото кръгово е онова кръгово кръстовище, в средата на което вирее девствена колония от смрадливи бурени, бабуните му от вълнообразно нареден калдъръм мразят ниските гърнета, а обърнатите павета по периферията му не са и помирисвали общински бюджет. E, та точно с това класическо кръгово аз имах случка с давност от 9 май 1985-ма.

Малко след края на манифестацията, малкият Алекс тичал към вкъщи. Небето над него още било наелектризирано с пропаганда. Светкавиците на Вожда още присветвали в лентовите Лайка. Гръмотевиците му още гърмели в мегафоните по балконите на обществените сгради; в гората от микрофони на трибуните, в долби-стерео уредбите по партийните зали. Гърмели и вОперите по панелките, в радиоточките на училищата, във войнишките гърла по казармите. С две дума, Червената мълния здраво била парализирала бушоните на елховлии. Това обаче изобщо не пречело цялото същество на Алекс да прелива от неописуем възторг. Възторг какъвто по-късно като юноша и след това като възрастен, така и повече не изпитал. Какво представлявало тичането му? Абстрактна крива от страховити неконтролируеми подскоци в Х, Y, Z . Ритъм, с който сърцето му живеело Победата. По рождение ръчичките му били снабдени с две червени хартиени знаменца с герба на НРБ и докато тичал, обичал да сече въздуха с тях, като истински регулировчик. Владеела го дива, всеотдайна страст. Толкова дива, че дори гранитния шамар, който калдаръмът на въпросното елховско кръстовище решил да му зашлеви, не могъл да избие алената му усмивка.

Много добре помня червените знаменца, червените кръпки на колената и неравноделните крясъци, с които онова момче стана тогава и продължи лудешкия си танц.

Двайсе и пет години по-късно наближавах личния си Мавзолей на Комунизма с миролюбиво пренебрежение към миналото и с пренебрежителните 0,7 промила алкохол. Лозунгите бяха мутирали в билборди, Вождът се беше преселил във вечните ловни полета, а площадната еуфория беше слязла на 21 инчови екрани, разфасована от Програмния редактор на блокове. С тези банални мисли влязох в кръговото. Бях единственият участник в движението, ако не броим спрялата, срещуположно мое ляво кола. Оставих опела си да се друса на място, огледах се, чинно щракнах левия мигач, вкарах на първа и потеглих. Непосредствено след маневрата ми обаче, вой на сирена прободе сърцето на лятната елховска вечер, а чифт ослепителни дълги трасираха пътя до Ямбол. Колата с изгасените си светлини и двигател, мамка му. Щеше да ми се размине с двайсетолевка – благодарение на ярко-чесновата си аура двойката сержанти не забеляза анасоновия ми дъх – ако ухилената ми мутра върху детективската карта не накърняваше толкова много честолюбието им. Освен че ми съставиха акт за отнемане на предимство, ченгетата положиха и героични усилия да ми унищожат талона. Реших да се изрепча и подадох жалба в Елховския съд.

Четвъртък вечерта взех двупосочен билет и се запътих към ресевето. Имах една бира време. Седемте часа път щях да запълня с „Професионалистът“ на Робърт Паркър. Щях, ако не бях заспал още преди Подуене. Прекачването за Елхово в Ямбол направих в просъница. На Елховската гара кацнах тъкмо когато изгряха слънцето и зверският ми апетит. Знаех едно място където правеха шкембе за лев и трийсе. Там опашката винаги поръчваше едно и също с точно приготвени стотинки, да не се губи време.

От двете фуражки присъстваше единият. Съдийката ни слуша пет минути и насрочи дата за оповестяване на решението. Прибрах се в къщата на баща ми с каса бира. Задачата й беше да обърне пораженческото чувство в чувство на изпълнен дълг. Грабнах две бутилки и закатерих стълбището. По чергите пробягаха стоножки, по влажните стени – гущерчета. Миришеше на плесен, чубрица и сбъркана карма. Вторият етаж беше хол с две залепени за него спални. Тръшнах се на дивана и забих пети в купчина „Огонек“. Паркетът, вратите, прозорците, леглата, библиотеката – всичко хленчеше и скърцаше със зъби. Не беше моята къща това. Всички летни ваканции изкарах тук, но усещането не се промени. Още преди да умори бабичката си и да получи гангрена след пиянско пребиване в строителен трап; още преди да отрежат половината от лявото му стъпало, дядо ми напускаше леглото в кухнята само за да зареди шишето под пружината. След инцидента за шишето отговаряше социалният му работник. Рунтавите му вежди и бодлив поглед ме плашеха. Ноктите минаваха под пръстите му, закривени и жълти като бастуна му. Сплъстената му четина беше шкурка. Отблизо миришеше на ферментирало насилие и проклетия. Докато чаках прегръдката му да се отпусне си представях как избилото по повърхността на кожата було от пиянски жилки се пука и ме опръсква. Злополучният крак подпираше в решетката на таблата. Постелките му смърдяха на напикана вълна. Огромното радио работеше винаги, но рядко на станция. Когато отвореше уста, дядо ми все едно прокарваше трион за дърво по стоманен лист. Кълнеше, проклинаше, плачеше, псуваше и пак кълнеше, докато трионът който го ядеше не счупеше зъб и не захъркаше в мъртвешки сън. И така по два часа на ден. Никой не ме караше. Може би подсъзнателно съм знаел, че в тези моменти един ден ще търся обяснение какво се е случило с моястарец. Спях при родителите на майка ми. Дългогодишна учителка по основно образование и партиен деятел на най-ниските етажи на местната йерархия. Живееха на главната. Прибирах се гладен за трахана, нахапан от комарите на Тунджа, с издраскани от високата суха трева лакти и изцапани от „Украйна“-та крачоли.

– Алекс, дядо ти държи ли фронта? – питаха те, все едно можех да зная какво е фронт.

– Добре е – отговарях аз и се мятах на дивана да разглеждам „Колобок“.

Мислите ми кръжаха хаотично и подобно на пеперудите около крушката една по една отпадаха от играта. Не исках да заспивам, затова отворих втората бира. Отпих и я свалих с гримаса. Гърлото й беше нащърбено. Отидох за чаша до прашасалия шкаф вдясно от вратата с двата рафта руска класика, томчето на Фокнър и петте комплекта чаши, различни по калибър и предназначение, обърнати нагоре, с плетени кръгли покривки върху столчетата и дъната. Приплъзнах с усилие дясната страна на витрината вляво, промуших ръка и успях да докопам дръжката на една халба. Докато връщах крилото видях чернобяла снимка в рамка, подпряна на красива кристална стъкленица, с още по-красива стъклена запушалка. Никога не бях я виждал. Извадих я. Оригинал. Двама мъже във внушителни мундири, изпъчили гордо мустаци пред анонимния фотограф. И двамата с ордени „за Храброст“. Отзад с химически молив бяха изписани две имена и година. 1937. Единият беше прадядо ми, другия ми беше неизвестен. Флигеладютанти от свитата на цар Борис III. Върнах се на дивана и надигнах шишето с отчупения ръб.

Информацията за прадядо ми се базира на слухове. Роден в Лом, завършил Военното в София преди сто години. Жизненият му път приключил като на повечето други царски офицери. Народният съд го осъдил и разстрелял през 1945. На снимката дясната му ръка се подпираше на извадена от канията парадна сабя. Върхът на острието докосваше земята в красива елегантна дъга.

След месец, малко преди левия завой на „Стамболийски“ на път за кантората разбрах, че съм спечелил елховското дело. Толкова се въодушевих, че навих волана без да обърна каквото и да било внимание на светофара, глух за полицейската сирена.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

Жу и Снежният зимбабвец

Автор: Михаел Стомин

Мисля: но още не знам будна ли съм вече. Всеки случай, както ще каже Паско, утрото мирише свежо-скрежо, госпожици. Той има голям син и син като големите му маратонки нос. Синът му е началник на пощенския клон, а пък носът си e негов, и той има навик да го гали непрекъснато: защото го водил цял живот във вярната посока – при добрите очаквания на хората, според сладоречието му. Паско е пощальонът по призвание: първо, защото благодари учтиво, когато отказва чашка кафе на вратата, и второ, никога не забравя, че го чака дълъг път до пощенските кутии на хората. Тези пощальони са вид на изчезване, напомня отвреме-навреме Жу, на която Паско носи всеки месец рекламни диплянки от Метро и мебелна къща Домицил. Тя го уважава много (не знам само как е изчислила, че е извървял служебно десет пъти южния Път на коприната), и когато той смръкне синьо-синьо първоснежния въздух като прахосмукачка и рече „днес е скрежо-свежо, добрутро, госпожици“, Жу ще добави: да, наистина мирише „снежно-нежно“, господин Паско…

Ясно виждам бялата картина долу, пред къщната врата, но това съвсем не значи, че не я сънувам. Но отдавна съм разбрала, че сънят е едно глухонямо нещо с голям обонятелен нос – като на Паско, който се казва Друмев ...

Шошо влиза в стаята ми заднешком: това значи, че върви с дупето напред, което му е дебело, но не съм вече малка и мога да му казвам задник. Той държи нещо с две ръце и хлопва вратата с него, наведен: като че ли се кани да мете прашата колиба на баба Яга. Шошо прилича малко на нея, може и да са по-далечни роднини. Преди да се премести в панделата, тати ми е казвал, живеем в малка държава, мила, където всички са калеки, сваки, зетьове и балдъзи. И аз съм опитвала веднъж: помня, Оси беше още сукалче, и влязох със задника си напред, но не се получи съвсем. А взе, че се получи едно голямо – тя мама го нарече голямо говно – върху небето с жълтите луни и звездички, дето фабиката беше изпедепцала, върху мокета. Тая дума е страшна, понеже ми харесва страшно, и разлях млякото с какао върху него. Сега лайното е толкова гадно, че скрива нацяло две луни и няколко звезди-вечерници на мокета като дъждовен облак. Тогава носът на Весела направо побесня: стана по-жълт от мокетната луна и се подостри като върха й: направо стана все едно гледаш носовете на най-модните й обувки, които са от рекламата Изберете българското. Жу взе, че се оплака пред Весела: каза й, скъсах си задника вместо престилката, да го търкам. А мама се вкисна на място като диетичната си извара; кресна й да престане веднага, защото това говно нямало да мръдне от мястото си, ако не се изръси за нова подова настилка; а пък изварата й така ни вмириса душите, че Жу само дето не се побърка (Жу каза помеша, защото носи в себе си корени от Трън). Добре, че аз и Оси случайно открихме изварата в шкафа за обувки, иначе Жу можеше да ни напусне като едното нищо. Весела не можа да си обясни какво прави вкисната воня при обувките й от първата сватба и обвини разсеяността си: с разсеяност тя обяснява брака си с баща ми, мен, и всичко – до къдравите си коси, които мрази повече и от вмирисана извара. Може да е по-права и от силикона с който я утешава фризьорката й Лизи-Близи, обаче по-лигаво име от това не бях срещала през целия опит на живота си; направо ме е яд, но го споменавам, понеже Шошо казва: Животът ни е чакане на автобус, помислете и сами. Аз си мисля, че е нещо друго, а Уми не само че е винаги готова да се съгласи с мен, ами веднъж взе, че изтърси, сбъркали са името ти, Шо-шо, трябвало е да те кръстят Ха-ха. О, това е друга работа: исках да кажа за онази снимка, дето ме е кръстил така един Владика на годината, с увиснали като мустаци вежди, а всичките ни роднини на нея са страшно къдрави: защото са ме кръщавали, когато е валяло като в Детската ми библия; там целият род на Весела прилича на едно мокро стадо овци от глад, и на гърба й пише „Неделя, кръщението на Роси, така и така, 14.50 часа“. Пак се сещам за изварата: първо си помислихме, че пак е умрял някой плъх, и Жу отказа да излиза от кухнята. Добре, че тогава бях още малка – колкото градинското ни джудже Милко, и не трябваше много да се навеждам, за да видя чинията върху сватбените чепици в гардеробната на мама. Бяхме само с Жу у дома, по стъклата на прозорците светкавиците рисуваха трънски коренища на смъртта, май се казва трънени), така каза тогава Жу, и още го помня, толкова е поразително. Тогава си сложихме памук в носовете; на мен Жу ми сложи и в ушите, да не чувам гласа на ругатните й; после тя изкъпа първо мен, после и себе си. Пак ще смърдим на вонещици в трънски бъзунек, чак до Димитровден, предсказа и от мое име Жу. Но й мина бързо като хремата – за седмица, но се смяхме като спукани кратунки. Добре, че тогава Шошо и Уми не бяха ти подарили още памучната Оси, сети се Жу, иначе щяха да и се изправят къдравите влакна от тая смрадня, да не дава Господ на никого. Жу е много религиозна и даже се прекръсти бързо: когато се кръсти, тя винаги обръща очи така отдадена на убеждението си, че те остават известно време без зеници. И се сещам за друго: тя ми е подарила библията за деца, където и сега пише: Оставете децата да дойдат при Мен. Обяснявам й го, че Исус иска да ни научи какво е истина наистина, а не като Весела, скъпа, ти вдигни телефона и кажи, че съм на снимачната площадка на Венера. Някои по-много любопитни питат за площадката на коя Венера става дума, аз им казвам, на модната къща, но те пак не искат да вярват: защото сигурно техните майки не са ги пускали да идат при Исус, когато му е било времето, и Жу е напълно съгласна с мен...

Може вече и да съм будна, щом пак чувам гласа на Паско: Добрутро, тази сутрин мирише така скрежно-снежно, госпожици. Всеки случай не знам дали съм точно будна, но виждам, че Шошо си върти задника (знам и една по-къса дума, но няма да я кажа и сега) и носи една по-голяма от ботуша на дядо Коледа фуния: с две големи като топките на Елто сладолед, само, че бели, а не като черно-белите дето рита с шутове. Знам, че Елто е луд за сладолед като всеки останал без слюнка замбезец, но той се оплаква от един гаден гърлобол, който се казва …, забравих точно как се казва. Всеки случай, само да близне с оня ти ми червен като скарлатина език, и на другия ден от замбезец става на лъскаво-тъмносин сенегалец: от хапчетата е, дето ги гълта хронично. Аз се правя сега малко на умрял плъх, пък Шошо присяда на леглото ми; виждам през кукленските си мигли как пъха ледените топки под носа ми, да ме събуди; те ухаят като чешки кнедли с кайсии, но са си жужини, по една уж фамилна рецепта от Трън. Ние много ги обичаме с Оси: само да ми дъхне на такива кнедли и веднага си спомням как тати издъни оня токат на Весела, понеже тогава Жу тъкмо правеше кнедли и всичко се окен …, окендли по килима. За нас с Оси, кнедли значи и неделя. Ама тя харесва всичко, което и аз, защото знае, че съм вундеркинд: мога да изсвиря цяла пиеса за цигулка без оркестър и без ноти – вкусно като кнедлите на Жу, според всички и много други; научих сама кирилицата, преди още да я признае официално европейският съюз, и на пет и нещо години вече чета новините като Ани Салич – лесно и без препънки; отгоре на това съм като елка, и затова не се притеснявам, ако някой рече, Боже, това детище е повече от вундеркинд, Господи, може и да е гений. Може част от голямата истина да се крие в такива похвали, понеже и самото ми фамилно име е Генова. А тати въобще не е тъп мафиот, а гениален, според едни типове с големи скъпи обувки, които са му приятели в кавички и много си шушукат. Наскоро трябваше да дам интервю на нейната телевизия, но леля Уми каза на Весела, много се пазариш, сестро, за подробностите, и така пречиш на детето да намери едно по-широко обществено признание. И работата наистина се отложи като съдебните дела на тати, преди да се премести в панделата. Аз не си падам много по фурории и не съжалявам въобще за общественото признание, а Шошо каза тогава: Всяко зло за добро, Вунди, нестанало-нестанало, всяко интервю е едно ала-бала, нула цяло и два бала по скалата на Рихтер, което си е все едно нищо. А пък Уми добави: Едно нещо става само, ако не стане друго преди него, да, така че ... Но не разбрах въобще какво още искаше да каже, милата, с това такаче, и не му повярвах: така, както не вярвам, че мога да повярвам на прогнозите й за времето. Тя нали се стяга да предсказва на хората по един ти ви канал от януари ще им трябват ли дъждобрани когато тръгват на работа, и вече тренира по малко заедно с двайсетте предсказателни думички, с които ще отбиват номера, както предсказва мама.

Сега вече разбирам, че съм се събудила, защото отварям сините си очи, на които не вярвам: Шошо никакъв го няма на леглото ми, а Оси още спи като агънце. Виждам, че устата и е синя: като че е пасла синя жлъчка, щото веднъж опасе няколко такива до една чужда ограда и устата й посиня за цяла седмица; докато не се сетих сама да я изтъркам с паста за зъби, а тя ми каза: тенкс, ай лъвю. Но тия неща ги виждам и чувам само аз; и само аз мога да разговарям с нея, понеже и двете имаме фантазии, които ни помагат. Не разбирам, обаче, защо повечето огради на съседите ни са потънали в бурени и боклуци. Шошо смята, че хората са мърляви, но може да са и мързеливи, а пък Уми, която се прави винаги на много умна и никога не е съгласна с него, ми е казвала, че то е едно и също, щом и двете започват с мър като мърмалад. Само че, не съм съгласна изобщо понеже не е мърмалад, а мармелад. Веднъж пък, като бях още малка, така омърлях една памучна покривка с мармелад, че Весела я подари на Жу, тя си я направи пак бяла като памучната вълна на Оси, и мама взе, че си я взе обратно. Бедната Жу: онемя за една седмица, а на втората леля ми Уми я заведе да и леят куршум; чак на третата продума като бавноразвиваща се, но от само себе си. Най-хубавото на Жу е, че може да прощава на всеки, което е по-хубаво и от неделните й кнедли. Пък веднъж й го каза и Шошо, който все прощава на Уми: така го е учила една учителка по пеене, която му е била случайно и баба. Тя, мъдрицата, наричала Исус Христос от Назарет, на когото вярвала за всичко като овца на пастира си. Затова вярвам, че това прави и памучната Оси, сигурна съм: не само защото е овчица, а понеже Исус е пастир. Виждала съм една такава картина на стената у Уми, но те живеят с Шошо в Надежда, което е безнадеждно, не само защото е толкова далеч, както казва мама. Когато изведнъж ми се приисква да видя тази картина пак, мама казва, обади се на леля ти да дойде да те вземе с тъпия си Пижо, аз отивам до Венера. Писнала им е на всички с нейната Венера, и веднъж Уми я попита право в очите: защо не се пръждосаш веднъж на Сатурн, да ти турят там още силикон в пълната с балони уста. Пък мама само се фръцна по черни прашки без сутиен и отиде първо да се изкъпе. Тази година Уми е вегетарианка, миналата беше хористка в Свети Крал, а един млад и висок като лъснат свещник епитроп, за малко не обърка семейното й положение. Той се казва Казимеж, от полски произход е май, или нещо подобно. На мен ми е давал бонбони, а на Уми бонбонени намижки: така тарикатски й намига, че само Шошо не се е сетил още какво става. А пък Весела ходи само в Александър Невски: само на Коледа, защото тогава някои от хората й пожелават Весели празници; пък някои, не, понеже търчат да си върнат в магазина коледните подаръци: веселото им се е изпарило като тамян, според мен, и те гледат да направят място за великденските. Жу много се чуди: ама как може такива работи, да връщаш нещо, което са ти купили от сърце?! Може, Жу, защо да не може. Защо може да съм такова трътлесто вундеркиндче, а това да не го може. И не ме успокоявай с това, че ти си била още по-трътлеста и от мен като малка, моля ти се.

Тъкмо се каня да ставам, и вратата открехва Жу.

– Хей, вундеркиндче малко, добрутро.

– Хей, вундеркиндче голямо, добрутро.

– Честит Първи сняг. Ъ-ъ-ъм! Мирише нежно-снежно.

Така се поздравяваме от радост на този ден; и от обич, понеже можем да дишаме една без друга, само когато сънуваме.

– Днес е Първи сняг, слънчице.

– Няма дата, но е петък, нали Жу.

Жу не диша; само кима дълго и дълбоко.

Тя идва до кревата ми, навежда се да ме целуне и да ме вдигне до големите си гърди. Те са меки; доверчиви като възглавницата ми; миришат сладко и топло, като пазвата на фурна, в която се пекат кафено-дъхавите й сутрешни кроасани. Оси умира за тях, но не знам защо ги нарича хорасани. Може би, понеже така й е по-лесно, защо иначе. Тя говори с очите си и само аз разбирам какво ми казва. Весела ме гледа като горещ картоф, когато й превеждам и само вика: Уф, не знам на кого си се метнала, дъще Роси! Родата на баща ти са все рижи конекрадци, а моята е все красавци, на кого си се метнала с това твое ва-ображение, не и аз не.“ А то е въображение, но на нея й е все едно. Шошо ми е разказвал за една книжка, която се казвала „Ако можеха да говорят“. Ако я бях написала аз, щях да я кръстя „Ако можехме да ги разберем“, казах му, след като го изслушах, и той се замисли отнесено. А леля Уми го изимитира и му вика, не ми се прави като дружество за защита на животните. Искаше да каже фондация Четири лапи, може би.

– Честит първи сняг, слънчице. Остават ни само пет седмици до Коледа.

Жу дърпа пердето: свежест като милувка погали лицето и дъха ми. Казах й го, и тя допълни:

– Когато бях на твоите години, не можех да го кажа така красиво, но аз съм един по-късен вундеркинд.

– Сигурно си била, без да знаеш, Жу. Сега си вундертант, ела да се целунем така, както ни е целунал Исус от Назарет, преди да слезем на земята още. Искаш ли да напишем заедно едно стихотворение? Ще се казва Първи сняг.

Жу се по-по-подвоуми: както прави винаги, когато мисли за повече от едно-две неща наведнъж, и рече:

– Аз го написах вече на развиделяване, слънчице. Чакай сега. – Тя бръкна в пълната си с топли и меки тайни пазва и извади оттам прегънат на четири лист. – Ето го. Още е топло и ако падне някоя снежинка отгоре ще се събуди от белия си сън като капка роса. Да ти чета ли вече?

В него тя говореше за всичко, обаче не и за Първия сняг: за майката на една белка, която се казва Бяла, за бялото като сняг брашно три нули, за захарта от снежинки, за бития до пухкава преспа белтък и бялата ванилия на прах – всичките неща, от които ставали хрупкавите трънски хрупки в хралупата на малката белка. Но това не беше приказка за гризачи. Ами за самата Жужи, която, докато слушах, я видях да гази в преспите на Скрежната гора: да занесе хрупки на белобрадия си дядо Белчо и белокосата си баба Белица в Белово; не онова където правят тоалетната хартия, която мама рекламира на един билборд с меки облаци, благо примижала. Стихотворението приличаше на всичко, което ми беше разказвала много пъти преди да дойде чистият Първи сняг, и изведнъж разбрах: това беше белият му шепот: вън, в градината и боцкавите клонки на малката ни роза Ози, той разказваше колко е красиво да сме добрички.

– Е? – Очакването на похвалата прави големите й очи още по-кръгли. – Какво ще кажеш, вундеркиндчето ми?

– Много е хубаво, скъпа – казах й. – Да знаеш, че е много хубаво да си добър, а ти наистина си един голям вундертант.

– Знаех, че ще ти хареса. Писах го до четири и нещо сутринта, и чак после правих кроасаните. Извадих ги преди малко, хайде измий се, преоблечи се и слизай. Весела ми заръча да я събудя най-рано в десет. Трябвам ли ти за нещо? Добре. Но ми кажи преди това какво е това вундертант.

Обясних й, защото от няколко дни гледам един детски канал на немски, и тя плесна с ръце така, че стана въздушно течение; топло; меко и дълбоко като въздишката й.

– Да. Ела да те целуна, слънчице, какво ли не съм пропускала аз в скромния си живот. Ох, какво ли не ...

Почаках, дано се сети какво. Сигурно беше нещо важно, и много съжалих, когато се отказа.

– Затвори моля те прозореца, да не настинат животинките ни, Жу – напомних й преди да тръгне надолу.

Тя дойде отново на себе си и слезе умислена в кухнята.

И трите си кукли подарих още преди лани на моята лигава братовчедка Хриси, която е на повече от дванайсет години, но няма четка за зъби; има програма за автоматични преводи и си пише по интернет с едно момче от един белгийски град с три отделни букви. Когато са заедно, те се правят на една къса думичка. Ахъ, къса думичка ли, рече веднъж тати, затова няма да я казвам. Диър Жос (момчето от този особен град се казва така) и не знам какво по-натътък. Струва ми се, че знам по-правилно английски от програмата, която й превежда наготово. А Хриси говори български със засилен ямболски акцент, дето правят тахън-халва; грешка, с яблански, в Ямбол правят само бози.

Трябва да ставам вече.

Моят тоалет трае десет минути, а не като на Весела – два часа и десет. Значи веднъж, само дето жлъчката на тати не се спука, понеже стана по-зелен от преживките на Оси. Това не е толкова важно; важно е сега да се измъкна тихо като балерина, но нали съм малко трътлеста – не успях съвсем.

– Къде отиваме, Роси – пита Чочо.

Гласът му е дрезгав, не сънен. Той говори и от мое име:

– Мирише ни на хоросани, май че.

И Оси е будна, и няма как: ще се забавя още десет минути, докато чакам двамата да се приготвят за закуска. Груди Мечока спи дълбоко в летаргия: той, миличкият, нито някога е виждал, нито някога ще види сняг, понеже спи чак докато дойде Пролет да го събуди. И Елбо не беше виждал истински сняг, а само филмов, досега. Тази сутрин има да се блещи и да премигва от чудене и гореща африканска радост. Искам да го видя само какво ще каже на схванатия си от чудене български език.

Масата е готова и само чака гладни: застлана е с везана покривка; прибори за шест; червена като шапчицата на Червената шапчица свещ, с нарисуван пламък сякаш, стърчи мълчаливо в средата; Жу трака с нещо в кухнята, по това само може да ти стане ясно, че навън снежи: понеже тракането е глухо и топло; кроасаните миришат ванилено. Първо слиза Весела, след нея подскача от стъпало на стъпало Елбо; разните там Чалги и Други са си отишли още след полунощ.

Аз, Оси и Чочо казваме в един глас:

– Добрутро. Честит първи сняг, хора.

И всички заемат местата си около масата: да гледат свещта, докато съвсем се досъбудят и доосвестят. Няма да им разказвам сънищата си, щом е така ...

Жу разклаща мързеливия въздух като тримачтова фрегата, на котва в сънено пристанище (тия мисли са ми назаем от един англописател с уста по-голяма от моята и на Весела заедно), и мирисът на теменужен сапун прави опити да се смеси с препечения на кроасани: опитва се, но не се получава. После всички дъвчат: да им дойде сила за празни приказки на маса. Има и коктейл от плодови сокове БББ, но Оси му се мръщи: бил с консерванти, и един нежен овчи стомах не можел да го понесе; Чочо пък лочи без да мигнат глиганските му очета. Светът е въпрос на зрителен ъгъл, щеше да каже Шошо, ако беше тука. Накрая и Жу запълва седалката на последния празен стол; слага меките си лакти на масата и хваща един хрупкав кроасан за рогата: очаквам всеки момент да засвири на него като на препечена лукурина. Хриси казва локарина, и не знам кой е прав, ако изобщо. Има и сладко от къпини, та очите ми са повече в Оси: тя става на мърлява овца винаги когато яде такива работи, и трябва да си отварям очите на четириподвеосем.

Ето нещо, което не знаех: понеже Весела все ми казва, ти знаеш всичко, затвори си голямата уста. Но каквото знам, знам го и със затворена уста: знам например, защо очите и зъбите на Елбо са жълти като напикан минзухар. Мама е имала една приятелка, на която още завижда, че се оженила този път за един афродизиак в Япония. А по начало всички африканци си приличат като джапанки. Тази приятелка се казва Сия, и й изпрати една снимка от един плаж: мижат срещу слънцето с дъщеря си Мелани, която е докарана до препечено-жълто като жужините кроасани, и се казва Мелани-сан; двете ближат неоново-син сладолед, и онзи ден, както решех вълната на Оси, изведнъж ми хрумва да науча нещо повече за същата тая Мелани Сузуки чрез интернет. Но открих само Мелани Савка, която е била хипи, и думичката меланин. Чак тогава ми светна защо очите на Елбо са такива. А пък хипи е още нещо, което не знаех, и трябва да се поровя малко повече из интернет. Но си имам и други грижи, все пак.

Елбо още си мисли, че е в леглото, а Весела само дето още не е паднала под масата. Не са ми интересни и затова се усмихвам на Жу, която се чуди защо ли. Ами нищо, казвам й с поглед и рамене само, и тя затваря очи: клепките й трепкат ситно, а това значи, че много ме обича. Жу беше в Трънско миналата неделя да навести майка си, която е сляпа. И тя й казала, че човек не вижда с очите, а с мозъка си: така майка й забелязала, че Жу изглежда много добре за възрастта си; и трябва да е щастлива, че няма мъж в леглото да я тормози. Направила й обаче остра забележка: за свръхтеглото. Не толкова обаче, щом Жу не се стреснала изобщо, ами напротив, и сега нагъва вече четвърти кроасан, с лакти на масата и люспи на устата. Майка й има право: вместо лакти, Жу има трапчинки на това място, и не знам какво ще я правя, понеже това изобщо не ми харесва. В съседната къща живее един по-богат пенсионер, който е бил одитор, трябва да видя какво е одитор в интернет. Той целият е колкото лявата кълка на Жу, но виждам, че напоследък направо е луднал по нея. Щото като му узря черешата лани, спука ни да ядем цели кошници. Жу става на четиридесет и осем догодина. Но, ако отслабна, вика, с поне четирсет, ще изглеждам на по-малко и от четирсет и дветри. Тя си говори направо като шоп, и ми е казвала, че в Трънско не растели само тръни, а и трънски дренки: когато иска да ме разсмее, ако й изглеждам нещо подута; или угрижена заради Тони Чипа, баща ми.

Дъвчем ...

Весела казва:

– Ако не се върна веднага в леглото, падам под масата.

И Елбо я изпраща с поглед. Докато тя се катери по стълбището, единият й тигър се изхлузва. Тигрите са подарък за рождения й ден: от Елбо, и са поначало пантофи: с тигърски муцунки са отпред, не знам от Замбия ли ги й е донесъл. Но вече знам, че очите на тигрите са също жълти, и разбирам защо феновете крещят по Елбо на стадиона: „Гол, Тигър, искаме още един гол тигър“. Елбо Тигъра, афробългаринът на моята Весела.

– Да си направим снежен човек – отгатва намерението ми Жу, докато бърше уста от люспите. – Искаме ли?

– О-о-о! Ама какъв? – питам я, докато бързам да избърша и зурлището на Чочо, това прасе отвсякъде; избърсвам и муцката на Оси, докато преживя със затворени очи.

– Шопски, какъв иначе. Но може и замбезки. А, Елбо?

– Елбо е с хроничен фарингит – напомням й, понеже изведнъж се сещам за думата хроничен. – Само да кача Оси и Чочо в стаята, и идвам.

Но и двамата се дърпат; и те искат да помагат.

– Това ни е най-първият сняг, откакто сме на белия свят – чувам ги да мислят и двамата на висок глас. Ще ми спукат тъпанчетата. Поначало мога да чувам и какво мислят хората, но предпочитам да не ги слушам, защото не е за приказване. Обичам да слушам само мислите на Жу, те са като на Оси. Даже са още по-прости: Жу си мисли, че всичко, което хвърчи се яде, което плува е риби, и всичко двукрако – хора. Повтарям думите на Уми – тъпата крава, за която я смята мама, понеже ходи на църква в свети Крал заради оня лъскав свещник. Това име свети Крал ми е малко такова: понеже не вярвам светец да седне да краде кокошки. Тогава щеше да е кокошкар, а не крал.

– Стига си мислила, слънчице! Излизаме, побързай.

Жу вече държи дебелото ми яке, и трябва само да се пъхна в ръкавите му; Елбо излиза от тоалетната за гости, много освежен: отваря входната врата.

– Мале-е, това ли е сниак. Всичко е станало биало все едно Виктория фолс, мале-е-е; бр-р-р, майката му стара, много готино, ако е това, бе!

Вратата остава отворена; Елбо подскача с плитките си обувки по двора, и снегът става сякаш по-бял; а той – още по-такъв, какъвто е, и започваме:

Първо се прави малка топка, после, както каза миналата година Шошо, се получава ефект снежна топка: колкото повече се търкаля топката, толкова по-голяма става, и може да стане даже лавина. Елбо е на път да направи лавина, но Жу му казва:

– Виж, Елбо – казва – с толкова сняг може да се направи цял африкански слон. А пък ние искаме да направим само един югоизточно-европейски снежен коминочистач.

Не съм видяла изобщо кога Одита е влязъл в двора ни. Чак, когато се мъчим да изправим лавината на Елбо, забелязвам че нещо побеляло се върти около Жу, и го познавам по веждите, които са си като снежни стрехи. Жу си мисли, че мислите му са чисти като снега наоколо, но те са други. Горката Жу.

– Да го направим замбезец, Елбо? – пита детето в нея.

– Да го направим, Жужи. Обаче как? – питам аз.

Одита знае:

– Имам един спрей, значи, хора. С него ще стане като печката в хола ми. Трябва сама да видиш колко е лъскава, Жужи. Може да дойдеш и днес на чай. А имам и якобс монарх.

Направо й се слага, дъртият му козел, щеше да каже Весела, и да развали удоволствието: понеже чувам как и последните мисли на Жу си отиват от заснежената й глава; вътре се въртят рехави розови облаци, от които пада розов сняг, а очите й се смеят като водните зайчета в Созополско море.

Спираме да си отдъхнем. Докато си отдъхвам, бузите започват да ме щипят. Снегът диша в гърлото ми и по-навътре: сякаш ям диня направо от фризера. Шошо щеше да каже, така е, дете, студът си е такъв, къде й е шала, Жужи. А Жу щеше да стане още по-зачервена и от сега: не от вълнение, а от неудобство. Такава е тя. Такива са и повечето хора с нейното телосложение, и не мога да разбера, защо всички искат да са дръгливи кранти. Според тати, който знае един блонди-виц по въпроса.

Одита се е върнал със спрея и пръска лицето на снежния ни човек като автобояджия. Ще го кажа направо: чак ми стана жал за Елбо и Зимбабве.

И Великата Жу си помисли същото. Предполагам и градинското ни джудже Милко, който гледаше през цялото време изпод белите вейки на накичената със сняг Ози; но за Първия сняг не знам.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (1)

- 19-05-2010|Златко

Боже, колко хубост има по тоя свят, Боже!

Политикът Михаил Арнаудов

Автор: Емил Иванов Димитров

Да не подготвяме неволно триумфа на фашизма и комунизма.

М. Арнаудов. 1934

М. Арнаудов – политик от национален мащаб

Институцията, която признава М. Арнаудов за политик от национален мащаб, е ... Дирекция на полицията. Вече бе разбулена старателно пазената тайна (Вж. Димитров Е. Досието на Михаил Арнаудов. С., 2007), че от май 1935 г. М. Арнаудов е „клиент“ на Политическата полиция, взела „на въоръжение“ цитираната Наредба, развита детайлно, почти до „съвършенство“, от нова Наредба-закон през юли 1935 г. В това отношение той, разбира се, не е сам: поставена е под агентурно наблюдение дейността на лидерите на бившите, вече забранени, политически формации. В досието на учения намираме един „Списък на шефовете на разтурените партийно-политически организации“ с имената и адресите на 10 влиятелни наши политици от 30-те години на ХХ в., принадлежащи към пет „буржоазни“ партии, а именно: Александър Цанков, Христо Калфов и Иван Русев от Народното социално движение, Александър Малинов от Демократическата партия, Янко Сакъзов от Социалдемократическата партия, Боян Смилов, Георги Петров и Михаил Арнаудов – от Националлибералната партия, Стоян Костурков и проф. Г.М. Генов от Радикалната партия. Прави впечатление, че тук отсъстват имената на лидерите на БЗНС (Д. Гичев, К. Муравиев и др.), но пък са фиксирани (очевидно, с цел следене) лидерите дори на отделните крила и фракции в една и съща партия, както това е с националлибералите.

И така, самата политическа полиция на авторитарния режим от 30-те години свидетелства за това, че М. Арнаудов е в десятката най-изявени (и навярно най-влиятелни) политици по това време.

За политическата дейност на учения след 19 май 1934 г. почти не разполагаме с извори от публикации в пресата, понеже според чл. 2 на „Наредбата за разтуряне на партийнополитическите организации“ от 14 юни 1934 г. „Всички партийнополитически печатни издания: вестници, списания, брошури и др. (...) се спират“. Политическата полиция обаче се е погрижила за пълнотата на картината: донесенията на агентите тук са своеобразни „репортажи“ за събитията, а самите агенти – нещо като дописници „под прикритие“. Не можем да пренебрегнем или подценим тези извори – те са и единствени, и твърде достоверни.

Първото „обществено“ донесение (т. е. такова, което касае не ежедневието и частния живот на М. Арнаудов, а участието му в инициативи с политическа или обществена значимост) датира от 14 септември 1935 г. (за времето между втората половина на май 1934 г. и първата половина на септември 1935 г. не разполагаме с данни за някакви политически изяви на М. Арнаудов – очевидно, контролът и „затягането на положението“ изобщо не е допускало това). Любопитно е да отбележим, че новите изяви на учения-политик съвпадат по време с встъпването му в длъжността на ректор на Софийския университет.

Ето и съдържанието на донесението на агент № 86 (донесенията се използват и публикуват тук за първи път):

Донасям Ви, Господин Началник, следните сведения, които научих от един привърженик на Боян Смилов, който е добре осведомен за настроението на бившите националлиберали. Преди 15-20 дена в Чамкория са имали сбирка бившите функционери на националлибералната партия. На сбирката са присъствували Боян Смилов, Георги Петров, Димитър Върбенов, проф. Арнаудов, Д-р Вълчев, Цвятко Мудрев, Поп Марков, Христо Радославов и др. Обсъждан е бил въпроса как да действува националлибералната партия против правителството, ако до 15 септември не стане правителствена промяна. Взето е било решение, че ако до 15.IX. не стане промяна, Боян Смилов, като шеф на националлибералната партия, да покани Димитър Гичев и заедно да почнат съвместна дейност със земеделския съюз за борба против правителството. Ако в случай Димитър Гичев откаже, то националлибералната партия ще действува самостоятелно. Против това решение се противопоставили само проф. Арнаудов и Д-р Радославов, които са предложили да не се бърза толкова, а да се поизчака малко.

Донесенията, несъмнено, обогатяват познанието ни за опозиционната дейност на Националлибералната партия в „режим на забрана“, и изобщо за „буржоазната опозиция“ при деветнадесетомайския режим, който, очевидно, не пропуска възможност да санкционира всяка проява на политическа дейност. От горното донесение става ясно онова, което подозирахме: обединението в Националлибералната партия реално не е завършено, чувстват се рецидивите отпреди: макар и обединена, партията отново се дели на същите фракции, а като че започва да се сбъдва и предреченото – че М. Арнаудов реално ще възглави нова фракция (към нея спада споменатият д-р Хр. Радославов), съперничаща си най-вече с Б. Смилов, схващан „отвън“ като шеф на партията. Тук, а още повече занапред ще се усеща известна непоносимост помежду им, стигаща до „изключване“ – ако в една инициатива участва единият, то другият се отдръпва и обратното (на този „ефект“, изглежда, се дължи колебливото поведение на М. Арнаудов при конституирането на „Петорката“ през май 1936 г.).

Противостоенето между двамата лидери обаче не е абсолютно и поне в началото те намират общ език и помежду си, и с бившите партньори на НЛП в Народния блок – БЗНС „Врабча 1“ и Демократическата партия; ето донесението от 26 септември 1935 г., което ни съобщава за тяхна съвместна инициатива:

Постигнато е окончателно споразумение между водачите на политическите партии: Гичев, Малинов-Мушанов и Боян Смилов – професор Арнаудов – Г. Петров за обща акция след 3 октомври.

1. Ще поискат аудиенция от Негово Величество. Ако откаже да ги приеме, ще излязат с един манифест към българския народ, в който ще бъде изложено: опасността от днешното правителство и искането на политическите партии.

2. Професор Цанков е отказал да участвува.

Информаторът ще ни държи в течение на всичко, което се предприема. Ще ни даде и манифеста преди да бъде отпечатан.

От донесенията научаваме не само за нови политически инициативи (например за събирането в дома на Ал. Малинов на 6 ноември 1935 г., на което се обмисля написването на писмо до цар Борис III с искане „да се повърне конституцията и демокрацията“), но и за нови търкания сред върховете на националлибералите, обладани от перманентен „обединителен процес“. За това говорят няколко от донесенията, центрирани предимно върху дейността на някой си д-р Липовански, събирал в кантората си националлиберали – съмишленици на учения-политик: „Д-р Липовански и хората около него понастоящем са от крилото на професор Арнаудов“. Тук през ноември се събрали около 15 души, които „решили на всяка цена да се постигне разбирателство с Б. Смилов, а след това да влязат в преговори с хората на Д. Гичев, който бил съгласен на една комбинация за съвместна политическа дейност с либералите и Ляпчевият сговор, с който Д. Гичев бил постигнал разбирателство“. Очевидно, предметът на новото разногласие между М. Арнаудов и Б. Смилов е „въпросът за съюзника“: за професора БЗНС „Врабча 1“ в лицето на Д. Гичев е желан и надежден партньор, но не и за Б. Смилов: „споразумението за съвместна борба с БЗНС-Гичев не се посрещало със симпатии от Боян Смилов, който със съмишлениците си е бил на друго становище“. От друго аналогично донесение научаваме пък за „старата песен на нов глас“, сякаш 14 и 30 април 1934 г. изобщо не ги е имало: „...между последния (М. Арнаудов – Е.Д.), Боян Смилов и Димитър Върбенов са се водили преговори за общо разбирателство и обединение на бившата националлиберална партия“.

В самото начало на 1936 г., в донесение от 9 януари, полицейските доклади и донесения фиксират нещо извънредно интересно – проф. М. Арнаудов е излязъл еднолично напред и вече се спряга като лидер на НЛП, съответно застава във фокуса на вниманието:

По сведения от средите на националлибералите, последните са били постигнали споразумение помежду си, като за общ ръководител на отделните крила е посочен от всички професор Арнаудов. Същият, като най-стар член, с известност вътре в страната и с големи връзки вън в Европа, а същевременно и като бивш възпитател на Негово Величество Царя и ползващ се с неговите симпатии, е бил считан за най-подходящ.

Поради това, че сведението е предадено „от втори глас“, остава неясно какпрофесорът „е посочен от всички“: ако не на партиен форум, то по какъв начин? Оставаме с впечатлението, че някак като че самото време, конюнктурата, историческият момент, изтикват учения-политик на преден план като най-подходящ лидер и това някак е усетено от „партийната душа“. Същата информация по аналогичен начин е съобщена и от агент № 116 с донесението му от 1 февруари 1936 г.:

От мой познат, бивш националлиберал, научих, какво че обединението на бившите либерали било свършен факт, като за техен шеф избрали професор Арнаудов. Това обединение се посрещнало с възторг от всички либерали и техните съмишленици и дало импулс за организиране в цялата страна.

Дали наистина става дума за някакви вътрешнопартийни избори, проведени в почти нелегални условия, или пък в информацията всъщност няма нищо ново, а тя е просто далечен отглас от обединителния процес в НЛП преди 19 май 1934 г., е трудно (поне засега) да се каже. Едно е несъмнено – в началото на 1936 г. ученият-политик, същевременно Ректор на Софийския университет, се схваща от общественото мнение и от „партийните приятели“ като лидер („шеф“) на Националлибералната партия. Любопитна в тази връзка е една малко по-късна преценка (от 15 май 1936 г.) – извадка от донесение по друг повод на агент с кодовото име „9“, в която се сравняват лидерите на НЛП:

Георги Петров кокетира с всички, с оглед да запази поне най-малките възможности за себе си. Върбенов разчита на слепия случай. Проф. Арнаудов – на общественото си положение и също на една комбинация, която ще „набележи личности“.

Като че през пролетта на 1936 г. е тегнело някакво очакване, не непременно ясно арикулирано в „публичното пространство“.

Какво ли ще е било?

В личния архив на М. Арнаудов е запазено едно писмо на сръбския професор Вас. Попович, написано и изпратено на 12 март 1936 от Белград, в което буквално се казва следното (оригиналът на писмото е на сръбски):

Многоуважаеми господин Ректоре,

тъй като тази нощ чух по радиото за вероятността Вие да съставите правителството на Вашата Родина, бих искал да изразя пожеланията си да получите мандат от Вашия суверен Н.В. Царя, с което да послужите на доброто и щастието на Вашата страна и нейната култура, за напредъка на Вашия народ, чиято култура Вие достойно представлявате и за сближението между нашите два братски народа.

Няма никакво съмнение: през пролетта на 1936 г. М. Арнаудов е спряган като възможен министър-председател на България! Не знаем какви са били източниците на информация за кореспондента на Белградското радио, но със сигурност те са били свързани или с Царския двор, или с висшите правителствени кръгове, или и с двете. „Няма дим без огън“: официалното радио на съседната нам страна не е тиражирало информация, която по някакъв начин не се е „търкаляла“ из софийските салони. И тъй като тук сме в полето не на достоверността, а на вероятността, не на еднозначността на писмения документ, а на двусмислеността на „слуха“, на „говори се, че...“, да отбележим, че има и други данни за това, че М. Арнаудов наистина е спряган за възможен премиер: да подчертаем отново, че става дума за нещо, което се е „носело във въздуха“, било е обсъждано, коментирано като възможност. Така например семейното предание е запазило приписваната на цар Борис III фраза (неясно кога и по какъв повод казана и дали изобщо е била изричана): „Проф. Арнаудов го пазя за най-трудния момент“. Тук по-важно е това, че такава фраза би могла да бъде казана от „върховния фактор“. А ето и едно изненадващо, нетривиално свидетелство за обществените настроения и нагласи от това време. Някой си Желязко Господинов, представил се и саморекламирал се като ясновидец от Стара Загора, на 18 септември 1936 г. адресира свое писмо така: „Лично. Господину професор М. Арнаудов – Ректор на университета“. Тук между словесната салата намираме и еднопророчество: „соча Ви за утрешен министър председател на България като за това съм уверен, че Н.В. Царя скоро ще Ви натовари да ръководите политическия живот на България“.

Защо не се стига до реализацията на подобна възможност? Безполезно и излишно е да гадаем, но едно обстоятелство най-вероятно е надделяло и то е простият факт, че М. Арнаудов е „партизанин“: немислимо е партиен лидер да възглави безпартиен кабинет.

Политическата ситуация в България се променя след 4 юли 1936 г., когато в новото правителство на Георги Кьосеиванов са „включени дейци на политически партии при запазване хегемонията на т. нар. безпартиен елемент“ (И. Димитров). Това ново обстоятелство, очевидно, служи като силен „допинг“ за дейците на демократическите партии и рязко активизира политическата им дейност, наблюдавана грижливо, както стана ясно, от политическата полиция.

Правителствената промяна дава нов тласък на политическата публицистика на филолога; едва ли ще сгрешим, ако кажем, че М. Арнаудов написва най-силните си политически текстове тъкмо под непосредственото влияние на това събитие. Читателят на „Дневник. Публицистика. Речи“ може сам да се запознае с нея и да я изучи; тук предварително ще обърнем внимание само на една от представителните за политическото мислене на професора статии – „Прегрупирането на политическите сили“. Не е трудно тук да се долави отглас от всеобщото усещане за неразрешеност на политическата ситуация, за многовариантност, кръстопътност. Забележителен е начинът, по който М. Арнаудов очертава трите пътя, по които главните политико-обществени групировки могат да тласнат страната: „на една страна стоят привържениците на най-смелите преобразования в духа на Маркс-Лениновата идеология“. След като колоритно характеризира опасността за България отляво, ученият пророкува: „само който тича напред със затворени очи и не подозира пропастта, може да бъде в изкушение да тръгне по тоя път“ (отношението на М. Арнаудов към комунизма и преди това е лишено от сантименталност и двусмисленост: „Комунизмът е разрушителен, той е политически недозрял и лишен от способността да твори“). На второ място М. Арнаудов поставя „поклонниците на авторитарната държава“, които са единни всъщност с „максималистите и непримиримите“ в отричането на личната свобода. Ученият е убеден, че „остава като трета и едничка оправдана възможност демокрацията, (...) която у нас трябва да носи подчертан национален и либерален характер“. Ето как визията на М. Арнаудов за съдбата и бъдещето на България отново се преплита с партийното му credo.

Към тази характерна особеност на публицистиката на учения можем да маркираме: първо, политическата мисъл на М. Арнаудов е неотделима от политическия акт и „жест“, тя е практически насочена към разрешаването на конкретни проблеми на актуалния политически момент; второ, тази практически ориентирана публицистика се основава върху ясни, универсални, принципи – демокрация, либерализъм, конституционализъм;трето, надеждите си за политическото благоустройство на България филологът свързва не с премахване или ограничаване на демократическите процедури, а с „подобряване“ на човешкия фактор, с „изтикването“ на преден план чрез същите процедури на личности, необременени от партийното „наследство“; четвърто, ученият е убеден, че „чистотата“ и действеността на политическото у нас могат да бъдат гарантирани чрез актуализация на идеалите и заветите на нашето Възраждане, чрез удържане на паметта за неговите жалони и ориентири.

Оттук и „свръхзадачата“ на М. Арнаудов: сплавяне в едно на знание и политическо действие, на отговорността към заветите на миналото с точното схващане на задачите на днешния ден. Ученият и политикът като две страни на гражданина – това е едно от възможните послания, които можем да „прочетем“.

***

Логичен е въпросът: за какво на многозаслужилия професор му е била потребна и политическа изява?

Историята (навярно) няма цел, но свои цели имат хората, правещи историята не само възможна, но и жива.

Противно на очакванията, тук не ще отминем с пренебрежение и снизхождение тривиалните и „прагматични“ обяснения от рода на това, че М. Арнаудов е имал амбицията да се равни или пък да надмине учителя си Ив. Шишманов и в политическо отношение. Както се вижда от текста на публикувания „Дневник“, през 30-те години името на М. Арнаудов е спрягано неведнъж за министър, а както посочихме по-горе, амбициите му са стигали и по-далеч, а не ще и дума, той е бил човек с ясни и доловимо очертани амбиции. От друга страна, състезанието с учителите и предшествениците не може да бъде морално укоримо не само защото е двигател на развитието, но и защото агоналното начало е „втъкано“ във фундамента на европейската култура. Все пак, когато става дума за фигури от мащаба на М. Арнаудов, нещата винаги имат друго измерение.

Участието, поемането на отговорност, придаването на плът и кръв на убежденията си – всичко това е част от веруюто на М. Арнаудов. Но има и нещо в добавък към всичко това – в известен смисъл ученият отнапред „включва“ себе си в своите собствени построения. Ще поясним: политическото мислене на големия ни учен е подчинено на принципа на допълнителността, сиреч той мисли конституционализма плюсперсонализъм (защото нормата се осъществява чрез личността), мисли либерализма плюс „национализъм“ (защото свободата се осъществява чрезсубекта). А кой ако не проф. М. Арнаудов съчетава тези разнородни принципи у себе си и кой по-добре от него познава заветите на Възраждането, за чието съхраняване и осъществяване той тъй ревностно пледира? Никъде не е ясно и еднозначно формулирано, но оставаме с впечатлението, че на учения-политик не е била чужда мисълта тъкмо той – представителят и лидерът на „партията на строителите на съвременна България“ – да завърши „градежа“, да осъществи „националния идеал“; политикът е трябвало да оделотвори учения (оттук и позицията му през 1941-1944 г., и култур-политическата му концепция за „късното Възраждане“, завършило според него тъкмо през 1941 г.), обединителят на партията – да израсне до обединител на нацията.

Но и това не изчерпва проблема. По всичко личи, че акад. Михаил Арнаудов е схващал задачата на истинския интелектуалец така: да изпълва празните места и да прави дефицита на идеи и хора невъзможен. Само „изгубвайки“ себе си, интелектуалецът намира самия себе си.

Тъкмо себе си ученият е намерил; разгърнал е, осъществил е всички потенции на своята личност и не на последно място: бил е готов да поеме отговорност, да плати цената – нещо, на което не всеки е способен.

Единствено човекът на дълга и честта.

Eмил Иванов Димитров (род. 1961) е български автор, преводач, изследовател и издател. През 1985 г. завършва философия в СУ "Св. Климент Охридски" и докторантура през 1989 г. Занимава се с разнообразни изследвания, най-вече на руската и българската култура от XIX-XX век, с архивистика и документални проучвания; автор е на около 200 публикации, сред които и книгата „Досието на Михаил Арнаудов” (С., 2007). Поет: "Eва" (лирика, 2000), циклите "Пиянството на един поет", "Сбогом на ХХ век" (пародии и шаржове на идеи и мислители), "Изповед". През 90-те години активно се занимава с издателска (ИК "Славика") и книгоразпространителска дейност (хуманитарна книжарница “Достоевски”). Специализирал е източно богословие в Рим. Работи в Института за литература на БАН.

Как се учи четене (в училището на сина ми)

Автор: Ели Иванова

Четенето не е просто разбиране на буквите и свързването им в думи. То е разбиране на идеите зад тях и възможността да боравим с тях. А покрай Голямото четене дискусиите за това отново поникнаха. Освен това след публикуването в „Либерален Преглед“ на няколко мои поста от блога за образованието обещах да пиша нещо по-конкретно за него.

Затова реших да преведа набързо този материал. В него група учители споделят как учат учениците (особено тези по-неопитните от 9 и 10 клас) на добро четене, което да бъде доживотно умение в ръцете им и което да продължи с жар и след завършването на училище. Публикуван бе в списанието на училището на детето ми и отразява практиките в него. Следват други обещани постове: примерни въпроси за домашни, някоя и друга реална писмена работа, анализ на един изпит... Ето първата част.

Доброто четене е умение. За да го развие, начеващият читател в училището преминава през няколко фази, като получава подкрепа от експерти и много практика. Учителите, които обикновено държат на различието на мнения помежду си, са единни в признаването на първенството на това умение.

Независимо дали в час по съвременна световна история, напреднала математика или импровизационен театър, преподаването е насочено да укрепва умението за четене. Обикновено се започва с целта да изграждат влечение към четенето за удоволствие. Учителите виждат учениците по-уверени и силни, когато четат. По всеки предмет работят целенасочено до етап, където доброто четене, критическото мислене и изразяването да са неразривно свързани.

Английски

На практика, учителите по английски полагат основите на доброто четене в училище. „За деветокласниците преподаваме т. нар. четене отблизо (close reading),“ казва Фил Конъли. Учителите по тази дисциплина интегрират ежедневната работа в клас с ежеседмичното ателие по граматика и синтаксис.

„Във всеки изучаван жанр спецификата има значение. Опитваме се да разнищим какво означава всяка дума. Работим с речника, който винаги стои в средата на голямата маса (около която са събрани и седнали учениците). Тълкуването – образността, двусмислието, символизма – идват след и в резултат от близкото четене. Учениците започват да реагират емоционално на прочетеното. Когато идват при нас след като са прочели зададен текст, те често казват: „Звучеше доста странно“ или „Направо депресиращо.“

Тогава питаме: „Защо? Откъде идва това усещане?“ Хубаво е, когато ударят в целта: „Ами ето тук, в този параграф, на страница 20. Пълен е с мрачни думи.“ Започват да намират пряка връзка между написаното на страницата и емоционалната си реакция.

„Ние ги учим как да разгадават текста. Интерпретацията не е нещо свободно измислено, а е изградена върху него. Когато пристъпят към анализа си, те използват инструменти за тълкуване (например образност, тон, ирония, перспектива, etc). Те трябва да използват тези инструменти, за да аргументират тълкуването си.“

Заедно с умението да четат, идва и откритието, че всеки от тях гледа през своя призма. Всяка дума има лична конотация, освен денотация. Появява се и тяхното самоосъзнаване, когато започнат да си задават въпроса: „Какво означава за мен като човек факта, че възприемам тази дума по този конкретен начин?“ Когато седят около продълговатата маса, те осъзнават и че всеки друг има някаква призма. Бързо стигат до извод за собствените си културни корени и техния ефект в интерпретирането на текста. Усвояват умението да артикулират и споделят своята гледна точка. Всеки от участниците в дискусията печели от тази обмяна на гледища.

Изучаването на граматиката и синтаксиса става важно не само за писането (което е главната цел на ателието), но и за четенето, когато учениците се сблъскат с текстове, които нарушават правилата с поетична цел, като например Фокнър. Те предполагат, че това е нарочно и се питат защо точно го прави.

Оценяването по английски на учениците от 9 клас се базира върху тези нови умения. Януарският писмен изпит включва анализ на стихотворение. „Става дума за неизучавано и вероятно непознато стихотворение с еднакво ниво на трудност всяка година.“ През втория срок се пише критическо есе. Всеки избира един разказ от три възможни и има 4 седмици за написване на 5 до 10 страничен критически анализ, без използване на външни източници за това; трябва да се осланя единствено на своите умения, след прочитане на разказа 5, 7, 11 пъти. Става дума за разказ, който не е изучаван в клас и така работата върху него става интензивно лично преживяване.

Развитието на тези умения, себеоткритието, изслушването и приемането на чужди аргументи – това е важен житейски опит. Друга учителка казва: „Когато хората се научат да мислят чрез литературата, те имат повече шансове да станат по-добри човешки същества.“

История

Бен Лу, учител по история, предупреждава учениците си да избягват първосигналната реакция на откриването на двуполюсни опозиции при четенето на исторически текст: добро и лошо, черно и бяло. „Често най-значимото в историята се случва точно между тези два полюса, в сивата зона. Опитвам се да ги науча да търсят не крайности, а поредица от елементи, които си взаимодействат. Това води до различни идеи. Учениците имат за задача да откриват идеи в текста, доказателства за тях и да правят връзки.“

Започваме с практическите умения да се учим да четем трудни за разбиране текстове, като използваме близко четене, анотации, обобщения. Уча ги да спират на края на всеки параграф, да си водят бележки за това, което им е направило впечатление или за неясните пасажи. Това е нещо, което те вършат преди да дойдат в час. Ако не са се подготвили за час с тази предварителна работа по текста (която е видима – това са техните бележки), освобождавам ги от час и ги изпращам в моя офис, за да го направят. Правото да участват в дискусията трябва да се заслужи с тази предварителна работа преди самия час. А в дискусията откриваме идеите и цитираме доказателствата за тях. Много скоро започват да се учат едни други.

Записвам идеите, до които те са стигнали, на три крила от черната дъска. Те продължават да се позовават на тези идеи и на доказателствата, защото това е нашият принцип на работа – всяка идея трябва да се аргументира.

Освен учебника четем много първични източници. Опитваме се да откриваме важното в тези текстове, които са написани в различни стилове, от различни гледни точки и в далечни исторически моменти. Това само по себе си е доста трудно. Улеснявам ги, като им давам няколко въпроса в самото начало, върху които да работят. Давам им фенерчето, с което да се намират когато се отплеснат и с което може да откриват големите идеи в непознати трудни текстове.

По-големите ученици вече имат опит и са аналитични от самото начало. Те виждат фактите, но могат да гледат и зад тях; правят връзки и стигат до панорамни гледища сами. Но за по-малките ученици преминаването през конкретното и работата отблизо с текста е начинът да се научат.

Иронията е, че тези твърди техники помагат особено много на учениците, които идват с доста по-малко самочувствие по история. Когато се научат да четат по-добре, те придобиват увереност, а с нея идва и интереса. Това общуване с историята има връзка с момента в психологическото развитие на деветокласниците и десетокласниците. То отключва интереса им и влияе на начина, по който възприемат предмета оттук нататък.

[Следва споделеното от учители по математика и природни науки, визуални изкуства и театър, чужди езици и латински, които казват как стимулират и помагат на учениците да се научат да четат.]

По-нататък в списанието има мнения на завършили ученици, които споделят за ролята на четенето в живота им. Ето как един от тях, който е президент на благотворителна организация за развитие, отговаря на въпроса каква е ролята на четенето в работата му.

Той казва, че за работата си чете голямо количество изследвания, както и говори и пише за тях, интерпретирайки ги за неспециализирана аудитория. Но продължава да чете и за удоволствие. Любим автор: шведски автор на мистерии Хенинг Манкел, а мястото на действието е Африка, в която е работата на възпитаника. Друг любим негов автор е историкът Уилиям Дарлимпъл, който по негово мнение успява да пише сериозни научни изследвания, но които и се четат увлекателно. Други бивши възпитаници говорят за книжарниците като социална общност, за читателските клубове, за книгите, които четат в момента.

Следва статия, в която възпитаници-сегашни университетски преподаватели размишляват за четенето в университета. После: анализ на лятната програма задължителни четива за единадесетокласниците, за разделените класове в 7 клас (момичета и момчета са в час по английски отделно), анкета кои са любимите книги на абитуриентите и интервю по повод на общата книга, която всички ученици от всички класове четат през ваканцията. Избрана по предложение на председателите на класа, това е книга, която се дискутира в първите дни на новата учебна година и се споменава по всички предмети. За миналата година това е книгата на Трейси Кидър Mountains Beyond Mountains: Healing the World: The Quest of Dr. Paul Farmer (за Пол Фармър, американският специалист по инфекциозни болести, установил програми за лечение от СПИН в Хаити, Перу, Сибир и Руанда – повече за него друг път).

Серията завършва с представяне на новоизлезли книги на бивши възпитаници (сред които има много автори).

Да, и аз бих искала да бях учила в това училище ;)

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Сикх или мюсюлманин, няма значение

Автор: Спайк Ли

Ди Цайт: Знаете ли, че ви смятат за режисьорът с най-лошо настроение по целия свят?

Спайк Ли: Така ли? Защо? Кой казва това?

Почти всички журналисти, които някога са ви срещали.

Мисля, че това е едно тъпо клише. В американската преса често ме представят като „сърдит черен мъж“. Вярно е, че много неща са ме вбесявали и все още ме вбесяват. Но това не трябва да се обърква с лошото настроение. А освен това днес вече не се ядосвам от всичко.

Последният ви филм, „Inside Man“, във всеки случай е един от най-спокойните, които някога сте правили. А и изпълнен с иронични второстепенни герои.

Макар че е трилър.

Това се дължи преди всичко на Дензъл Уошингтън, който като детектив Фрейзър притежава непоколебим хумор. Независимо дали става дума за обир на банка или за ежедневния расизъм – за всяко нещо той си има по една елегантна фраза.

Но хуморът е и негово оръжие. Например когато разговаря с арогантната бяла банкерка, представяна от Джоди Фостър. Тогава той просто й казва: „Можете да целунете черния ми гъз.“

В „Inside Man“ става дума за всякакви видове стари и нови расизми. Вие отново не се церемоните особено много с идеята за американския топилен тигел[125].

Никога не съм вярвал в тая простотия за топилния тигел. За такова нещо човек трябва да е бял.

И без това от 11 септември насам топилният тигел изглежда вече не функционира дори като национална фикция и метафора.

Отначало цареше единствено шокът, в който всички се намираха. В моя филм 25 часа има една сцена, в която погледът внезапно пада върху GroundZero, от прозореца на един апартамент. Точно това изпитвахме ние. Просто всички гледахме като втрещени към тази огромна дупка по средата на града. В Inside Man аз просто показвам как се е променил животът в Ню Йорк от 2001 насам.

Филмът ви започва с една мултикултурна сцена в лобито на някаква банка. Човек вижда черни и бели, азиатци, испано- и италоамериканци, един сикх, един равин …

Ню Йорк е градът с най-голямо културно и етническо разнообразие на света. Дори и тук, в страничните улици покрай Парк Авеню ги има тия малки еврейски, италиански, испански и черни магазинчета. Това е, което е направило Ню Йорк голям. За това става дума в тази сцена.

Но тя въздейства и като заклинаване на нещо, в което вашият филм вече не вярва. Бандитите, които ограбват банката ще принудят тези хора да облекат черни найлонови костюми. Полицаите вече няма да могат да различават бандитите от заложниците. Американската параноя, мъченията, Гуантанамо, всичко това се съдържа в тези картини.

Човек може да разказва за Ню Йорк и без непременно да крещи чрез всяка сцена. Аз обичам този град, винаги съм се гордеел с неговата космополитна същност. Въпреки това обаче мога да излагам на показ неговата нетолерантност, неговото етническо и социално неравенство, които се засилиха още повече напоследък.

Един от освободените заложници е сикх с тюрбан. Когато полицаите снемат черната му качулка, някой започва да крещи „Ама това е шибан арабин.“ От нервност или от незнание произтича това объркване?

Сикх или мюсюлманин, няма значение. Нюйоркските полицаи разбира се не знаят по какво се различават едно от друго тези две неща. 99 процента от американците не знаят разликата[126]. Те просто ги наричат „хавлиените глави“. Хората, които носят тюрбани, за тях това са братя на Бин Ладен. Талибан, Алкайда, всичко това тръгва напълно автоматично. Помолих актьора, който играе сикха, да импровизира в сцената с разпита. Казах му: „помисли си за това, което се случва от 11 септември насам когато влезеш в някое летище“. И така той разказва за обидите, за произволните контроли, на които постоянно е изложен.

„Борбата на културите“ – изненадва ли ви този феномен?

И да, и не. От тридесет години насам правя филми за расовите и етнически напрежения. Онова, което ме изненада, беше колко бързо и дълбоко световно-политическите събития промениха живота в един град като Ню Йорк. Най-лошото при това е, че всички конфликти и неуредици внезапно биват набутвани в този растер на културите. Аз например не мога да съдя по въпросите на европейската интеграционна политика. Но що се отнася до бунтовете във френските предградия – не може в продължение на десетилетия да третирате хората като граждани от втора класа, а след това да се чудите на техните изблици на насилие. Поводът сам по себе си е доста маловажен.

Във филма „Малкълм Х“, който заснехте през 1992, Дензъл Уошингтън казва в ролята на мюсюлманския борец за човешки права: „Обичам интеграцията само по един-единствен начин: в кафето си.“ Това бяха тежки думи, но те се оказаха доста пророчески.

Това обаче беше само една от многото фази в „Малкълм Х“. Това е времето, в което, бидейки вътре в нацията на исляма, той изказва много радикални възгледи.

Той обозначаваше всички бели като дяволи. В това отношение той не се различаваше особено от днешните фундаменталисти. Мислите ли, че бихте могли в днешния климат отново да заснемете филм, в който героят да казва: „Ислямът е единствената религия, която взема на сериозно правата и грижите на чернокожите“?

Мисля, че не. Най-малкото това би било изключително трудно.

Самият вие преди време изказвахте доста радикални възгледи относно съвместното съществуване на расите.

Кои точно имате пред вид?

Ами например това, че чернобелите двойки се основават само на сексуални митове.

Не всички двойки, но много от тях. Казах, че жените търсят единствено мита за черния жребец, а черните мъже държат бялата жена като трофей в ръцете си. Но днес вече съм по-малко догматичен в това отношение.

През 1988 показахте във филма си „Do the Right Thing“ как чернобелите расови конфликти в Бруклин водят до убийства. Бихте ли заснели този филм днес по същия начин?

Не вярвам, макар че отношенията не са се променили принципно. И все пак другият, световно-политическият конфликт, променя и моята перспектива. По онова време правех филми за нашия малък Бруклин. Това беше важно и правилно. Днес става дума за цялата ислямска културна сфера, за страха пред една Трета световна война.

А не е ли за вас проблем именно това, че истерията около Борбата на културите се прехвърля и върху другия, съвсем ежедневен расизъм?

Знаете ли какво? Когато ураганът Катрина наводни Ню Орлийнс, аз бях на филмовия фестивал във Венеция. Гледах като поразен картините на чернокожото население, които представяше CNN. Тогава си обещах, че никога няма да забравя това. Обещах си да заснема документален филм за всичко това. Защото то е една ужасяваща отметка в американската история. Защото то изглеждаше не като Съединените Американски Щати, а като някоя разтърсвана от гражданска война африканска страна. Проблемът се състои наистина в това, че ние водим войни из чужди страни, а забравяме бойните полета у дома.

За какво точно ще се разказва в този документален филм?

За това как милиони чернокожи, бели и испаноезични американци живеят в абсолютна бедност. И затова, че природното бедствие се срещна тук с една човешка логика. Едно правителство си има приоритети, то се грижи само за една група от населението и забравя останалите. Няма никаква мистерия. Тук могат да се добавят картините от Малкълм Х, когато Дензъл Уошингтън говори за напразните очаквания на чернокожото население: „За нас няма демокрация. Само двуличие.“

Когато човек ви слуша така, вие действително изглеждате по-малко агресивен, отколкото преди.

Човек не може да се ядосва непрекъснато в продължение на тридесет години. И въпреки това аз все още не съм някой от онези типове, които са готови да се хванат за ръце и да запеят We Are the World. Преди всичко обаче не трябва да се обърква намаляването на гнева с някакво подобрение на обстоятелствата. Като момче гледах Отнесени от вихъра. Още тогава намерих този филм ужасен. Това романтизиране на черната Мама! Това там бяха не роби, а някакви приятелчета. А днес? Днес те имат дързостта да заснемат филм като Студената планина. Един филм, чието действие се развива в южните щати през 19 век, в който човек може да види Никол Кидмън в дантелена шапчица и в който не се появява нито един чернокож. И никой не се ядосва от това. Ужас.

Къде остана Новото черно кино, което се беше появило през осемдесетте години, за да направи чернокожите видими в американското кино?

О, неприятна тема. Да, имаше я тази черна вълна. За съжаление тя малко нещо поотшумя. Да, днес има много повече афроамерикански режисьори. Но не и достатъчно политическа власт. Правят се тъпи комедии, гангста-, хипхоп- и филми за дрогата. Възхваляването на гангста-типовете, на тяхното насилие, на техния черен мачо-свят е за мен политически проблем. Кога сте виждали някой филм за чернокожата средна класа? Защо в мейнстрийм-киното чернокожите са или лоботомизирани клоуни, или сутеньори, или рапъри? Защо сред младите чернокожи американци днес се смята за uncool да следваш в колеж?

В последния ви филм сред заложниците в банката се намира и едно чернокожо момче. То играе компютърна игра, в която един гангста-тип застрелва друг. Когато той взривява главата му с граната, се появява надпис: „Убий я тая чернилка.“ Има ли наистина такава игра?

Ние си я измислихме. Но има много подобни игри.

Какво правите когато собствените ви деца играят подобни игри?

Ами те не го правят. Жена ми Тоня и аз внимаваме какви игри получават те и каква музика слушат. Опитваме се да им даваме чисти рап-версии. Не им е позволено и да гледат каквото си поискат по телевизията.

На колко години са децата ви?

Единадесет и осем.

Скоро ще берете ядове.

Знам. Но все още храня илюзията, че по време на пубертета децата ми ще следват ясните преценки на родителите си: настрана от тоя гангста-рап-боклук! Мога ли сега самият аз да ви попитам нещо?

Моля.

Коя е най-голямата филмова звезда в Германия?

Трудно е да се каже. Нина Хос, Мартина Гедек, Франка Потенте…

Търся немска актриса за моя филм за Джо Луис и Макс Шмелинг. Тя трябва да играе съпругата на Макс Шмелинг. А не знам нищичко за немското кино.

Когато говорите за Германия, самият вие придобивате нещичко от вида на някой гангста-рапър. Казахте, че Бетовен е бил черен и че немците ядат само шницел.

Когато бях в Германия, имаше само месо. Огромни планини от месо. Може би съм ходил в погрешни ресторанти. А като бях дете, семейството ми имаше един немски дакел, той се казваше „Шницел“.

А се дразните от културните клишета.

Защо? Ние много се гордеехме с името. За един дакел това все пак беше по-добре, отколкото Хитлер или Гьобелс или Вагнер. Вагнер, долу!

Разговора води Катя Никодемус.

Източник

Спайк Ли (род. 1957) е известен американски режисьор и един от най-известните представители на т. нар. New Black Cinema.

За конските мухи

Автор: Златко Енев

Интервюто води Янко Терзиев, в. „Капитал“

Как стигнахте до идеята за електронното списание „Либерален преглед“? Имахте ли примери за следване? Как да тълкуваме изречението в програмната ви заявка – опозиция, състояща се от един човек...

Ако аз съм нещо като майка на „Либерален преглед“, то бащите му са много (или обратното, това с майките и бащите; вече отдавна не държа да играя точно определена роля, мъжка или женска, когато става дума за неща, свързани с някакъв тип раждане или пораждане). Та значи, ето ги бащите (майките): скука, самота, едно малко отчаяно търсене на корен и връзка с корена след доста години на безкоренност в една не чак толкова, но все пак далечна чужбина (то коя ли чужбина е близка, а най-много от всички пък – родната?). После: суета, търсене на внимание, търсене на някой/някоя, с когото да си поприказвам. Също и гняв: гняв, породен от пустошта, сивотата и глупостта на българското (Интернет-)пространство, такова каквото то ме залива в моментите, когато отварям електронните си вентили, понякога. Такива неща, както и търсенето на моторче, което да ми позволи да надхитря леността и тихичкото отчаяние, които подличко ми нашепват почти всеки ден: „Няма, няма, няма смисъл на тоя свят! Блъскай колкото си искаш, нищичко няма да се отвори! Блъскай, глупако!“

Аз пък ще блъскам, напук!

Примери колкото щеш, само че в момента се сещам все за такива, дето са неочевидни: Вълкът на Хесе, моят най-близък учител; Can’t stand still на AC DC; Trois Gymnopedies на Ерик Сати; Руфинка болна легнала; пантерата на Рилке; сълзите в очите на баща ми, Бог да го прости … Такива работи.

За опозицията … Най-добрият отговор, струва ми се, се съдържа в платоновата „Апология“. Ако си спомняте, там Сократ казва, че Атина е нещо като благороден кон, много красив, много надарен, но малко склонен към леност и заспиване. Едно много благородно животно, което се нуждае от конски мухи, които да го жилят, за да не заспива то прекалено често и прекалено лесно. Ей това е единствената роля на Интелектуалеца, която аз съм склонен да приема без да се дърпам и опъвам: конската муха, която не оставя коня да заспи. Всичко останало, опитвано от Сократ насам, рано или късно превръща всеки интелектуалец в маша в нечии чужди ръце. Та затова така, самотничко, отдалече … Опозиция, състояща се от един-единствен човек.

На какви критерии трябва да отговаря един текст, за да попадне в списанието? Политическите, или естетическите съображения надделяват? Влияе ли ви обратната връзка с читателите?

На същите, на които трябва да отговаря и една жена, за да я пожелая: не ме интересуват гърди, бедра и дупета, интересува ме единствено душата (е, не че хубавите гърди пречат, де; пък и една душа, скрита зад стотина килограма телесна маса малко трудно се провижда, нека си бъдем искрени). А инак не ме питайте къде и какво е душата: вие го знаете и сами, инак нямаше сега да разговаряме.

Обратната връзка? Разбира се, закъде без нея. Откривам маса нови неща чрез хората, които четат „Прегледа“, нали затова го и правя. Гледам да уча непрекъснато, макар че успявам само рядко. Но инак да, връзката с хората е може би най-важното. Още повече, че все повече хора се осмеляват да ми изпращат собствени текстове, понякога удивително добри.

Кои български и чужди издания следите, къде намирате текстовете си? Как се оправяте с авторските права?

Хм, тук вече опираме до по-дебелички неща. Първото е лесно – в мрежата има достатъчно много сайтове, чиято работа е само да прецеждат западната либерална преса (аз пък прецеждам тях). Изборите са доста очевидни, тъй като владея достатъчно добре само английски и немски език, френският ми е почти недостъпен. Обичайните заподозрени – нюйоркската, лондонска и хамбургска либерална преса, различните повече или по-малко свободни и интересни сайтове из Интернет. Получавам ежедневно много килобайтове текстова информация, която пресявам сравнително старателно в продължение на няколко запазени за тази цел часа (днес вече всички сме специалисти по диагонално четене, така че едва ли мога да ви удивя с нещо).

Аз винаги посочвам източниците си, а това, доколкото знам, важи като реклама на съответното издание. Толкова за правата. Едно Просвещение, което чака да бъде разрешено, никога няма да се случи.

След натрупаната популярност, мислите ли за комерсиализация на сайта (банери, платен достъп)?

Комерсиализация в България – от умрял писмо. Тук вероятно би трябвало да добавя: „И слава Богу!“ Това нещо, „Прегледът“, или е мисия, или е дрън-дрън, та пляс. След тридесетина години всички ще знаем отговора. По-рано не може, няма как да стане. И сигурно в това има някаква много висша справедливост. Такава поне е надеждицата ми …

Популярността, разбира се, вече е награда сама по себе си. Засега това ми е повече от достатъчно. Ако пък покрай „Прегледа“ хората започнат да четат и собствените ми неща … Какво повече да искам?

Сега вършите всичко сам – от селекцията до преводите и оформлението. Мислите ли за разширяване на екипа, за по-комерсиалния вид на самия сайт? Виждате ли го с повече илюстрации, аудио и видеоклипове, повече интерактивност?

Отговорът е един – твърдо преславско „нье“! Една конска муха може и да е будилник. Рояк конски мухи – пази Боже! Плюс това не мога да си представя как някой би могъл да работи по начините, по които го правя аз. No rules, anything goes! Виждам, че други сайтове, български, вървят в посоката, която сочите вие. Успех им желая!

Аудио, видео – да, но с мярка. Това е място на думите, правено от човек на думите, насочено към едно поколение (впрочем може би само група) от хора на думите. Това е и това ще бъде. Картинки – само много рядко, там с правата няма ни най-малки шегички. Интересно, защо хората си пазят картинките толкова по-ревностно от думите? Аз отговор нямам, но се държа стриктно настрана от тоя огън, ще ми подпали плевнята като нищо.

Можете ли, подобно на Флобер да кажете: сайтът – това съм аз!

Ами не става, той не е мой. Да се перя чак толкова много с преводи ми идва малко прекаленичко, а нещата, които пиша сам, използват „Прегледа“ (а сигурно и самия мен) само като платформа. „Прегледът“ е нещо като ламята, на чийто гръб се опитва да лети юначето. Да видим под коя крива круша ще свърши всичко …

Коя роля – на просветител, модератор, или арбитър на вкусове – си избирате?

Мухата. Тая е единствената, друга без бой не приемам.

Имате ли вече отговор на въпроса – Кои мислим, че сме ние?, с който стартирахте „Либерален преглед“ преди три години? В сайта, или в книгата ви „Жегата като въплъщение на българското“, която излиза тази седмица, трябва да търсим отговора?

И да, и не. Виждате ли, за повечето важни неща на тоя свят вероятно важи онова, което самият аз наричам „правилото на Кенет Кларк“: „Не знам какво е цивилизация, но ако я видя, мога да я разпозная.“ Та така и с „Прегледа“. Не ме питайте кои сме ние. Гледайте и се опитвайте да разпознавате.

А инак, да – отговорът е в сайта. И в книгата, в по-малка степен. Още съм прекалено млад, за да мога да говоря с тон на човек, който знае какво е това „ние“. Засега съм най-вече на ниво „аз“. И не съм сигурен, че това непременно ще се промени някога. Макар че, казва ли ти някой?

Книгата ви е шарена жанрово, съчетава есета и художествена проза, коя е свързващата ги нишка?

Ами то аз и сам я търся, тази нишка. В известен смисъл цялата книга е едно доста дългичко търсене именно на този отговор. Макар че, след близо петдесет години на тоя свят и доста работа, съмненията не са чак толкова много колкото бяха преди двадесет години, да речем. Пък и обратната връзка вече е по-здрава. Например: това е първата моя книга, която се издава не защото самият аз съм задействал различни лостчета, най-вече финансови, откъм Берлин. В този случай – за мое безкрайно удивление, да не кажа „шашване“ – ми се обади самият издател, господин Любен Козарев от издателство „Изток-Запад“ (поклон пред този екип от опълченци, между другото!), който ме попита „дали имам нещо за публикуване“. Разбира се, на тоя свят такива случайности няма – и аз имах нещо за публикуване. Имах напълно готов набор от текстове, близо 80.000 думи, които вече доста отдавна ми подгряваха отдолу и търсеха място, търсеха образ, търсеха простор … Та така, след отрицателното време от около месец – то май у нас всичко е така, нещата или никога не се случват, или ако да, то с темпове, които откъм Берлин изглеждат научнофантастични – та след това изключително кондензирано време книгата се появява, доколкото мога да разбера, или навръх, или някъде около 24 май, 2010 година. Звучи ми някак исторически, поне за самия мен, за собственото ми развитие и съдба.

А инак, що за книга е това? Тридесетина текста, всеки от тях дълъг колкото може да се побере в пространството на около 5-6, най много десетина, часа чиста работа. За повече не ми стига енергията, по правило. Но пък онова, което се получава, обикновено е – пак по правило – повече или по-малко чиста енергия, само био. Никакви оцветители, никакви кондензатори, никакви стабилизатори. Мучаща, ръмжаща, понякога деряща енергия. Нощна енергия (текстовете обикновено се пръкват някъде между дванадесет и пет сутринта, не знам защо, пък и не ме интересува).

Останалото … Ваша си работа.

След успешната детска трилогия „за призраците“, издавате втора книга за възрастни. Помогна ли ви писането за деца, на какво ви научи то?

Това беше едно напълно различно, най-вече от гледна точка именно на енергията, време. За деца не може да се пише по начина, по който аз пиша за възрастни, това би било колкото безсмислено, толкова и безотговорно, ако щете. Детството трябва да се преживее с възможно най-малко смущения, то и без това е нещо толкова трудно, толкова силно развитийно. Децата имат нужда от всичката сила, с която разполагат, за да намерят пътя из тоя лабиринт, порасването. И колкото по-малко ние им пречим с разни сложнотии, толкова по-добре. По-късно ще имат достатъчно време и възможности да се насложноствуват.

А инак, разбира се, онова писане помогна ужасно много. Нищо нямаше да стане, нищо нямаше да се получи, ако не беше дошла несмутимата увереност, че моят път действително е пътят на писането. Не ме питайте през какво и колко съм преминал, докато стигна до нея.

За наученото … Може би това, че страшно няма, то просто не съществува. Виждате ли, вече не веднъж и дваж са ми се обаждали хора – възрастни хора, не деца – които са ме укорявали в това, че детските ми книги били „страшни“ или може би „невъзпитателни“, защото, как може такова нещо, едно лошо дете да бъде главен герой? Пък и какви са тия чудовища, тия призраци? Разбира се, аз винаги съм отговарял единствено с „майната ви“, под една малко по-учтива форма, но инак реакцията на самите деца беше толкова окриляваща, толкова важна за собственото ми изплуване. „Чичо Златко, искаме още!“ Това беше всичко, което исках да чуя; всичко, което ми беше необходимо. Сега вече, при сегашното писане, изглежда нямам нужда от това, не го чакам, гледам дори да не го предизвиквам, доколкото мога. Това порасване, този лабиринт, май вече е зад гърба ми. В това вероятно също има някаква съдбоносна логика, която ще разбера в някой друг живот. Трябваше детството да бъде в началото, друг път очевидно не е имало, не е могло да има, поне за мен.

Преди, на въпроса „може ли да се живее от писателски труд?“, сте отговорили със: „Също като от лотария“, още ли мислите така?

Този въпрос го няма. Просто го няма. Аз съм късметлия човек. Или някой отгоре се грижи да премахва от пътя ми поне онези препятствия, от които нямам нужда. Във всеки случай животът ми е достатъчно, та дори предостатъчно, подреден и уреден, за да имам нужда да си блъскам главата над този толкова заличаващ психиката проблем, оцеляването. Като младо момче, някъде в началото на двадесетте си години, четях със завист биографията на Бендикт Спиноза и си мечтаех за живот като неговия – живот на независим интелектуалец, ама истински независим, не само на приказки и мераци. Дойде време съдбата да ми даде тоя най-важен в живот ми дар, или ако щете тази толкова голяма отговорност. „Момче, ето ти пари за из път, ама умната, да не ги похарчиш за глупости!“ Та така, единственото, за което трябва да внимавам, е да не върша глупости. Пари за по пътя имам – всъщност печеля – достатъчно.

В мисията ви има нещо просветителско, възрожденско. Още ли вярвате в мисълта на Бейкън – „Който притежава знанието, той притежава властта“. Не говорят ли околните примери, особено в политиката, по-скоро за обратното?

Кои примери? Нещо не мога да ги видя, поне от моето си разстояние. И наистина ли мислите, че тоя свят се управлява от силните на деня (а може би просто не става другояче, под такова заглавие на вестника :))? Е, на мен поне тази увереност ми е останала спестена, властта не ме интересува, а знанието така или иначе си знае работата, какво да му се меся? Винаги съм живял с усещането – и то се засилва все повече с хода на годините – че не съм човек от тоя свят, за добро и за зло. Прекалено отвеян, прекалено отдалечен съм от неговите страсти и тревоги, за да мога да ги вземам чак толкова на сериозно. Пък и имам път да вървя, работа да върша. Дълъг път, тежка работа. Просто няма време за всичко, нали разбирате?

Какво ви крепи? Какво ви дава сила?

Децата. Работата. Приятелите. В тази последователност.

Как преценявате развитието на медиите в България от перспективата на външния поглед? Бихте ли направили сравнение с медийния пазар в Германия? Достатъчна ли е свободата на словото в българските медии (последното изследване ни поставя доста назад в света)? Какви са опасностите пред свободата на словото тук?

Най-голямата опасност за словото е самото слово, навсякъде по света. И България не прави изключение от това правило. Не правя изключение и самият аз, просто няма как. Всъщност едно перфектно съществуване – онова на мъдреца, на Витгенщайн, например, не би трябвало да се нуждае от думи. Но де оня глас?

А инак медийките ни – извинете арогантността – са онова, което могат да бъдат, в това време и на това място. Нека не бъдем нито розовогледи, нито неблагодарни. Самият аз не познавам никое време от българската история, когато и да било, което да ми изглежда по-добре от сегашното, в който си поискате, включително и медийния смисъл. Много жълта боя, много прахоляк, много нечистотийка, много пушек, много и заплетени лабиринти на какви ли не щеш интереси. Но го има, това нещо. Има ме и мен, барабар Петко с мъжете. Абсолютно невъзможната лудост на времето, в което живеем – имам пред вид от чисто българска, национална, съдбовна, историческа гледна точка – е, че то наистина прави свободата възможна. Свобода сега и тук, на това място, което открай време само е мечтаело за „свубудъ“. Може и да ви звучи като глупости, защото ушите на 99,9 процента от нас – ох, как се изкушавам да кажа „от вас“, но няма да го направя – са комай напълно задръстени от шумотевицата на цялата тая гмеж. Но инак си е така. И става все по-така, за щастие.

В Германия ситуацията е по принцип същата, само дето е напълно различна. Около 300 години разлика, така ми се привижда когато чета Михаел Колхаас и ми се струва, че разпознавам нечие минало и нечие настояще (ха познайте сега чие минало и чие настояще?) Всички сме едни и същи, разлика никаква, освен това, че се намираме на различни отсечки от пътя.

Каква е ролята на новите медии в разширяването на либералния дискурс? Самият вие разчитате изцяло на интернет, имате повече от 3000 приятели във фейсбук, записвате видеопослания...

Това ще го знаят тия, които могат да го знаят, когато му е дошло времето. За самите нас не остава нищо друго освен класическия облог на Паскал – да заложим на, да изберем, или песимизма, или оптимизма, като житейска философия. Няма време, което да е могло да види по-далеч от собствения си нос, когато и да било в човешката история, И през всичкото това време, в цялата тая чернилка и тъмнилница, винаги е имало достатъчно хора, които винаги – ама винаги, винаги, винаги – са залагали на това, че светлинката там в мътното отпред е някакъв изход от тунела, а не просто фасът на горския. Е, не всички са печелели. Но са печелели достатъчно много от тях. Инак сега ние с вас нямаше да бъдем тук.

Какъв е животът ви извън писането и сайта? Кой е най-изпитаният ви метод за разтоварване? Каква музика слушате? Интересни хобита и занимания?

Баща съм на две деца, за които се грижа повече или по-малко сам (същото прави и майка им, откъм нейния си живот – но това го казвам само за да заплета малко нещата). Това прави избора на заниманията и хобитата малко ограничен, if you know what I mean … Обичам да готвя. Обичам да посрещам гости. Обожавам времето, прекарано в компанията на българи, емигранти или не, на маса с друсан боб, счукан чесън, червено вино и много, много приказки за нашенските работи.

Най-изпитаният ми метод за разтоварване от работата е някаква друга работа. Друго … Много спорт, от 82-ра година насам. Любов, когато има късмет. Сън, ако дойде. Е, разбира се, също книги, филми, разговори … Слушам всичко, ако имам сили. Ужасно се радвам на факта, че имам деца на тийнейджърска възраст – те ми отварят очите за толкова много неща, които инак едва ли бих успял да достигна сам. Например Рамщайн – този неистов вулкан, тази еманация на немската поезия, музика, дух, равносилна на която не виждам в момента… М-да, децата …

Нещото, в което вярвате абсолютно?

Казал го е преди мен Уилям Фокнър, във великата си реч по случай получаването на Нобеловата награда. Впрочем, аз си имам свой собствен вариант на същото, изписан черно на бяло. Ако сте се почувствали любопитни, прочетете онзи абзац от есето „Жегата като въплъщение на българското“, започващ с думите „Баща ми, моят любим българин, почина преди няколко месеца, изправен …“

Без какво не си представяте живота си?

Па знам ли. Може би най-много от всичко без самия него, живота, а може и да е смъртта, това ще го разбера когато му дойде времето. Не съм се засилил наникъде, но гледам и да не затварям очи пред нищо. Каквото и да дойде, все е на печалба.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Обкръжена от приятели

Автор: Михаел Туман

Двама опитват да се бунтуват. Против великите сили, против вечните победители от 1945 насам, против първосвещениците на международното право. Двамата, това са Турция и Бразилия. Те се одързостяват да не оставят съдбата на света единствено в ръцете на Съвета за сигурност при ООН иСъединените Щати.

Пусковата проба се състоя миналата седмица в Техеран. Високо вдигнати ръце, буря от фотографски светкавици, сладки усмивки от страна на държавните кормчии. И нито един постоянен член на Съвета за сигурност при всичко това. Турция и Бразилия сключват с Иран споразумение за съхраняване на слабо обогатен ирански уран в Турция. В замяна на това Иран ще получава високо обогатен уран, под постоянен контрол, за да не може да построи бомба. Пробив в патовата ситуация? Западът не вярва в това споразумение. Външната министърка на САЩ обявява изострени санкции срещу Иран, в съгласие с Русия и Китай. Във вторник вечерта все още е неясно какъв ще бъде резултатът от взаимното премерване на силите. Двама съвсем нови играчи, Турция и Бразилия, успяват да извършат онова, което старите велики сили не успяха в продължение на цели месеци – да принудят иранците към компромис.

Турското ръководство не страда от липса на самочувствие

Такива сделки са част от новата непрегледност. Регионални сили сключват сделки от глобално значение – без участието на Запада. Американският публицист Фарид Закарая нарича това „the rise of the rest“ – възходът на останалите. Китай, Индия, Бразилия. А сега и Турция? Страната преживява исторически възход под ръководството на премиера Реджеп Ердоган. Само преди пет години страната изглеждаше като почти недостоен кандидат за ЕС, днес този костюм вече е прекалено тесен за Анкара. Дали Турция е на път да се превърне във водеща сила между средиземно море и Азия? От липса на самочувствие турското ръководство и религиозно-консервативната партия АКП не могат да се оплачат. И никой не въплъщава тази нова гордост по-добре от винаги усмихнатия Ахмет Давитоглу. Външният министър е не само човек на делата, той с удоволствие разсъждава „стратегически“ върху ролята на Турция. И това звучи така: „Турция притежава уникално разположение между земните маси на Африка, Европа и Азия.“ Голямата страна е централна държава, която „обединява множество идентичности“ и може да маневрира в много региони едновременно. „По този начин ние разширяваме влиянието си“, казва Давитоглу.

Новата самоувереност се инсценира по пищни начини на международни конференции в Истанбул. Турците канят мюсюлманския свят в османските палати на Босфора, те събират араби и иранци с израелци и американци. Тук, в културната столица на Европа за 2010 г., се провеждат дни на Африка и азиатски срещи на високо равнище. А някои от участниците захвърлят вечерно време вратовръзките, за да избягат от палатите – в хладните барове или грандиозните танцови тераси над покривите на града. Истанбул блести. Всичко това променя силно образа на Турция по света. И предоставя на страната една по-рано непозната свобода на движение. Само допреди десет години Турция се считаше за брониран с титан, негостоприемен самолетоносач на НАТО в Близкия изток. Приятел тъкмо на Израел, разглеждана или с подозрение, или със страх от останалите си съседи.

Всичко това се промени радикално. Турция беше разделена от Русия чрез Студената война, както и в резултат от столетното съперничество в Кавказ и в Централна Азия. Днес премиерът Владимир Путин е личен приятел на Реджеп Ердоган, между руснаци и турци се сключват стотици хиляди бракове, Русия доставя две трети от употребявания в Турция природен газ, а между Москва и Истанбул има по четири полета дневно. По-рано Турция беше разделена от Гърция чрез вековна вражда. При триумфалното посещение на Ердоган в Атина през миналата седмица, на което присъстваха министри и бизнесмени, беше сключено споразумение за по-добри отношения между двете страни: по-малко въоръжение в Егейско море, повече търговия.

Допреди десет години Турция се намираше във война със Сирия, днес тя е нейната свободна от визи врата към света и най-предпочитаният съсед. Преди време турската армия навлизаше когато си поиска в Ирак, днес кюрдите в Ербил и арабите в Багдад ценят високо приятелствата си с турски политици и бизнесмени.

Сред арабския свят демократично избраното правителство на АКП, с неговите корени в политическия ислям, се наслаждава на определени предимства в сравнение със светските диктатори от Египет или Сирия. Двете страни смятат, че се познават. Президентът Абдула Гюл е работил осем години като банкер в саудитската Джида. Ердоган е героят на арабския свят. Неговата добре инсценирана караница с израелския премиер-министър Шимон Перес по време на Световния икономически форум в Давос през 2009 г. и реторичното му застъпничество в полза на палестинците се оказаха особено полезни в това отношение. А също и фактът, че той е вярващ мюсюлманин и, за разлика от Ататюрк, пие портокалов сок, а не уиски. Един турски телевизионен канал излъчва денонощно новини на арабски език. Арабският свят се наслаждава всяка вечер на романтични турски телевизионни сериали.

Не войници, а бизнесмени са онези, които постигат тези успехи

Тази популярност придава на Турция нова убедителна сила в региона. Вместо армейски операции и заплахи, днес страната изнася нова „гъвкава сила“, както с удоволствие се изразява външният министър Давитоглу. При това турците използват празнотите, които другите са оставили след себе си. Например това, че американците все още отработват ипотеките от войните на Буш. Или това, че от солидарността на Меркел с Израел, в съчетание с ориенталските експедиции на Саркози, не могат да се направят ясни изводи за някаква последователна европейска близкоизточна политика. Както и това, че саудитците и египтяните не изпълняват водещата си роля сред арабите. Как използва Турция всичко това?

По същество по три начина: чрез посредничество, упоритост и търговия. През последните години турските дипломати често успяват да постигнат повече от западните посредници, особено ония от САЩ, сред минираното близкоизточно поле. Турците посредничеха в Ливан. Пътуванията на Ердоган и Гюл до Техеран изглежда се отплащат в момента, ако и все още да съществува възможност за пропадане на компромиса около иранската атомна програма. Преди две години Турция доведе сирийците и израелците до по-успешни преговори от който и да било друг посредник в това столетие. Но Ердоган затръшна тази врата чрез продължаващата караница с Израел – което кара някои западни наблюдатели да правят заключението, че той се доближава до Сирия и Иран по религиозни причини.

При това успехите на Запад често биват изпускани от поглед. На Балканите турците успяха там, където не успя Европейският Съюз. Президентът Гюл покани в края на април сръбските и босненски държавни ръководители в Истанбул, където те отпразнуваха нормализирането на отношенията си. Това е добре. Не толкова добре е, че на Турция липсва посредник като самата нея при отработването на собствените й стари грехове. Помирението с кюрдите отново е в застой. Границите и посолствата с арменците все още са затворени, въпреки многобройните сърцераздирателни прегръдки. В Кипър един новоизбран турски водач не цени за пет пари политиката на „никакви проблеми“ на Давитоглу и вместо това се придържа към политика на никакъв напредък с кипърските гърци. Това се дължи до голяма степен на факта, че кюрдите, арменците и гърците са въпроси на турската вътрешна политика и любими теми на опозицията и АКП (!). В противоположност на това турската външна политика без съмнение се намира почти над всякаква критика.

Този консенсус се основава не само на престижа, на който турците се радват в голяма степен, но и на печалбата. Подобно на немците, носители на турските успехи по света са не войници, а бизнесмени. През последното десетилетие Турция до голяма степан се превърна в магазин и търговска къща на света, от шоколадови блокчета през товарни камиони и химически продукти, та чак до гигантски строителни проекти, например небостъргачи в Дубай и пристанища в Азия и Африка. Турция се числи към страните от G-20, тя е най-големият кандидат за членство в ЕС и е свързана с Брюксел чрез митнически съюз. А с икономическата криза се справя много по-добре от немалко страни-членки на ЕС. Икономическият ръст се е увеличил повече от три пъти при това правителство. Но това не е достатъчно.

Цифрите решават дали в бъдеще Турция ще се намира в една и съща лига с Бразилия и Индия. Онова, което обединява тези големи страни е не експортът на някаква идеология, а икономическата мощ и независимостта. Русия също се числи към тях, благодарение на енергийния си износ, а не поради разпространението на путинизма в Узбекистан. Възходът на Турция също зависи от нейните икономически успехи, а не от религиозните възгледи на водачите на АКП. Икономиката й все още не е дори наполовина толкова голяма, колкото бразилската. Но по въпроса се работи. Оттук и усилията за подобряване на отношенията с Иран – една съседна страна, един бъдещ пазар, както и огромно експортно пространство за шоколад и пороци. Сирия, Судан, Нигерия, Русия – също. Подозрението, че Турция се ръководи от съображения на ислямска солидарност, е наивно. Гюл и Ердоган винаги вземат със себе си бизнесмени по време на пътуванията си. Преди посещенията в чужбина премиерът първо разговаря с шефове на концерни, на които има доверие. За проповедници на корана няма място на тази световна сцена.

Източник

Михаел Туман ръководи редакцията за Близкия Изток на немския вестник Die Zeit в Истанбул и пише за арабския свят, Турция, централна Азия и бившия Съветски Съюз.

Коментари (2)

- 25-05-2010|flyco - =

Никой не познава турците по-добре от българите. Това, че сега Турция е еди каква си, а утре ще е не знам каква си няма да промени турците. Авторът може да напише каквото си иска разбира се...

- 25-05-2010|Златко

Вярно, ние сме експерти по всичко. Особено когато сме сами сред себе си. Инак, пред чуждите, малко бързо ни поизстива самочувствието. Но и това ще се промени с времето, сигурен съм. Особено когато проумеем, че страшно няма, че и чуждите са същите хора като нас. Но това иска време, разбира се. Време и други, малко по-различни поколения, по-различни хора. Всяко нещо – когато му дойде времето.

За различните форми на протеста

Автор: Александър Теодоров-Балан

През 1916 г. проф. Александър Теодоров-Балан прочел във вестниците, че е уволнен от софийския университет „Климент Охридски“. Изпълнен с възмущение той изпратил писмо-протест до министъра на просветата.

Господин министре,

С душесмут окосъзрях известилище във вестниците всекидневни, че е сторена изпъдица на самоличността ми от висшето просветилище народно, поради негодие старешко. Това вля злогорчение в душепокоя ми и ме подтикна към устопсувие и матерни мръснословия.

Защото ако ме съзрете ще заключите, че съм душемлад, сърцесвеж и в прехарно якотелесие. Никакво коленоболие и кръстонемощие не са ме спохождали. Храноглътните ми желания са като у новобрачен. Гълталището ми, коремието ми и продължаващите го телесни добавки са в изправност.

Сърцетупът ми е нормален, кръвотласъкът – естествен, а любощенските подсети – непрестанни. При това младосърдие и якотелесие бива ли да ме подвъргнете на изпъдица?

С настоящото си буквописно изявление ви моля да не ме изпращате в пенсионно пустовремие. А в бъднедневие да ме оставите на трудотворна занимавка.

Проф. Ал. Теодоров-Балан

Послеписна доплънка:

Виж ако става реч за проф. Влахов, той макар че е в ергенски самолипс, изпада в кръстонемощие и комай в пълен угас на любощенските подсети. Ето защо неговата изпъдица е по-належаща.

Проф Балан

Александър Стоянов Теодоров-Балан (1859-1959) е български езиковед, литературен историк и библиограф, академик на БАН.

Коментари (5)

- 31-05-2010|Борис Луканов - Съмнителна автентичност

Да, от доста време се разпространява този текст, определено е забавен и е в стила на проф. Балан, но не е доказана автентичността на писмото доколкото ми е известно...

- 11-11-2012|Don Pedro

Празник е за мен словото на Александър Теодоров-Балан! Най-модерният за всички времена езиковед в Родината ни! Последователен структуралист. Е, фактурата на изказа му е от времето на Любен Каравелов, но...бели ядове. Още по-радостен ще бъда, ако главният редактор помести от Александър Балан статии от ненадминатите му "Езикови залиси", където най-вече има неповторими образци на публицистика, също и откъси от "Книга за мене си". Една почит и спрямо Иванчо Андреов Богоров с неговите пътеписи, където се проявява като чародей на словото. Благодаря! Броди

- 22-11-2013|баба пенсионерка

Приемете този текст като закачка към големия българин Балан.Разпространяваше се в годините на моята младост, което ще рече, преди 50 лета.

Вавилонско неразбирателство

Автор: Мария Станкова

Изразът „Не говорим на един и същи език“ може да се каже, че съществува още от строежа на Вавилонската кула. Няма много варианти около този велик градеж и в общи линии, както в литературата, така и в тълкуванията, всичко се върти около най-тежкото божие наказание – неразбирането.

Нещата изглеждат много прости и на пръв поглед не се нуждаят от коментари, но любопитството ми беше събудено не от строежа, а от това, какво е предизвикало хората да го започнат.

Попаднах на текстове от Йов, за който е доказано, че е живял в първото хилядолетие след Потопа и е един от Новите хора. Те (текстовете) бяха подкрепени с археологически и геоложки изследвания на У. Гладсхауър – известен креационист, автор на книгата „Как е възникнал нашият свят“. С две думи, след Потопа на земята е имало невиждани катаклизми. Оцеляването на човечеството е било под въпрос и най-важното, вярата в божествените явления се е засилила неимоверно, но в негативен аспект. Всъщност са възникнали учения, че всички произтичащи беди са от Бога/боговете. Размила се е ясната граница между добро и зло. Появили са се първите поклонници на Сатаната. А едно от тълкуванията на името му е „този, който възпрепятства, пречи, изкушава“. Друго от имената е Баал-Зебуб (повелител на мухите).

И прескачайки подробностите стигаме до построяването на Вавилонската кула. Това, че тя е била зикурат никой не отрича, но се появяват хипотези, че е издигната в чест на Злото. Защо? Защото изкушенията са непреодолимите препятствия за хората. А суетата – най-великото изкушение.

Земята вече е населена от т. н. Нови хора. Тази „раса“ е имала доста предимства пред всички предхождащи я: невероятна възпроизводителност (обикновено един мъж е създавал по 40–70 деца, като женските индивиди не са се брояли), физическа издръжливост (намерени са човешки останки от този период с голям брой наранявания, като повечето от тях би трябвало да са с фатален край), здравословна и обилна храна, процъфтяване на древните царства. Хората са говорели само на един език, което предполага търговия и обмен на информация. Би трябвало да е Златен век за човечеството. И не би трябвало да се появи стремеж към съперничество с Бога. Но го е имало. Идеята да се издигне кула, която да стигне небето е плод на желанието човекът да бъде видян, отбелязан от Бога. Или казано просто – суета.

Суетата полага първата тухла по пътя към неразбирателството. Тя е трудно преодолимо състояние. Всеки я носи у себе си и по тази причина „чува“ само себе си. Изводът ми е, че не заради съперничеството Бог е лишил хората от общия им език, а заради суетата им.

Преди време пътувах с един таксиметров шофьор, който беше в лошо настроение. Бившата му жена избягала с друг мъж и оставила децата сами. Човекът разказа набързо цялата история и след това се впусна в обяснения какво и колко е направил той. Три пъти му зададох въпроса: „Защо се разведохте?“ и трите пъти не ме чу. Говореше само за себе си и за своите саможертви.

Суетата има само едно лице и то е първо лице, единствено число. Точно това, мисля, е причината Бог да лиши хората от общия им език. Завършването на зикурата е станало невъзможно, защото всеки е чувал само себе си.

За съжаление, от Вавилонската кула до ден днешен, нещата не са се променили. Суетата не е грях, но не е добродетел. Продължава да бъде пречка и изкушение. По статистика 72% от разводите са по причина неразбирателство. Суетните хора са по-склонни към алкохолизиране, самосъжаление, самонараняване и са жертви на самодоказването. (Това е също статистическа извадка). И искам да завърша с нещо, което много ме е впечатлило. Сградата на Европейския парламент е построена по картината на Брьогел Старши „Вавилонската кула“. Може да е добро архитектурно решение, но подтекстът е многозначителен. Какво трябва да означава? Че Европейският парламент е богоравен? Че суетата ни е стигнала до Бога? Че не се разбираме, но въпреки това сме заедно? Казват, че е символ на единството. Но и в ЕС започват да не се чуват едни други. И не трябва ли да се разбере простата истина, че човек не трябва да съгражда нищо по-високо от собствения си ръст, защото от висините нещата винаги изглеждат дребни и незначителни. Не се чуват чуждите проблеми. Не се разбират.

За мен всичко се свежда до междуличностните взаимоотношения и суетата, която им пречи да бъдат естествени.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Юни 2010

Краят на мъжете

Автор: Хана Розин

През 1970-те биологът Роналд Ериксон изнамира начин за разделяне едни от други на сперматозоидите, носещи създаващия мъжко поколение Y-хромозом от ония, носещи хромозома X. Той изпраща двата вида сперматозоиди да плуват надолу по стъклена тръба, съдържаща все по-сгъстяващи се бариери от белтъка албумин. Сперматозоидите с хромозома Х имат по-голяма глава и по-дълга опашка и следователно, както предполага ученият, те ще заседнат в лепкавата течност. Сперматозоидите с Y са по-гъвкави и бързи и могат да стигнат до дъното на тръбата по-ефективно. Ериксон е израсъл в едно ранчо в Южна Дакота, където е придобил стил на поведение, характерен за стария, каубойски див запад. Процесът, казва той, е като „разделяне на добитъка на вратата“. И говедата, оставени да се мотаят зад вратата, са разбира се хиксовете, което изглежда му харесва. Понякога той демонстрирал процеса, използвайки като показалка хрущяла от биволски пенис.

През 1970-те години Ериксон дава под аренда метода си на различни клиники в САЩ, наричайки го първия научно доказан метод за избиране пола на детето. Вместо лабораторна престилка, той носи каубойски ботуши и шапка, пишейки дори собствени версии на каубойска поезия.

Феминистките от онова време не приемат с радост Ериксон и неговата страст към мъжа от рекламите на Марлборо. За тях, лабораторният каубой и неговият сперминатор предвещават една дистопия за масово производство на момчета. „Трябва да се почувствате загрижени за бъдещето на всички жени“, пише през 1984 Роберта Щайнбахър, една монахиня, по-късно станала социална психоложка. „Няма съмнение, че е налице универсално предпочитание към синовете.“ Щайнбахър продължава да се оплаква от това, че жените биват разглеждани като „второкласни граждани“, докато мъжете продължават да контролират позициите на власт и доминация в обществото. „Аз мисля, че жените трябва да се запитат ‚Къде ще свърши всичко това?‘“, казва тя. „Мнозина от нас не биха били тук сега, ако тези практики биха били използвани още преди години.“

Ериксон, сега на 74 години, реагира със смях, когато му прочетох цитатите на старата му противничка. Рядко обаче е било толкова лесно да се опровергаят нечии мрачни предсказания. През 1990-те години, когато Ериксон преглежда статистиките на двете дузини клиники, използващи неговия процес, за свое удивление той открива, че хората си желаят повече момичета, отколкото момчета – една разлика, която продължава и днес, въпреки че той е рекламирал метода си като по-ефективен за създаване на момчета. В някои клиники, казва той, съотношението сега вече е даже 2 към 1. Данните от съответни допитвания до общественото мнение са редки и не представят някакво ясно предпочитание към момичета. Но картината от лекарския кабинет показва това без каквото и да е съмнение. Един по-нов метод за селекция на сперматозоидите, наречен MicroSort, в момента минава през последните фази на проверка за допускане от страна на администрацията. Молбите за момичета при този метод възлизат на около 75 процента.

Все по-обезпокоително за Ериксон, постепенно става ясно, че при избора на пола на следващото поколение той вече не е шефът. „Жените вземат всички решения“, казва той, и тази промяна се потвърждава също от говорителите на MicroSort, с които се срещнах. В началото, казва Ериксон, жените, които са се обаждали в клиниките му, молели за извинение и срамежливо обяснявали, че вече имат по две момчета. „Сега те просто телефонират и веднага казват ‚искам момиче‘. Тези майки гледат към собствените си животи и смятат, че дъщерите им ще имат едно добро бъдеще, което майките и бабите им не са имали, по-добро даже от онова на синовете им, така че защо да не изберат момиче?“

Защо да не изберете момиче? Че подобно твърдение може да бъде произнесено с такава лекота от един стар каубой като Ериксон – или от който и да било друг – е нещо монументално. Защото в продължение на почти цялата ни позната цивилизация, патриархатът – наложен чрез правата на първородния син – е бил организиращият принцип на обществото, с малки изключения. Мъжете в древна Гърция връзвали левия си тестис в опит да създадат мъжко потомство; жените нерядко се самоубивали (или били убивани) за това, че не са успявали да родят синове. В своята класическа книга от 1949, Вторият пол, френската феминистка Симон дьо Бовоар намеква, че жените до такава степен ненавиждат своето „женско състояние“, че гледат на новородените си дъщери с раздразнение и отвращение. Но сега вековното предпочитание към синовете еродира – или дори се преобръща. „Жените от нашето поколение искат дъщери именно защото ние харесваме онова, което сме“, отбелязва една жена в списаниетоCookie. Дори Ериксон, упоритият дърт козел, може да въздъхне и да отбележи отминаването на една епоха. „Съществувало ли е мъжкото превъзходство? Разбира се, че е съществувало. Но сега изглежда то вече си отива. И времето на първородния син е напълно отминало.“

Голямото семейство на Ериксон е отлична илюстрация за бързо променящия се днешен пейзаж. Неговата 26-годишна внучка – „висока, стройна, умна колкото си иска, с безкомпромисен характер“ – е биохимичка и работи в областта на генетичното секвентиране. Племенничката му следва строително инженерство в Университета на южна Калифорния. Внуците му, казва той, са умни и красиви, но в училище „погледите им се реят безцелно. Трябва да им напомням: ‚не вършете глупости, да не вземете да катастрофирате с колата или някое момиче да забременее от вас, та да опропастите живота си‘. Наскоро Ериксон се шегувал със старите момчета по време на среща на випуска от училище, че ще вземе да си направи операция за смяна на пола. „Жените живеят по-дълго от мъжете. Те се оправят по-добре в тази икономика. Те летят в космоса и правят всичко останало, което вършат и мъжете, а понякога го правят и много по-добре. Искам да кажа, по дяволите, дайте да им правим път – тия женски ще ни задминат и ще ни оставят в праха.“

Мъжете са били доминиращият пол от самата зора на човечеството. Но за пръв път в човешката история днес това се променя – и при това с шокираща скорост. Културните и икономически промени винаги се подсилват едни други. А глобалната икономика се развива по начин, който подкопава предпочитанието към мъжки деца, навсякъде по света. В продължение на няколко века Южна Корея например е била едно от най-строгите патриархални общества в света. Много жени, които не са успявали да родят мъжки наследници, са били малтретирани и поставяни в ролята на домашни прислужници; някои семейства се молели на духовете да убият женските им деца. След това, през 1970-те и 1980-те години, правителството предприема една индустриална революция и насърчава жените да навлязат в работната сила. Те отиват в градовете и започват да посещават университети. Напредват бързо, от индустриални професии към сферата на услугите и накрая в най-добре платените професии. Традиционният ред започва да се разпада скоро след това. През 1990 законите на страната биват променени така, че жените могат да задържат децата си след развод и да наследяват имущество. През 2005 съдът постановява, че жените могат да дават на децата собствените си имена. През 1985 година около половината от жените в едно национално допитване казват, че „трябва да имат син“. Този процес намалява бавно до 1991, а след това пропада бързо, до само около 15 процента през 2003. С предпочитанието към момчета в Корея „е свършено“, казва Моника Дас Гупта, една изследователка на демографските тенденции и експертка по Азия към Световната банка. „Това стана толкова бързо. Трудно е да се повярва, но наистина е така.“ Същата промяна сега се забелязва и в други бързо индустриализиращи се страни като Индия и Китай.

До известна степен причините за тази промяна са очевидни. Когато мисленето и способността за комуникация започват да засенчват физическата сила и издръжливост като ключови способности за икономически успех, обществата, които се възползват от талантите на всички свои членове, а не само половината от тях, бързо оставят останалите зад гърба си. И понеже в края на краищата геополитиката и глобалната култура са дарвинистки по същността си, останалите общества или следват техния пример, или биват изтласкани встрани. През 2006 г. Организацията за икономическо сътрудничество и развитие създава база данни, нареченаПол, институции и развитие, която измерва икономическата и политическа власт на жените в 162 страни. С малки изключения, колкото по-голяма е властта на жените, толкова по-голям е икономическият успех на съответната страна. Агенциите за подпомагане започват да отчитат тази зависимост и настояват за създаването на политически квоти в около 100 страни, които по същество изискват повече власт за жените, с цел да подобрят състоянието на тези страни. В някои разрушени от войни страни жените на практика действат като един вид майчински спасителен тим. Президентката на Либерия, Елън Джонсън Сърлийф, описва страната си като болно дете, нуждаещо се от грижи, по време на изборната си кампания отпреди пет години. Пост-геноцидна Руанда избира да се лекува от травмите на миналото, ставайки първата страна в света с женско мнозинство в парламента.

Сред феминистките среди тези социални, политически и икономически промени винаги биват представяни като някаква бавна и мъчителна форма на настигане в една непрестанна борба за женско равноправие. Но в САЩ, най-напредналата икономика на света, изглежда се случва нещо много по-забележително. Американските родители започват да предпочитат дъщерите пред синовете. Представяйки си гордостта, с която ще могат да наблюдават израстването на детето си, както и успехите му като зрял човек, пред погледите им по-често се мержелее едно момиче, отколкото момче.

Но какво, ако модерната, постиндустриална икономика просто е по-благоприятна за жените, отколкото за мъжете? В продължение на много дълго време, еволюционните психолози са твърдели, че ние сме снабдени с адаптивни наредби от далечното минало: мъжете са по-бързи, по-силни и кондиционирани да се борят за редките ресурси, а в наше време това се демонстрира като стремеж да се спечели на Уол Стрийт; жените са програмирани да намират добри закрилници и да се грижат за тяхното поколение, а това се изразява в по-грижливо и по-гъвкаво поведение, предопределящо ги за домакинството. Този вид мислене определя нашето усещане за естествения ред на нещата. Но какво, ако мъжете и жените са изпълнявали не биологически наредби, а социални роли, основаващи се на онова, което е било по-ефективно по време на една много дълга ера от човешката история? И какво ако тази ера сега се приближава към края си? Нещо повече, какво ако икономиката на новата ера е по-подходяща за жените?

Щом само веднъж отворите очи за тази възможност, свидетелствата в нейна полза са навсякъде около вас. Те могат да бъдат открити, най-непосредствено, сред руините на рецесията, в която три четвърти от изчезналите 8 милиона работни места са изгубени от мъже. Най-зле засегнатите индустрии са предимно мъжки и дълбоко свързани с мачизма: строителство, индустриално производство, висши финанси. Някои от тези работни места ще се върнат, но общият модел на разместването не е нито временен, нито случаен. Рецесията просто разкрива – и ускорява – едно дълбоко икономическо разместване, което е протичало в продължение на поне 30 години, а в някои отношения и по-дълго време.

По-рано през тази година, за пръв път в американската история, балансът на работната сила се наклони към жените, които сега държат повечето от работните места на нацията. Работещата класа, която дълго време е определяла представите ни за мъжественост, бавно се превръща в матриархат, при което мъжете все повече липсват в дома и жените вземат всички решения сами. Жените доминират днешните колежи и професионални училища – за всеки двама мъже, които ще получат диплома за бакалавър през тази година, три жени ще направят същото. От 15-те категории работни места, за които се очаква да растат най-много през следващото десетилетие в САЩ, всички освен две са заети предимно от жени. И наистина, в определени отношения днешната американска икономика се превръща в един вид пътуващо сестринство: жените от горните класи напускат дома и навлизат в работната сила, създавайки работни места, които се поемат от други жени.

Постиндустриалната икономика е безразлична към ръста и силата на мъжете. Атрибутите, които са най-ценни днес – социална интелигентност, открита комуникация, способност за спокойна концентрация – са, като минимум, не предимно мъжки. Всъщност може би именно обратното е вярно. Жените в бедните части на Индия учат английски език по-бързо от мъжете, за да посрещнат търсенето на новите глобални телефонни центрове. Жените притежават повече от 40 процента от частните бизнеси в Китай, където едно червено Ферари днес е новият статус-символ на жените-предприемачки. Миналата година Исландия избра министър-председателката Йохана Сигурдардотир, първата открито лесбийска жена-глава-на-държава в света, която се бори директно против мъжкия елит, който според нея е разрушил банковата система на страната и, по собствените й думи, обявява края на „епохата на тестостерона“.

Да, в САЩ все още има разлики в заплатите между мъже и жени, които могат да бъдат убедително обяснени – поне отчасти – чрез дискриминация. Да, жените все още полагат по-голяма част от грижите за децата. И, да – горните слоеве на обществото все още са доминирани от мъже. Но, като се има пред вид мощта на силите, тласкащи икономиката, тази подредба изглежда по-скоро като последни издихания на една отминаваща епоха, отколкото като някакъв перманентен порядък. Десетки жени с висше образование, които интервюирах за тази статия, допускат, че те може да се окажат ония, които ще ходят на работа, докато съпрузите им стоят вкъщи и си търсят нова работа или се грижат за децата. Мъжете, отбеляза пред мен един възрастен мъж, са новите „красиви половинки“. Това може и да се случва бавно и непостоянно, но то се случва безпогрешно: в дългосрочна перспектива, модерната икономика се превръща в място, където жените държат картите.

Преобръщането на ролите, което се случва между американските мъже и жени, се различава най-ясно и отчетливо сред работническата класа. През последните години, мъжки групи за взаимна поддръжка започнаха да се появяват навсякъде из ръждивия пояс[127] и по други места, където постиндустриалната икономика започва да преобръща традиционните семейни роли с главата надолу. Някои от групите помагат на мъжете да понасят тежестта на безработицата, други им помагат да възстановят връзката с напуснатите си семейства. Мустафа Ел-Скари, учител и социален работник, ръководи някои от тези групи в Канзас Сити. Ел-Скари е изследвал социологията на мъжете и момчетата, изгубили почва под краката си, и счита за своя специална дарба способността да ги кара да се отварят и да говорят за новото си състояние. Когато посетих един от класовете му по-рано тази година, той беше изправен пред една особено упорита група.

Никой от тридесетината мъже, седящи в една класна стая в едно от училищата на Канзас Сити не е дошъл тук доброволно. След като не са успели да плащат издръжките на децата си, съдията им е предоставил избора или да отидат в затвора, или да започнат да посещават програма за обучение (превъзпитание?) на бащи, като второто им се е сторило по-добрия от двата варианта. Урокът тази седмица, взет от един учебник на име Да утолим бащинската жажда, включва писане на писмо до една хипотетична и отчуждена 14-годишна дъщеря на име Кристъл, чийто баща я е напуснал още когато е била бебе. Но Ел-Скари си има собствени представи за това как да достигне тази сънлива, скептична група, и писмата до Кристъл нямат нищо общо с всичко това.

Също като тях, обяснява учителят, той е израсъл, гледайки по телевизията Бил Косби[128], живеещ зад своята метафорична „бяло боядисана ограда“ – един мъж, една жена и един куп щастливи деца. „Е добре, този чек се върна неизплатен още преди много години“, казва той. „Хайде сега да видим“, продължава той, четейки от лист хартия. Кои са четирите вида бащински авторитет? Морален, емоционален, социален и физически. „Но вие не сте никой от тях в онази къща. Всичко, което вие сте, е чек за заплата, а сега вече не сте дори и това. И ако се опитате да упражните авторитета си, тя ще се обади в полицията. Е, как ви кара да се чувствате всичко това? От вас се очаква да бъдете авторитет, а тя ви казва ‚махай се от къщата ми, боклук такъв!‘ Тя ви нарича ‚боклук‘!“

Мъжете са черни и бели, възрастта им е между 20 и 40 години. Някои от тях изглеждат така, сякаш може и да са прекарали някоя и друга нощ на улицата, но останалите изглежда работят, или поне са го правили доскоро. Сега те са оставили настрана лимонадите си, Ел-Скари държи в ръце вниманието им, така че сега той преминава към малко по-философски теми. „Кой какво върши?“, пита ги той. „Каква е нашата роля? Всички ни казват, че от нас се очаква да бъдем бащи на едно атомизирано семейство, така че човек се чувства, сякаш са го ограбили. Това е непоносимо, отвратително, то ни запраща към провал.“ Той пише на черната дъска цифрата 85 000. „Това е нейната годишна заплата.“ После – 12 000. „А това е вашата заплата. Кой тогава е проклетият мъж? Кой е мъжът сега?“ Надига се приглушено мърморене. „Вярно. Тя е мъжът.“

Съдейки по мъжете, с които разговарях след това, Ел-Скари изглежда е преценил аудиторията си перфектно. Дарън Хендерсън е печелел по 33 долара на час като металургичен работник, докато кризата го е ударила и той изгубил работата си. След това изгубил жилището си – „моето малко парченце от Американската мечта“ – а след това и колата си. После започнал да закъснява с плащанията за децата. „Те се държат с мен така, сякаш просто седя със скръстени ръце“, казва той, „но това не е вярно“. Като доказателство за усилията си той показва професионалната шофьорска книжа, която е получил наскоро, както и разрешителното да работи като барман, а след това ги захвърля на масата като джокери от карти за игра – толкова е ползата от тях. Майката на дъщеря му има работа, която носи 50 000 долара годишно и в момента получава магистърска степен по социално дело. А той току що е кандидатствал за получаване на марки за храна – единствената социална помощ, която един мъж може да получи сравнително лесно. Наскоро тя го видяла докато чакал на спирката на автобуса. „Изгледа ме в очите“, спомня си той, „а след това продължи, без да спира.“

Мъжете в тази стая, почти без изключения, са жертви от края на ерата на индустриалното производство. Повечето от тях са продължили да работят с ръцете си даже и след като търсенето на ръчна работа е започнало да намалява. От 2000-та година насам, индустриалното производство е изгубило около 6 милиона работни места, повече от една трета от цялата работна сила, създавайки работа само за малцина, при това най-вече млади, мъже. Бумът на недвижимите имоти успяваше да прикрива тази нова реалност за известно време, създавайки работни места в строителството и свъразните с него индустрии. Мнозина от мъжете, с които разговарях, са работили като електротехници или строителни работници; един дори е бил успешен агент на недвижими имоти. Сега тези работни места са изчезнали. Хендерсън прекарва времето си, обикаляйки между службите за безработни и интервюта за работа, чудейки се какво ли прави дъщеря му през това време. През 1950, само по един на двадесет мъже в разцвета на работната си възраст, като Хендерсън, не е имал работа. Днес тази пропорция е едно към пет, най-високата, която някога е била отбелязвана.

Мъжете доминират само в две от работните категории, от които се очаква да растат най-много през следващото десетилетие: чистач и компютърен инженер. Жените имат всичко останало – гледане на стари хора, домашно медицинско обслужване, гледане на деца, приготвяне на храна. Много от новите работни места, казва Хийдър Бауши от Центъра за американски прогрес, „заместват нещата, които преди жените са вършили вкъщи безплатно“. Никое от тях не носи особено висока заплата. Но постоянното натрупване на тези работни места подпомага появата на една икономика, която от гледна точка на работническата класа е по-изгодна за жените, отколкото за мъжете.

С постепенното излизане от рецесията някои традиционно мъжки работни места ще се възстановят – мъжете почти винаги са по-тежко засегнати от жените от икономическите спадове, защото строителството и индустриалното производство са по-циклични от обслужващите индустрии – но това няма да промени дългосрочната тенденция. Когато някой ден ние гледаме назад към този период, твърди Джейми Ладж, професор по бизнес в Североизточния университет, ние ще го виждаме като „повратна точка за жените като част от работната сила“.

Икономическото и културно изместване на властта от мъжете към жените би имало огромно значение дори и ако то никога не би се простряло отвъд границите на работническата класа в Америка. Но жените започват да доминират също и средния мениджмънт, както и изненадващ брой професионални кариери. Според Службата за статистики по труда, жените държат в момента 51,4 процента от мениджърските и високо специализирани работни места – в сравнение с 26,1 процента през 1980 г. Те са 54 процента от всички счетоводители и държат около половината от работните места в банковото и застрахователно дело. Около една трета от американските лекари сега са жени, както и 45 процента от сътрудниците в юридическите фирми – при което и двете цифри нарастват бързо. Икономиката на белите якички цени най-вече суровата интелектуална сила, която мъжете и жените притежават в еднаква степен. Но тя изисква също комуникационни способности и социална интелигентност – области в които, според множество изследвания, жените имат лека преднина. И което е най-важно – за добро или зло – тя все повече изисква формални образователни акредитиви, които жените са по-склонни да получават, особено на по-млади години. Почти единствените професии, в които жените представляват едно сравнително ясно малцинство от новопостъпили работници, са инженерските и онези, изискващи подготовка в областта на точните науки. Но дори и в тези области жените са направили забележителен прогрес в сравнение с 1970-те години.

Офисната работа постоянно се приспособява към жените – и от своя страна бива преоформяна от тях – в продължение на 30 години и повече. Джоел Гаро се занимава с този феномен в книгата си от 1991 година Edge City, която изследва възхода на предградията, в които се помещават както огромни полоси от офисно пространство, така и обичайните къщи и молове. Компаниите започват да се изнасят от градовете в търсене не само на по-ниски наеми, но също и на „най-добре образованите, най-съвестни и надеждни сътрудници.“ Те откриват най-добри шансове сред „слабо заетите жени, живеещи в квартали на средната класа или по границите на старите градски райони“. Описвайки възхода на офисните паркове от предградията, Гаро поставя особен акцент върху 1978 г., връхната година, в която жените започват да навлизат в работната сила. Когато мускулната сила изчезва от списъка на изискванията за работа, жените често се оказват по-добри от мъжете. Те са умни, изпълнителни и – доколкото работодателите могат да направят работните условия по-подходящи за тях – по-надеждни.

Разбира се, близо до върха на пирамидата на работните места, възходът на жените започва да боксува. Известните жени-шефове на фирми, в миналото и сега, са толкова редки, че на тях се гледа като на звезди, и повечето от нас са в състояние да запомнят имената им само от инцидентно преглеждане на бизнес-страниците по вестниците. Мег Уитман от eBay, Карли Фиорина от Hewlett-Packard, Ан Малкаи и Урсула Бърнс от Xerox, Индра Нои от PepsiCo; техните постижения се считат за толкова изключителни, че Уитман и Фиорина използват това като основа за политически кампании. Само 3 процента от водещите 500 мениджъри от списъка на списание Fortune са жени и тази цифра никога не се е качвала много над това ниво.

Но дори начинът, по който този въпрос се представя в наши дни вече подсказва, че мъжката хватка около властта в елитните кръгове може би се отпуска. В бизнес кръговете, липсата на жени на върха се описва като „изтичане на мозъци“ и криза на „задържането на таланти“. И макар жените-шефове на фирми да са рядкост в Америка, въпреки това те са високо ценени: миналата година те печелеха повече от колегите си мъже средно с 43 процента, и получиха по-големи повишения на заплатите.

Дори и около чувствителния въпрос за работещите майки, тонът на разговорите се променя. Миналата година, в една статия за кърменето, аз се оплаках от това как ранните години от отглеждането на децата не позволяват на жените да достигнат ръководни позиции. Но понятиетоотпуска по майчинство постепенно започва да се заменя от полово-неутралното гъвкаво време, отразявайки промените в работната сила. За хората и от двата пола, завършили висше образование в последно време, гъвкавите условия за работа са сред най-важните изисквания по отношение на работното място, според едно изследване, публикувано миналата година в Harvard Business Review. И компаниите, желаещи да привлекат и задържат талантливи работници и мениджъри, реагират на това. Консултантската фирма Делойт например стартира една програма на имеМасово уеднаквяване на кариерите, която в момента се счита за меродавна, и която позволява на сътрудниците да нагаждат работното си време към съответния период от живота си. Програмата, както обяснява уебсайтът на Делойт, решава „един сложен проблем, който вече не може да бъде определян като само женски.“

„Жените чукат на вратата на лидерството точно в момента, в който техните таланти са особено добре подхождащи към изискванията на времето“, пише Дейвид Гергън в увода към Просветената власт: Как жените променят практиката на лидерството. Но какви точно са тези таланти? Някога се смяташе, че водачите трябва да бъдат агресивни и конкурентно настроени, и че мъжете по естествен начин са такива в по-голяма степен. Но психологическите изследвания правят тази картина по-сложна. В лабораторни изследвания, които симулират процесите на преговори, мъжете и жените са сравнително еднакво настойчиви и конкурентни, с леки вариации. Мъжете са склонни да утвърждават себе си по един контролиращ начин, докато жените са по-склонни да вземат под внимание правата и на другите – при което и двата стила са еднакво ефективни, пишат психоложките Алис Ийгли и Линда Лери, в книгата си През лабиринта от 2007 г.

В течение на годините изследователите често са преувеличавали тези различия и са описвали специфичните таланти на жените според груби полови стереотипи: жените са по-склонни към съчувствие, те са по-добри при търсенето на консенсус и по-добри в мисленето, засягащо и двете страни; жените биват описвани като хора, внасящи по-висока морална чувствителност в един безпощаден бизнес-свят. През 90-те години изглеждаше, че тази част от феминистката теория на бизнеса пресилва нещата. Но след последната финансова криза тези идеи започват да добиват по-широк резонанс. Изследователите започват да разглеждат по-сериозно връзката между тестостерона и прекомерния риск, да си задават въпроса дали групите, съставени от мъже, не са склонни да се насърчават взаимно и – на някакво много дълбоко, базисно ниво – да вземат безразсъдни решения. И картината, която се оформя, е огледално отражение на традиционната карта на половете: мъжете и пазарите се намират от страната на ирационалното и прекомерно емоционалното, а жените – от страната на хладнокръвното и уравновесеното.

Ние все още не знаем със сигурност дали тестостеронът влияе силно върху вземането на решения в бизнеса. Но начинът, по който бива възприеман идеалният бизнес-лидер, започва да се променя в наши дни. Старият модел на командване и контрол, с един лидер, държащ в ръцете си цялата власт за вземане на решения, вече се счита за ограничен и задминат. Новият модел, понякога наричан „пост-героичен“ или „трансформационен“, по думите на историка и експерт по въпросите на лидерството Макгрегор Бърнс. Целта е да се поддържа поведение на добър треньор и да се канализира харизма, която да мотивира останалите към усилена работа и творческо поведение. Моделът не се дефинира открито като феминистки, но той отразява идеите на литературата за разликите между мъже и жени. В една от програмите в Columbia Business School, например, се преподава „чувствително лидерство“ и социална интелигентност, включително и по-добро разчитане на израженията на лицата и езика на тялото. „Ние никога не казваме открито ‚Развивайте женската си страна‘, но е напълно ясно, че това е нещото, което препоръчваме“, казва Джейми Ладж.

Едно изследване от 2008 г. се опитва да изрази в количествени показатели ефекта от този по-женствен стил на ръководство. Изследователи от Columbia Business School и Университета Мериленд са анализирали данни от водещите 1500 компании за времето между 1992 и 2006 година, за да определят отношението между резултатите на фирмите и участието на жени във висшето им ръководство. Фирмите, които имат жени на върхови позиции, се представят по-добре, и това е особено очевидно, ако те преследват онова, което изследователите наричат „иновационно-интензивни стратегии“, в които, както те твърдят, „творческият подход и сътрудничеството са особено важни“ – едно доста подходящо за икономиката на бъдещето описание.

Може би е вярно, че жените усилват фирмените достижения, а може и да е вярно това, че по-добрите фирми просто могат да си позволят да назначават жени с по-висок потенциал. Но асоциацията при всички случаи е ясна: успешните фирми са ония, които насърчават жените. Същото изследване класифицира американските индустрии според броя на фирмите, които назначават жени-мениджъри, и дъното на списъка изглежда като група, съставена от призраците на икономическите клонове, принадлежащи на миналото: корабостроене, недвижими имоти, въгледобив, стомана, металургия, машиностроене.

Ако наистина желаете да видите накъде се е отправил светът, то погледът към настоящата работна сила може да ви помогне само отчасти. За да видите бъдещето – на работната сила, на икономиката и културата – ще трябва да прекарате малко повече време в американските колежи и професионални училища, където в момента се случва тиха революция. Повече от всякога, днес колежът е врата към икономическия успех, необходимо предусловие за придвижване по посока на горната средна класа – и дори все повече и повече, просто към средната класа. И, разглеждано демографски, ние можем да видим с пълна яснота, че през идещите десетилетия средната класа ще бъде доминирана от жените.

Всички ние сме слушали за голямото различие между участието на половете на университетско ниво. Но последствията от това различие все още не са осъзнати напълно. Днес жените получават 60 процента от всички магистърски степени, около половината от всички юридически и медицински дипломи и 42 процента от степените по бизнес мениджмънт. Най-важно е, че жените получават почти 60 процента от всички бакалавърски степени – минималното изискване за охолен живот, в повечето случаи. В силно противоречие на състоянието, в което нещата са били през 1970-те години, днес за мъжете е много по-вероятно да имат единствено диплома за средно образование, отколкото това е при жените. „Човек би си помислил, че ако мъжете действаха рационално, те биха получавали образованието, което им е необходимо, за да се оправят в живота“, казва Том Мортензън, учен от Института за изучаване на шансовете във висшето образование Пел. „Но те просто не успяват да се адаптират.“

Тази пролет аз посетих няколко колежа в Канзас Сити, за да получа някакво усещане за динамиката на половете във висшето образование. Започнах в кампуса на Metropolitan Community College. Метрополитън е едно от онези места, където хората отиват, за да научат практически умения и да се поддържат на някакво сравнимо с променящата се икономика ниво – и в повечето комунални колежи тия дни мъжете са очевидно липсващи. Един следобед, в кафенето в мазето на една от сградите, почти без прозорци, няколко жени се опитваха да четат от учебници по биология, в същото време игнорирайки есемесите от детегледачките вкъщи. Друга група стоеше пред женската тоалетна, занимавайки се с взаимно сплитане на косите. Една от жените, все още в униформа на медицинска сестра, изглеждаше така, сякаш всеки момент ще заспи в асансьора между първия и четвъртия етаж.

Когато Бърнард Франклин поел длъжността на президент на кампуса през 2005, той се запознал с обстановката и съобщил на сътрудниците си, че отсега нататък основният им приоритет е да „приемат повече момчета“. Той поставил в ход менторски програми и учебни групи, съставени само от мъже, както и специални мъжки асоциации. Положил специални усилия, за да засили връзките със студентите-мъже, които обичали да го наричат „ходатайството“. „Това подразни някои от моите феминистки“, спомня си той. И все пак, няколко години по-късно, приливната вълна от жени продължава да залива колежа – в момента те съставляват около 70 процента от студентите. Те идват тук, за да станат медицински сестри и учителки – афро-американски жени, обикновено няколко години по-възрастни от традиционната студентска възраст, а напоследък и жени от работническите квартали от предградията, търсещи някакъв по-евтин начин да получат диплом за образование. А мъжете? Почти нищо не се е променило. „Спомням си един, който беше наистина умен“, разказа ми един от преподавателите. „Но той четеше като шестокласник и се чувстваше притеснен пред жените. Трябваше да крие учебниците от приятелите си, иначе те щяха да му се присмиват, че бил учел. А след това започнаха да идват извиненията. ‚Пролет е, трябва да се държа с момчетата.‘ ‚Зима е, прекалено е студено.‘ Накрая не издържа и напусна.“

Има известен икономически смисъл в това, че жените посещават общинските колежи – а всъщност, всички колежи – в по-голям брой от мъжете. Жените на възраст между 25 и 34, които имат само диплом за средно образование, печелят средно по 25 474 долара годишно, докато мъжете в същото положение печелят 32 469. Но това има смисъл само до известна степен. Добре платената, поддържана от профсъюз работа, е на изчезване поне от 30 години насам. Канзас Сити, например, е преминал от стоманодобив към фармацевтика и информационни технологии. „Икономиката не е толкова благоприятна за мъжете, колкото е била преди“, казва Жаклин Кинг, от Американския съвет по образованието. „Човек би си помислил, че мъжете и жените трябва да се стремят към колежите в една и съща степен.“ Но те не го правят.

През 2005, групата на Кинг провежда изследване на студентите с по-нисък доход в колежите. Оказва се, че мъжете имат повече трудности със сериозното посещаване на колеж, дори и когато отчаяно се нуждаят от преобразование. Обикновено те започват с по-лошо предишно образование, и много от тях се чувстват засрамени от учебния процес. Те казват, че се чувстват изолирани и имат много по-големи трудности при търсенето на приятели-студенти, учебни групи или преподаватели, които да им помагат в процеса на приспособяване. Майките, отново посещаващи училище, описват себе си като добри ролеви модели за децата си. Бащите се безпокоят, че занемаряват задълженията си като хора, печелещи хляба на семейството.

Неравновесието в разпределението на половете започва да се възприема като криза от някои хора във висшето образование в средата на това десетилетие, когато то започва да се усеща вече не само в комуналните и хуманитарните колежи, но и във водещите публични университети – такива като ония в Калифорния, Ню Йорк или Северна Каролина. Също като при тях, в Университета на Мисури в Канзас Сити – един пълен изследователски университет с повече от 13 000 студенти – днес има около 60 процента студентки, едно ниво, за което мнозина служители смятат, че би могло да промени за постоянно атмосферата и репутацията му като учебно заведение. През февруари аз се срещнах с Ашли Бърес, председателката на студентския комитет (останалите три членки на това студентско тяло също са жени). Бърес, дребна и симпатична афро-американка на 24 години, която ще получи диплом за фармацевт, има същите оплаквания, които бях чувала от много други млади жени. Момчетата се поздравяват един друг, когато получат тройки, докато момичетата си гризат ноктите, когато получат четворки. Момчетата играят компютърни игри в стаите си, докато момичетата се тълпят в библиотеката. Момичетата получават дипломите си без трудности, докато момчетата са непрекъснато заплашени от изпадане. „През 2012 аз ще бъда Д-р Бърес“, казва тя. „И какво, значи ще си имам работа с мъже, които нямат дори бакалавърска степен? Разбира се, че ми се иска да имам приятел, но изборът ми е наистина ограничен.“

Университетът на Мисури е учебно заведение за работническата и средната класа – едно място от вида, при който традиционните роли на половете може и да не са чак такава анатема. И все пак, когато разговарях със студентите тази пролет, аз осъзнах ясно колко много са се променили принципните очаквания на мъжете и жените. Много от майките на момичетата са започнали кариерите си късно в живота, понякога след развод, и са подтиквали дъщерите си да започнат кариерите си по-рано. Това изглежда е кампус, съставен от множество двойнички на Трейси Флик[129], само дето тия тук не изглеждат нито особено крехки, нито пък разпадащи се отвътре.

Виктория, Мишел и Ерин са членки на студентското сестринско общество. Майката на Виктория е барманка в хотел. Виктория следва биология и иска да стане хирург; в най-скоро време тя ще кандидатства в най-различни медицински университети. Тя не иска деца за в близко бъдеще, защото знае, че ще трябва да работи в болницата „нещо като 100 часа на седмица“, а дори и да има деца, то тя ще бъде „тази голяма докторка“, а той – някакъв безименен той – „ще си стои вкъщи и ще се занимава с децата“.

Мишел, която описва самата себе си като „перфекционистка“, също вече е планирала живота си. Тя следва психология и иска да бъде семеен терапевт. След колежа ще кандидатства за университет и ще търси възможности за практикантство. Тя добре познава ресурсите в кампуса. А годеникът й?

Мишел: Смени специалността си за… май вече 16-ти път. Миналата седмица искаше да бъде зъболекар. Тази седмица е защита на околната среда.

Ерин: Пак ли се смени миналата седмица? Когато вие двамата имате деца, той със сигурност ще си стои вкъщи. Сериозно, какво смята да прави?

Мишел: Зависи от това кой ден от седмицата е. Спомняш ли си миналата година? Тогава беше биология. Звучи като шега, нали. Само че не е. Смешно е, но не е.

Сред традиционните студенти от колежи, идещи от семействата с най-високи доходи, разликата между участието на половете изчезва почти напълно. Но нещата не са толкова прости. Богатите студенти обикновено посещават елитни частни училища, а елитните частни училища живеят според собствени правила. Тихомълком, те са откривали нови граници на насърчителната политика[130], при което момчетата играят ролята на непривилегированите кандидати, нуждаещи се от специална поддръжка. През 2003 г. едно изследване на Санди Баум и Ибън Гудщайн открива, че при определени хуманитарни училища, шансовете за приемане се увеличават с 6,5 до 9 процента, ако кандидатът е момче. В момента Комисията по гражданските права в САЩ е гласувала разследване на онова, което някои хора от академичните среди наричат „обществена тайна“, а именно, че частните училища „провеждат дискриминация при приемането на ученици, за да поддържат онова, което според тях е един подходящ баланс на половете.“

От 1980-те години насам, когато жените започнаха да заливат колежите, мъжкото участие се развива далеч по-бавно. И неравновесието започва още преди колежа. През 90-те години различни автори и изследователи са умували над въпроса защо момчетата изглежда пропадат на всяко ниво на образование, от началното училище нагоре, и са намирали различни виновници за това: един криворазбран феминизъм, третиращ момчетата като начинаещи агресори (Кристина Хоф Сомърс); различна химия на мозъка (Майкъл Гуриан); прекалено взискателна, игнорираща интересите на момчетата училищна програма (Ричард Уайтмайър). И отново, изобщо не е ясно дали в последно време момчетата са станали по-зле – или са се променили по какъвто и да е начин. Ясно е само, че училищата, също като икономиката, днес ценят по-високо самоконтрола, дисциплината и вербалните умения, които изглежда са някак по-лесно постижими за младите момичета.

Изследователите предлагат най-различни решения. Разраства се движението, настояващо за повече класове и училища, съставени само от момчета, както и за повече зачитане на индивидуалните стилове на учене на различните момчета. Някои хора смятат, че на момчетата трябва да се позволява да се разхождат в клас, да имат повече време за контролни работи или да имат учебници и тестове, по-добре пригодени към интересите им. В отчаяните си опити да достигнат повече момчета, някои колежи създават футболни отбори и стартират инженерни програми. Много от тези специални условия звучат точно като условията, предлагани за подпомагане на жените в предишни времена – което само по себе си вече е тревожен сигнал.

Независимо от това дали момчетата са се променили или не, вече отдавана е време да се започне изпитването на различни експерименти. Чудесно е да се наблюдава как младите жени и момичета уверено вървят към успехи в близко бъдеще. Но да се позволи на цели поколения от момчета да израснат с чувството, че са без корен и че никой не се нуждае от тях, едва ли е рецепта за някакво мирно бъдеще. Мъжете притежават само малко естествени групи за поддръжка и слаб достъп до социални помощи; групите за поддържане правата на мъжете, съществуващи днес в САЩ, обикновено се развиват в един сърдит, анти-женски тон. Браковете се разпадат или изобщо не се случват, а децата се отглеждат без бащи. Далеч от това да бъде посрещана с радост, нарастващата власт на жените се възприема като заплаха.

Но как би изглеждало едно общество, в което жените са на върха? Ние вече имаме известна представа. За пръв път сред американците на възраст от 30 до 44 броят на жените с висше образование е по-голям от този на мъжете, и ефектът от това вече обърква традиционната семейна динамика. През 1970, жените са печелели от 2 до 6 процента от семейния доход. Днес типичната жена носи вкъщи 42,2 процента, а четири от 10 майки – много от тях самотни майки – са основните източници на доход в семействата си. Целият въпрос дали майките трябва да работят е излишен, твърди Хийдър Бауши от Центъра за американски прогрес, „защото те просто го правят. Това идеализирано семейство – той работи, тя стои вкъщи – почти не съществува вече.“

Условията за женитба са се променили радикално от 1970-те насам. По принцип, доходът на жените винаги е бил от решаващо значение за това дали едно семейство се придвижва нагоре по класовата стълбица или си остава на място. И един все по-увеличаващ се брой жени – неспособни да намерят мъже с подобни доходи и образование – напълно се отказват от брака. През 1970, 84 процента от жените между 30 и 44 години са били женени; днес този процент е 60. През 2007, само 43 процента от американските жени без диплом за средно образование са били женени. И все пак, въпреки всички писания за самотната стара мома, истинският губещ в обществото – единственият, който не е направил почти никакъв финансов прогрес от 1970 насам – е мъжът-ерген, независимо от това дали е богат или беден, с висше образование или не.

Американската поп култура произвежда безкрайни варианти на слабия, омега-мъж, който се намира дори под нивото на бета-мъжа във вълчата глутница. Този често безработен, романтично неспособен губещ може да бъде представен като постоянен юноша (в Knocked Up или The 40-Year-Old Virgin на режисьора Джад Апатоу), лишен от чар мизантроп (в Greenberg на Ноа Баумбах), или висящ пред телевизора наивник (в комиксите на Бъд Лайт). Той може да бъде сладък, огорчен, носталгичен или циничен, но при всички случаи не може да разбере едно: как да бъде мъж. „Ние се наричаме един друг ‚man‘, казва героят, представян от Бен Стилър в Greenberg, „но това е само майтап. Сякаш само имитираме други хора.“

В същото време се появява един нов тип алфа-жена, разпространяваща около себе си притеснение и – от време на време – страх. Метафората за старата тигрица започва като виц за отчаяните възрастни жени. Днес тя започва да се превръща в нещо обичайно, дори и в Холивуд – мястото, където по традиция се очаква да се види петдесетгодишен продуцент с млада звезда под мишница. Сюзън Сарандон и Деми Мур си имат играчки-момчета, а Арън Джонсън, 19-годишният герой от Kick-Ass, е горд любовник на жена, по-възрастна от него с 24 години. Колумнистката от New York TimesГейл Колинс писа наскоро, че феноменът на тигрицата започва да изглежда така, сякаш в него изобщо не става дума за отчаяни възрастни жени, а за „отчаяни млади американски мъже, които копнеят да си намерят по-възрастна жена с добри доходи.“ Up in the Air, един филм, поставен на фона на уволненията, предизвикани от кризата, подсилва именно това впечатление – идеята за разклатеното его на американския мъж. Един герой, представян от Джордж Клуни, бива наречен от младата си колежка прекалено стар, за да бъде атрактивен, а след това бива отхвърлен от една по-зряла жена, в която се влюбва след като е спал с нея – и която се оказва омъжена. Джордж Клуни! Ако най-сексапилният мъж на света може да бъде отхвърлен на два пъти (и да служи като сексуална играчка) в един филм, то каква е надеждата за останалите? Посланието, отправено към американските мъже, бива обобщено от заглавието на една скорошна романтична комедия: Тя е над моята класа.

Всъщност, колкото повече жените започват да доминират, толкова повече те започват да се държат като – подобаващо – доминантния пол. Случаите на насилие, упражнявано от жени на средна възраст, са се увеличили неимоверно от 1980-те години насам, и никой не може да обясни защо. Жени-убийци редовно се появяват по новините. В последния филм на Роман Полански, The GhostWriter, традиционната съпруга на политик бива представен като хладнокръвен убиец и двигател на злокобна конспирация. В един от последните си видеоклипове, Telephone, Лейди Гага, с непогрешимия си усет за културната заостреност, възпроизвежда Thelma and Louise не като история за някакво неясно търсене на женска свобода, а като история за груба, безогледна сила. Вместо да се самоубият, тя и нейната приятелка (представяна от Бийонсé) убиват злия любовник, както и няколко случайни други в изблик на убийствена агресивност, а след това избягват в жълт пикап, при което Гага се пери: „Направихме го, сладурче.“

Междувременно, мъжът от Марлборо, господар на дивите животни и дивата страна, изглежда вече прекалено нелеп и фантастичен дори и за реклама. Неговите модерни еквиваленти са закърнелите мъже от рекламата за Dodge Charger, показана по време на тазгодишния Super Bowl[131] през февруари. От всички възможни дни в годината, би могло да се помисли, неделята на Super Bowl-а би трябвало да бъде най-подходящата за кинематографично възпяване на мачизма. Вместо това, четиримата мъже от рекламата гледат в камерата без да се усмихват, без да се движат, освен да мигат от време на време. Устните им не се движат, но глас зад кадър обяснява състоянието им – как те са били пребити до немота от изискванията на гадни работодатели, фашисти на околната среда и жени. Особено от жени. „Ще пусна седалката назад, ще разделя боклука, ще ти донеса крема за устни.“ Тези последни думи – крем за устни – са произнесени с лек намек за емоция, единственото указание за подтисканата ярост срещу домината. А след това рекламата внезапно ни прехвърля в света на фантазията, с един Dodge Charger, яростно носещ се срещу камерата, подкрепян от надпис в огромни букви: ПОСЛЕДНАТА ОПОРА НА МЪЖА. Но лозунгът е неубедителен. След онази демонстрация на покорност и пасивност, човек може да си представи единствено жена – една жена с блестящи устни – седяща зад волна на звяра.

Източник

Хана Розин е сътрудничка на американското списание Atlantic.

Коментари (20)

- 21-06-2010|Златко

Когато преди известно време един приятел се пошегува, че в България не са останали жени – „всички вече са боксьори“ – аз се засмях, разбира се. Но сега, четейки този текст, усмивката ми лека-полека започва да изстива. Защото, ако от него става ясно поне нещо, то това е, че времето на боксьорите е обречено. В България това може и все още да не си личи много, но навън, както виждате, нещата вече врят и кипят (а може би и не само навън, ако трябва да съда по броя на познатите си жени-български, които работят, гледат деца, че и държат над водата по някой и друг пропаднал пияница, когото „все още обичат“.)

За самия мен, като мъж, който от години насам живее и действа „като жена“ (за онези, които още не са го чули – аз гледам децата си сам, работя и поддържам домакинството си сам като повечето средностатистически жени в познатите ми части от света). И думите „женски мъж“, които за повечето мъже вероятно биха прозвучали обидно, са за мен възможно най-големият комплимент. Да, аз се гордея с това, че съм женски мъж (по същия начин, по който много жени – с право или не – се гордеят с това, че са „мъжки момичета“). Опитът на „женското“ ми съществуване ме промени из основи и най-после изглежда направи от мен един достатъчно мек и нежен човек, за да имам надежда, че любовта, която Господ ми изпрати наскоро, този път ще успее да надживее протуберансите на мъжката ми заядливост и че Жената – прекрасната, интелигентна, красива, умна и много, много чувствителна жена, която обичам – няма да ме напусне някой ден, както го направи – сигурно заслужено! – предишната.

Но по-важното е може би нещо друго. Четейки тази статия, аз не се чувствам застрашен ни най-малко. Моите врати са широко отворени за женското и неговото по-силно представяне в инак толкова мъжкия ни свят. Да, аз държа на по-силно участие на жените. Държа на повече мекота, по-малко агресивност и много, много повече „женски добродетели“ в нещата от живота, били те свързани с власт или не. И ако времето, в което живеем, наистина малко по малко започва да изисква от всички ни да станем повече жени и по-малко боксьори – то поне аз съм готов!

Жени, заповядайте! Моите врати са отворени. Всъщност аз просто съм един (да кажа ли „една“) от вас!

- 23-06-2010|Артемида

Поздравления!!! Правдив /макар и прекалено дълъг/ текст... и прекрасен коментар. Няма нищо по-велико от природата! Cherchez la femme... Който търси - намира.

- 27-06-2010|Ирена - Поздравления!

Поздравления за коментара!

В този все още "мъжки"свят,в който мъжете със сила физическа,емоционална и интелектуална налагат своето присъствие,този коментар дава надежда,че има шанс за хармонията във взаимоотношенията.

Нека любовта да бъде винаги с Вас!

- 29-06-2010|dePhil - Стига с тези приказки от под шипковия храст бе! :)

"Мъжки свят", срещу "Женски свят" :D

Изток срещу Запад, християнски ценности, срещу всички останали. Истински европейци, срещу източноевропейци. Бели срещу черни, жълти срещу зелени.

Глупости на търкалета!

Живейте си животите и бъдете щастливи, стига тръсене на всякакви варианти за разграничаване и конфронтиране.

А тази девойка изповядва една фундаментално странна концепция - ако единият пол тръгне да поема всички отговорности и да бачка като вол, а другият пол го кара все по-лежерно и ходи на кафе и сърф - задължително ли 1вият пол е печеливш от това? :)

- 29-06-2010|Златко

„Стига с тия маймуни бе!“, ревнал динозавърът. „Били сме ги ядели, били сме ги тормозели. Ами че нали затова са маймуни, защото са вкуснички. Хайде холан, нека си живеем в мир и сговор, както си е било открай време.“

„Тъй, тъй“, отговорили маймуните и отишли да си дялат клечки (за копия сигурно).

А динозавърът и до днес си седи в музея – ако не ми вярвате, отидете и вижте сами.

- 29-06-2010|dePhil - :)

Златко,

Какво се опитваш да кажеш?

Че само и единствено ти си прав(а)? :)))

Ми хубаво, щом си си намерил рецепта, която да работи за теб - лошо няма.

Аз обаче ще си позволя да продължа да мисля, че светът е достатъчно шарен, за да има и други рецепти :)

И фактът, че жените те напускат и не се задържат при теб, може би потвърждава тази мисъл.

Лек и успешен ден ти желая и - усмихвай се повече :)

- 30-06-2010|Brave

Проблемът на този текст е, че предполага динамика в развитието на единия пол, а изключва същото в другия. Практически повтаря една прастара схема, по която мъжете получаваха самочувствие, като ги убеждаваха колко по-низщи, тъпи и неспособни за нищо са жените. И тогава като сега (в този текст също) се изсмукваха всякакви "нАучни факти". Всичко това води единствено до конфронтация. А, истината е, че след матриархата и патриархатът трябва да вървим към нов тип отношения между половете. Не на база - аз съм повече от теб. А, аз и ти сме повече от само аз и само ти. Надали такава идея може обаче да дойде от САЩ, практически лишено от устойчиви ценности.

- 30-06-2010|Златко

Статията е остро полемична и не трябва да се възприема патетично (целта на авторката очевидно е да заостри вниманието към една тенденция, която сама по себе си не съдържа никакви заплашителни моменти. Ако замените в текста думите „жена“ или „жени“ с „хора, които са склонни да работят сериозно над себе си и да се развиват непрекъснато“, ще се уверите, че това е така.) Самият аз не познавам жени, които да могат да си представят живота без силно и уверено участие на мъжете – в това отношение те май (отново) са доста по-големи реалистки от нас. Онова, за което става дума в този текст, са не мъжете като някакви биологични дадености, а подходите към живота, които (за съжаление) се асоциират с мъжете от времето, в което живеем – агресивност, готовност за приравняване на неща като сила и право на власт, показност, пренебрежение към интелигентността за сметка отново на „силата“. Именно тези неща, а не мъжката половина от човечеството, са очевидно заплашени от изчезване. Всъщност, от изчезване май са заплашени и всички жени, които са решили, че най-ефективните подходи към проблемите в живота са „мъжките“.

Така че, стига вече с тия елементарни реакции. Стига и с това засегнато мъжко самолюбие, стига с тия буквалистки прочити. Ако искате да покажете някому, че нещата, казани в тази статия, са невалидни, то реагирайте така, че хората да го почувстват, а не с навирени нагоре рога, уважаеми съполовници!

А що се отнася до това последно изречение, за „практически лишените от устойчиви ценности“ САЩ, то отново трябва да се запитам: абе как така не се намери нито една-единствена жена, която да напише подобна глупост под тази статия, ами бисерите идват очевидно все от коментатори-мъже?

И още нещо: ако в България имаше малко по-малко специалисти по САЩ и малко повече – по България, сигурно нещата щяха да бъдат доста по-добре.

За кого бие камбаната, уважаеми господа-знаещи? За кого бие камбаната?

- 30-06-2010|Златко

А това тук не исках да го пиша, за да не прозвучи съвсем тенденциозно, но сега ще го направя (историята е чиста истина, между другото).

Преди около 15 години, когато разговарях с един немски предприемач, който вече беше събрал солиден опит в България (аз току-що се канех да започна да „инвестирам“ в родината, защото ми се „искаше да направя нещо реално, а не само да гледам отстрани“) ... та, когато започнах да разговарям с този човек, бях страшно удивен, да не кажа обиден, когато още в самото начало на разговора той ми каза най-директно: „ако искаш да вършиш бизнес в България, търси фирми, ръководени от жени“. Това беше още преди 15 години, повтарям!

Аз зяпнах и, разбира се, го попитах „защо?“ А той най-несмутимо ми отвърна: „Мъжете-бизнесмени в България не стават за нищо. Дай им само да се хвалят какви са страхотни пиячи и ебачи, но за работа не ги търси. Виж, жените са нещо друго.“

Аз не му повярвах – по онова време просто не бях в състояние да повярвам нещо такова – в резултат на което след известно време изгубих доста пари. За нервите и пропадналите приятелства – да не говорим.

Оттогава насам си имам обица на ухото. И работя – когато влагам собствени пари – единствено с издателство „Унискорп“. Ха сега познайте защо?

- 30-06-2010|Пак аз :) - За последно, че тази тема зацикли.

Ох, Златко,

Нали беше "женски мъж" - защо все се напъваш да се "боксираш", да си го мериш с другите и да се заяждаш с мненията, които са различни от твоето?!

Прояви женската си мекота и благородство и ни остави да си трошим главите - тъкмо ще измрем по-бързо! :)

Някакъв немец, нещо си бил ти казал, та ти тресна изводи за българския бизнес, мъжете, жените и какво ли още не.

С такива, като твоя "немски предприемач", съм говорил десетки. И с още повече българи.

Прави са в голямата си част. Това означава ли, че всички трябва да се направим на "женски мъже" и да подвием опашки на лесен живот в Германия и от там, като черни врачки, пожизнено да слюнчим ревливи цинизми?

Нека и аз да ти кажа моите факти - завършил съм 3 висши, последните две - в топ-университети извън БГ, работил съм в доста страни от ЕС. През 2006та се върнах, напук на всички черногледи Касандри (като теб) и се опитвам нещата, които се правят по света, да ги вкарвам и в БГ. Не е лесно, а и е ужасно неблагодарна работа, но - става. И си заслужава.

Жена или мъж - без определени качества, няма как да си пробивен, да си упорит до край и кръв, да се върви срещу течение, срещу неверие, скептицизъм, простаци, корупция, институции и какво ли още не, за което понемчената ти женска душевност и идея си няма.

Както си няма и идея онази американска тетка, дето е писала статията.

Когато всичко ти е уредено, защитено и няма проблеми, е лесно да раздаваш присъди и да поетизираш едностранчиво.

И 100 пъти да ме наречеш "динозавър" и да ми биеш "черната камбана" - това не променя нещата.

Ти си "жена", на топличко и лесничко в Германия. Нито си Мъж, нито разбираш истинските Мъже, нито си там, където има нужда от Мъже или от мъжки качества.

Бъди здрав и пак да кажа - карай го по-лежерно и излизай повече на въздух с децата, вместо да се дръгнеш с хора из Мрежата.

Успех!

- 30-06-2010|четящ и оценяващ - За малките големи грешки

Когато го прочетеш един човек, писал, че завършил 3 висши, от които 4-ри в топ еди що си на Марс, би трябвало да ни стават много неща ясни.

Каже ли ми, че кацнал обаче да внедрява великите си идеи в една "ужасно неблагодарна работа", ама бил доволен, още повече му вярвам.

А изтъпанчи ли се накрая тройния марсиански висшист и смеси ли "възможна" истина ("Ти си "жена", на топличко и лесничко в Германия.") с откровена лъжа, дори бих я нарекъл мръсотия, ("Нито си Мъж, нито разбираш истинските Мъже, нито си там, където има нужда от Мъже или от мъжки качества."), директно му слагам скоростта на космическа и го запращам в черната дупка на далечната галактика Баба Гицка.

---

Как е възможно да се мисли някой за мъж, да е обиколил света, да е видял що ли не, а да напише такава посредствена, невярно-нападателно-грозно-заядлива отврат, за човека, на чийто сайт пише???

Единия се вижда какво е създал, другия ..., думи нямам освен едно голямо НИЩО, а кой кого тръгнал да критикува.

Поне да беше го критикувал за неща дето са вярни, като покажеш черно на бяло великия ти труд "в ужасно неблагодарна среда".

Ти господине, къде мислиш, че живеят останалите тук четящи?

Те не знаят ли каква е средата в България?

Как си позволяваш да използваш нещастието на държавата ни за да отправяш тези приказки към човек, който за разлика от такива като теб, прави много повече за много повече хора, отколкото нито той, а още по малко пък озлобени хора като теб си дават сметка?!!

---

Имаш уста, можеш да се караш на пазара за килото на доматите, но като критик на Златко тази вечер се изложи по начин, за който ми се струва, че в следващите години ще си спомняш не веднъж и дваж.

Няма да ти казвам "да ми помниш думата". С его като твоето, е невъзможно да ме забравиш.

И ти бъди здрав и много успехи, за които да получиш благодарности!

Ти имаш нужда точно от това (благодарности), но за съжаление не разбираш, че точно с поведението, което демонстрира, работиш за обратната страна.

- 30-06-2010|Златко

Момчета, успокойте се всички, самият аз не изпитвам особена нужда от защита (а повърхностните нападки обикновено просто игнорирам – те сами са си достатъчни врагове). Но – и това е едно доста сериозно „НО“ – запънат ли се страстите около лични дрязги, а не около съдържанията на конкретния текст, аз обикновено заключвам темата. Не обичам да ставам свидетел на взаимно кълване, още повече, че знам от опит колко упорити са понякога участниците в него.

Така че – ако искате слушайте, ако искате недейте – при продължаващи безсмислени битки просто ще затворя коментарното поле под този текст. За такива неща има достатъчно други сайтове из българския Нет.

- 30-06-2010|Златко

Между другото, понеже горният постинг беше се появил без нови редове (познат технически проблем), аз го сейвнах отново, за да го оправя – в резултат на което той получи моя ID. Това, разбира се, не означава, че съм се опитал да мишкувам под някакво анонимно прозвище. Това се вижда по стила, надявам се.

- 01-07-2010|Balans - Да видим и едно по-различно мнение:

Няколко цитата от В.Буковски (репресиран от комунистите, лежал 12г. по затвори, през 1977 под международен натиск е заменен за Луис Корвалан и се установява във Великобритания, където завършва Кеймбридж):

"Аз едно време съм лежал в затвора с много луди и съм свикнал с тяхната компания. Проблемът е, че американското общество поема всяка нова глупост и я прави едва ли не задължителна за всички. Трябва да се възприема за нормално всичко, което някой ти натрапва. За да бъдеш успешен в работата си, задължително трябва да си конформист. Това е един американски шаблон, който започна да се разпространява по целия свят много бързо като задължителна парадигма. Дори влезе в законодателството.

Феминистките движения заявиха, че мъжете са сексисти, че гледат на жените единствено като на сексуални обекти и следователно всичко, което може да има отношение към секса, трябва да бъде изключено от всекидневното общуване между мъже и жени. Флиртът беше наречен агресивно действие, насочено към угнетяване на жените. Затова сега в САЩ никой работодател не смее да разговаря насаме със своя служителка – задължително го прави в присъствието на поне един свидетел, в противен случай може да бъде съден за сексуален тормоз, да му пропадне кариерата и да му пострада имиджът в обществото.

Появиха се закони за т.нар. hate speech – език на омразата. Нещо, което много ми напомня за член 70 от Наказателния кодекс на Съветския съюз, защото дефинициите са неустойчиви. Аз бях съден по този член. Езикът на омразата може да се прилага към всяка проява на признаване на расови разлики или сексуална ориентация. Вие нямате право да признаете съществуващ факт. Ако публично го обявявате, ставате виновен за извършване на престъпление.

Започва да се налага масова цензура, подкрепена от наказателното законодателство. Нещата стигнаха до такава цензура, че според мен в наши дни не би могъл да живее и да твори Шекспир. Повечето му произведения няма да могат да се поставят. „Венецианският търговец“ е антисемитизъм. „Отело“ - тук става въпрос за расизъм. „Укротяване на опърничавата“ - това е сексизъм. Дори една учителка в Лондон отказа да заведе учениците си на „Ромео и Жулиета“, защото според нея това било отвратително хетеросексуално шоу.

Дали не става въпрос за хора, които натрапчиво карат целият свят да живее според техните идиотски идеи? Не - става въпрос за нещо много по-сложно. Имаше един философ (марксист) – Херберт Маркузе от Франкфуртската школа. Според Маркузе цялата патология трябва да бъде определена за норма, а цялата норма – за патология. „Едва тогава – пише Маркузе – най-после ще разрушим буржоазното общество“.

Тези активисти, които сега уж защитават правата на малцинствата – хомосексуалистите, феминистките и др. - изобщо не се грижат за своите малцинства. Също като Ленин, те ги използват като инструмент за натиск и контрол върху обществото. И разбира се, им причиняват много повече вреди и зло, отколкото на всички нас. В Америка жената на мой приятел преди 7 години основа движението „Жените на Америка срещу феминизма“. Започна с приятелки, а сега вече издават списание в тираж 2 милиона. Жените разбират, че феминизмът е срещу тях, той разрушава живота им, пречи им да изберат това, което им харесва, а не онова, което им натрапват разни активистки.

Тоест, ние имаме работа със сериозна идеология, която, под формата на политическа коректност, се опитва да разруши нашето общество. Активистите не се грижат за малцинствата, не мислят за правата им. Колкото са по-зле малцинства, толкова по-добре ще бъдат лидерите им - по-активно ще ги защитават. Но тяхната задача е да унищожат нашето общество и това е по-злобната версия на Марксизма."

Цялата статия на Буковски - тук: http://e-vestnik.bg/7218

Изводите всеки да ги прави за себе си :)

- 01-07-2010|Златко

Да, цензурата на „политически коректното мислене“ действително е опасно нещо. Тук също от време на време ми се обаждат хора, които смятат, че защитата на едно или друго малцинство, която представям, не е достатъчна и че „не може да се пускат вицове за жените, защото това е сексизъм“ например. Да се пускат вицове за мъжете очевидно не е проблем, според някакво негласно споразумение.

Големият тънеж за всеки човек, който се опитва да мисли самостоятелно, е да се намери онзи труден баланс между справедливото (повечето малцинства действително се нуждаят от защита) и другото справедливо (това, че правата им са накърнени, не означава, че като компенсация трябва да им се дадат повече права от тия на мнозинството). Кой и как го намира този тънеж, е абсолютно конкретен въпрос. Самият аз нямам усещането, че накърнявам нечии права с моите си тук статии.

А за начините, по които политическата коректност започва да прекалява и да превръща мъжкото и мъжествеността в обект единствено на подигравки и презрение ще пусна скоро друг материал. Надявам се мислещите хора тук да не смятат, че заемам позиции, вземащи пред вид правата само на едната страна.

Просто жените в България наистина, ама наистина са в ужасно тежко положение – и много хора, както мъже, така и жени, изглежда не си дават ясна сметка за това.

- 03-07-2010|Dolce Vita

Коментарите на мъжете под тази статия потвърждват това, което е казал вашият прияетел немският бизнесмен. Всичката пара при мъжете е в свирката. А през това време жените ги влачат на гърба си, много често и от страх да не бъдат обвинени, че са станали неженствени боксьорки. В повечето случаи обаче тези свръхтовари спъват развитието им във всякакъм план.

Изключително интересна статия и поздравления на Златко за коментарите. Не вярвам обаче скоро в България да се появят повече от 10 души, които мислят така.

- 08-07-2010|Артемида - re:

Brave писа:

Проблемът на този текст е, че предполага динамика в развитието на единия пол, а изключва същото в другия…

Напълно съм съгласна с Брейв... АЗ И ТИ сме много повече, отколкото САМО АЗ или САМО ТИ!!!

- 08-07-2010|Havronia Ivanovna

Прочетох статията донякъде и коментарите -също донякъде.Разбрах за какво става дума. Аз съм вече достатъчно възрастна жена, за да имам прилични наблюдения върху мъжете и жените. Споделям мнението, че в природата на мъжете е да "стърчат" като пилони, а на жените -да "покриват" всичко като мрежа. Когато решават даден проблем мъжете подхождат силово, агресивно, донякъде високомерно/подценявайки го/, рутинно и за жалост по този начин не винаги успяват. Когато жена решава същия проблем - тя постъпва внимателно, предпазливо,премисля, опипва почвата, подсигурява се, използва странични и нестандартни методи/поради липса на достатъчно сила и опит/ - и в много случаи успява. Жените все по-уверено използват мъжките "инструменти", а мъжете само биха спечелили, ако вземат на въоръжение женските. Добре е да бъдат по-гъвкави и поливалентни.

От друга страна в повечето случаи мъжете у нас се отглеждат и възпитават от властните си и оправни майки, вследствие на което израстват мързеливи, безотговорни и неоправни мъже. И жените им по неволя трябва да се справят с "ужаса на битието".

До момента съм живяла и в брак и в конкубинат и двата пъти ми се наложи да поемам повече натоварвания, отговорности, та дори рискове заради горепосочените недостатъци на партньорите си. Не че са лоши хора, иначе.

Поздравления за Златко за широтата на възгледите!

Вземам го за приятелка!

- 15-10-2012|Венета - И не само от Американска гледна точка

Много ми допадна тази статия. За съжаление, малко място е отделено на т.н. "emotional intelligence", където според мен се крие разковничето, откючващо (или закючващо) различните типове поведения и реакции (и мъжки и женски).

Всъщност, пиша за да споделя и тази гледна точка (реалност), особено с тези, на които не им допадна, че и тази и предишната статии, идваха от Запада (САЩ). Ето я и Източната антитеза, а доколко тя всъщност е такава всеки може сам за себе си да прецени. http://www.nytimes.com/2012/10/12/opinion/global/ chinas-leftover-women.html?_r=2&smid=fb-share&

- 15-10-2012|Венета - P.S.

Извинения за липсващите "л"-та, имам засечка на бутона понякога, пишейки на БДС:)

Писмо до П.

Автор: Христо Буцев

Здравей, драги приятелю,

Не сме се виждали от осемдесетте години. Тогава страната бавно потъваше в неуправляемост, но това беше и времето на някакви надежди – за подобрение, за промени – които после се изляха в това, в което се изляха. Поради невъзможност да изтърпиш тукашните началници тогава, ти замина на работа в чужбина – и да, видяхме се съвсем за кратко в началото на 90-те, когато преминаваше през България на път от една за друга страна.

Писа ми мейл преди две години, писа ми преди година – не отговорих. Винаги става така – замотавам се да отговоря веднага, после си казвам, ще напиша дълго писмо, пък то, дългото писмо, иска време, а време винаги няма.

Ето, сега ти пиша. Не знам дали следиш какво става в България. Аз съм убеден, че въпреки пълната информация, която човек „отвън“ може да получи през световната мрежа, за него е невъзможно да усети със сетивата си ставащото. Безпокойството от ставащото, за него искам да ти пиша.

Преди това – честит 24 май! Всички имаме спомени от този празник, те са спомени за свежест, миризми, гърмяща музика по улиците, портретите на Светите братя, накичени с гирлянди, някаква радост, някакво просветление – не толкова, че сме дали нещо на света, колкото, че ни има, че сме различни, ние си, че разпръснатият народ е обединен от дедите ни, че върви заедно към нещо по-добро и светло – към своето знание, своята култура – своята Просвета. Това усещане за общност и обща цел е изчезнало днес. 24 май го отбелязват (не честват) медиите. Химнът на Михайловски и Пипков ще прозвучи два-три пъти по националните радиа и телевизии, цял ден по тях ще се говори за нуждата от наука и култура, ще има репортажи за празнувания по цялата страна, в които участват дежурно ученици и студенти, но всъщност празнуване няма. Медиите са препредаватели на инсценировки. Изгубено е телесното ангажиране, личното участие в общия ритуал. В обреда.

Всъщност, това е една от многото промени в българския свят (дух, култура) през последните години – къде под неизбежния напор на икономическите императиви, къде под напора на идеологически внос. Понякога се питам – това ще прозвучи еретично за мнозинството читатели в страната – кога счупването, преобръщането в българската култура е по-голямо: след 9 септември 1944 г. или след 10 ноември 1989 година. И неизбежно стигам до извода, че последната голяма промяна е много по-радикална. Тя промени не само икономическите отношения помежду ни с всичко, което произтича от това; в допълнение новите средства за комуникация промениха изцяло българския свят, както и целия свят, впрочем. Въпросът, който си поставям (и не само аз), е можем ли да издържим на постоянната информационна атака, на постоянния стремеж към външното, на постоянната агресия на външното, на естествения стремеж да уподобяваме множащи се и понякога противоположни образци – и при това да запазим в себе си българското. Нещо българско… На затова по-после...

Иначе ситуацията тук е проста, изложена е брилянтно в една от редовните колонки на Андрей Райчев във вестник „Труд“ наскоро. Ето как я характеризира той: „Българите не могат да си позволят толкова добро здравеопазване! Производителността на труда ни е прекалено ниска. Здравеопазването е върхът на айсберга. Не можем да си позволим нито толкова скъпа полиция (над 60 000 полицаи! 1% от населението), нито толкова чиновници, нито сегашната армия, нито толкова „високи“ пенсии и социални помощи... Въобще държавата ни е прекалено скъпа.“ Какво да правим в тази ситуация, обаче, той не казва.

А и какво можем да направим? Каквато и да е цената на производителността ни, ние живеем в един постоянно усложняващ се свят. Болестта ни е същата като на развитите страни – какъв парадокс. Постоянното усложняване на производството и на обществените отношения неминуемо влече след себе си усложняване на управлението им. Ти си спомняш, още през 80-те умножаването и усложняването на връзките в обществото караше управниците да правят постоянни (и поради естеството на режима – твърде безсмислени, т.е. безрезултатни) промени в държавния апарат. Днешният демократичен държавен апарат е обраснал до пароксизъм с агенции и дирекции – и това не е по нечие хрумване или зла воля. Целият западен свят се опитва да овладее със съответни регулации нарастващата сложност (а и нарастващите изисквания) на обществата; постоянно изливащите се нормативи от Брюксел, които са задръстили вече целия Европейски съюз, са естествен отговор на този процес. Тук се очертава една от страните на българската безизходица – или, да го кажем по-меко, парадокс – каквато и цена да има трудът в България, сложността на съвременния свят ще изисква поддържането на бюрократичен апарат, който да следи за спазването на нарастващия брой правила, по които живеем. Като прибавим към този апарат хората от съдебната, здравната, образователната система и полицията, ще добием представа за една надстройка, която дори и след съкращаване с 50% (което би означавало повишаване с 50% на нейната трудоспособност и компетентност) ще продължава да изисква сериозни държавни ресурси.

Които би трябвало да даде производството. Но произвеждаме ли ние нещо въобще? Опасявам се, че на този въпрос не мога да отговоря, той бива избягван грижливо и от самия министър на икономиката, когато някой журналист си позволи да го попита от упор: какво произвеждаме? Със сигурност има български продукти в магазините, но също така сигурно е, че бумът в последните години бе от чуждестранни инвестиции – и то в строителството, с тежки последствия за българската територия. Години наред не съм чул правителство да говори за планирано (т.е. целенасочено) развиване (т.е. фаворизиране) на българското производство.

Тук стигаме до ключов въпрос: с кого да произвеждаш? Населението застарява. Намалява. Аналфабетизира се. Обезкултурява се. Години наред търся да прочета нещо смислено от учени или управляващи за това имаме ли достатъчно население, критична маса от българи, за да водим сегашния си начин на живот; каква трябва да е стратегията, мисленето на страната при една топяща се, все по-омаломощаваща се нация. Не намерих. С изключение на един социолог, който предсказваше, че ако тази ситуация продължава да се развива, в обозримо бъдеще може да се окаже, че нямаме кадри по поддръжка на язовирните стени.

И ето, съвсем наскоро се натъкнах на следното в едно интервю на Иван Кръстев: „Всяка промяна има нужда от критична маса от хора, които да я подкрепят активно. У нас през последните 20 г. много от тези, които искат промяна, решиха да сменят страната, в която живеят, а не да променят страната, в която са родени. Страх ме е, че сме изгубили критичната маса от хора, които искат промяна и са готови да участват в нея.“

Жестока присъда. И абсолютно справедлива. В България липсата на критична маса се чувства на всяка крачка. Не липсата на трудолюбие е причината едва положен асфалтът да се пука, а по тротоарите да не може да се ходи от неравности. Не в алчността на производителите е причината сиренето и кашкавалът да нямат никакъв вкус. Не в мудността на съдилищата трябва да търсим причините за ненаказаната престъпност. А в липсата на капацитет. На ресурс. На критична маса българи.

Международните институции често констатират липса на „административен капацитет“ в България. Истината е гола и жестока, драги приятелю, на нас чисто и просто ни липсва не административен, а въобще капацитет.

Затова не можем да създаваме, провеждаме и отстояваме национална политика. В която и да е област. Но понеже сме около 24 май, нека видим няколко примера от културната ни и образователна „политика“.

Пример първи – фрапантен, който показва как управленският потенциал на България не само не се е подобрил от татово време, а даже се е влошил. Давам ти го и защото нашето познанство започна около борбите за запазване на паметниците на културата през 80-те години.

Знаеш много добре, че поне от 30-те години на XX век се предполага, а от 50-те се знае със сигурност, че около Халите, ЦУМ, черквата Света Неделя в София е центърът на римския град. Там са някъде кардото и декуманусът на Сердика, очевидно е, че там – все около банята, е бил и центърът на средновековния Средец. Това е известно не само на археолози и историци, но и на софиянци. Известно им е, че там при строеж може да се попадне на останки, които имат несъмнена историческа стойност и които всеки уважаващ себе си град би изявил – като знак на своята древност, като гордост, че хилядолетия наред в него живеят хора, като знак към съвременниците за летливостта на времето... (А не би ги унищожил набързо, като римските останки при строежа на хотел Балкан, това прекрасно е описано в спомените на Стефан Бочев.) В българския случай се оказва, че това предварително знание за терена не задължава никоя институция с нищо. Археолозите се викат в последния момент, дават им се нереалистично къси срокове за работа, като успоредно с техните разкопки започват строителни работи. Обявява се на публиката, че се строи станция на метрото, в същото време започват изкопи за голям подземен гараж. Обявява се на публиката, че старините ще бъдат запазени и експонирани там, публикуват се някакви несръчни проекти за начина на съхраняването им, но в същото време разкопките още не са завършени... Това е фактологията дотук.

Повече от очевидно е, че при наличието на сериозна културна политика, нещата щяха да са други. Нямаше да бъде допуснато строителят на метрото да диктува своите интереси, вкусове и темповете на проучванията в центъра на града – той е обявен за археологическа зона. Нямаше да е нужно на Министерството на културата да бъде цитиран Законът за паметниците, който изисква първо щателно проучване, после анализ, после планове и накрая строителство. При наличието на културна политика, след приключване на разкопките щеше да се обяви архитектурен конкурс, защо не и международен, за уреждането на тази част от града, която съчетава античност, средновековие, предвоенно, „социалистическо“ и съвременно строителство. Това би се случило в друга държава с достатъчен капацитет.

Докато у нас е ясно какво ще се случи. Никой не обръща внимание на предложенията метростанцията да се изгради така, че да не пречи на разкопките и тяхното оставане на място. Работата ще си продължи, както е започната, и „плановете“ за експониране на намереното в закрито пешеходно пространство ще бъдат осъществени. Въпреки че НИПК ги отхвърли. Всъщност, НИПК сега се казва другояче, с промените в закона то стана още по-подчинено на Министерството на културата, въпреки че в една демократична държава човек очаква да е обратното – този институт да е независим, да е спирачка за всяко посегателство върху ценностите.

Но черешката на тортата предстои – в плана, на видно място, някъде около черквицата „Св. Петка“ се предвижда туристическа атракция (между другото, целият комплекс се рекламира в печата предимно като туристическа атракция, никой не говори за него като за елемент от ежедневието на града). Туристическата атракция е макет (10 х 10 метра) на четирите храма (синагогата, джамията и двете черкви – православна и католическа), които били давали неповторимия дух на София, „столица на мъдростта“ (да ти напомня нещо?). Този връх на кича – да макетираш това, което те обгражда, за да го наблюдаваш умалено, беше представен на обществеността с участието на кмета и на главния архитект на София! Това е капацитетът!

Пример втори – забавен. София си размества музеите. През 90-те правниците се наложиха и си върнаха Съдебната палата – а Националния исторически музей – къде, къде – лашнаха го в Бояна, в правителствената резиденция. След това кметът Софиянски реши, че от Централна баня става хубава приемна сграда за кметството (Hôtel de ville!) и за кумова срама покани там Музея на София, който беше бездомен. Приемна сграда банята не стана, но музеят е вече пред завършване.

И сега, в началото на годината, Министерският съвет (по предложение на МК, т.е. в унисон с неговата „политика“!) прие някаква концепция за музеите в столицата. Музеят на София – в Националната галерия (бившия дворец); Националната галерия се слива с Галерията за чуждестранно изкуство в „Музей на визуалните изкуства“, като за целта се дават някакви милиони за реконструкция на сградата на бившето МЕИ до паметника на Левски. Пред медиите се обявява бодро, че строим „българския Лувър“. За концепцията на сливането, за това какво ще представлява бъдещият музей, никой не говори.

Може ли да става дума за сливане на двете най-големи галерии в страната, без въобще да се спомене какво се цели с това? Може – в българската културна политика.

Между другото, едно вглеждане в съвременните практики на големите художествени музеи по света показва засилваща се тенденция на обмен на творби. Когато правиш такъв голям национален музей, може би трябва да се замислиш в какво обръщение е националният фонд художествени творби – множество малки и средни галерии по страната, които в повечето случаи креят, средства за попълване на собствените си фондове нямат, право да продават творби, за да си набавят средства, нямат. Какво предстои с цялото това множество творби? Какво ще правим с тях? Това е въпрос, който пряко засяга очертаването на културна политика. Дали не трябва да се организират нещата така, че те да идват в столицата, да пътуват из страната? Като, респективно, голямата национална галерия гостува в провинцията? Това е само един от въпросите на музейно-галерийното дело у нас.

Другите въпроси са все болезнени – и за гилдията, и за държавата. Откупки няма. Държавата, собственик на галериите, е абдикирала от основното си задължение – да събира в тях произведения, като по този начин документира развитието на изкуството през годините. Очевидно е, че културните администратори не си дават сметка, че непопълването на колекцията намалява нейната стойност и – парадоксално – е икономически нерентабилно. Политическо решение на въпроса няма. Няма задоволително решение и въпросът за излагането на частните колекции, които се създадоха (по не съвсем легални пътища, наистина) у нас. Творбите в тях могат да бъдат обществено достояние – а и голяма част от колекционерите искат това. Но как? Мълчание.

Не трябва ли държавата да разреши продажбата и размяната на творби от държавните галерии – текуща практика по света? Въпрос, който дори не се поставя.

Очевидно върхът на мисленето в тази област е обявяването (за реализацията сигурно ще почакаме) на строежа на българския Лувър – един саркофаг, в който ще струпаме творби, създадени до 1989 г., и който обещава да бъде музей в най-лошия смисъл на думата – единствено склад за стари (може би и ценни) неща. Така се очертават нещата за момента при пълна липса на мислене – и културна политика – в тази област.

Да не говорим за състоянието на другите хранилища на културни продукти. Какво е състоянието на историческите музеи, с какви средства разполагат и доколко се насърчава дарителството в тях? Фотографската гилдия, например, от години настоява за музей на българската фотография; времето тече, ценни колекции се унищожават. Какво е състоянието на библиотеките? Някъде още преди 20 години ги нарекоха медиатеки... Какво е състоянието на филмотеката? На ценния архив на БНТ? От година и нещо във Франция през интернет има достъп до архивите на френския обществен канал от 50-те години насам... И като става дума за нови технологии – една нова форма също чака реда си да влезе в хранилищата – електронните сайтове. Очевидно е, че след сто години те ще бъдат също такъв извор за историята, нравите и културата, каквито са днес вестниците от Възраждането. По всичко това няма мислене, няма схващане. Няма замислена политика.

Пример трети. Абсолютно объркан. Музика и театър. Предстои да реформираме оркестри, опери и театри. Един билет на Старозагорската опера струвал на данъкоплатеца над 137 лева, отбеляза министър-председателят. И сигурно има право. От социализма наследихме много, прекалено много културни институти. Интересът към тях и по онова време не съответстваше на твърденията на пропагандата. Днес към част от тях, особено в провинцията, той е съвсем логично слаб – заедно с увеличаващата се трудност на живота, заедно с намаляването на свободното време на българина, ценителите намаляха.

Говори се за силно редуциране на субсидираните от държавата театри, опери и оркестри. Очевидно културната политика се схваща като съкращения. При това съкращаване не се взема предвид социалната (не само културната) функция, която тези формации играят. Не се отчита традицията в страната – не се отчитат и далеко отиващите последици от такова решение – какво би станало с музикалните училища, например, ако в страната останат (примерно) три симфонични оркестъра? Цяла една линия, развивана близо век в българската култура, ще залинее, ще изчезне. Ако продължим в тази посока, лесно можем да си представим в бъдеще една единствена българска филхармония, в която повечето оркестранти са чужденци. Китайци.

Театърът е изкуството, което се противопоставя на телевизията и нейната изравняваща и отчуждаваща роля. Очевидно е, че механичното съкращаване и тук ще нанесе неизмеримо повече вреди, отколкото кратковременните минимални ползи за бюджета. Но изглежда на министерството не му и хрумва друго решение – например, да стимулира пътуването на театралните трупи из страната – така че, дори с намален брой субсидирани театри, театралният афиш (поне) в градовете да бъде богат и разнообразен.

У нас, тук и сега, е важно единствено рязането на субсидиите. Именно поради това тази година беше ударено финансово българското филмопроизводство. И българското кино, което тъкмо беше започнало да набира самочувствие и да печели зрители (благодарение именно на по-голямото производство, т.е. на приличното финансиране през последните години), сега отново ще трябва да замразява проекти, да се ограничи – и това неминуемо ще се отрази върху качеството.

Не мисли, че като кон с капаци не желая да видя икономическите императиви. Но една културна политика е задължена да ги примирява с основното си задължение – съхраняване, развиване и препредаване на културните ценности. Те, а не икономиката, са залога за държавността, за протичането на народността през времето.

Две думи за образованието. Защото едва ли има друга област в България, в която вековната традиция да се разрушава така бързо. И защото съм убеден, че образователната политика е част от цялостната културна политика на нацията.

Държавата, в която традицията (вярно, едновековна) повеляваше равенство на достъпа до образование, скъса с тази традиция. Образованието стана услуга („образователна“, както има и „здравна“ услуга), преподавателят продава тази услуга... Частното образование е отдавна факт на всички нива, а сегашният министър иска дори да го финансира от хазната. Държавата, в която качествени преподаватели има може би за не повече от два университета, е на едно от първите места по брой на университети на глава от населението. Резултатите от девалвацията на образованието вече се чувстват, но защо ми се струва, че най-хубавото предстои... Азбучна истина е, че за да имаш сериозно висше образование, което да дава на нацията високо подготвени кадри в съвременния усложняващ се свят, първо трябва да имаш... сериозно висше образование, което да подготви кадрите за началното и средното, които да се развиват нагоре. Но за да проумееш тази азбучна истина, трябва да притежаваш цялостно мислене за нещата и да гледаш нацията в развитие. Ние 20 години се страхуваме да гледаме нацията в развитие. Нещо повече – не искаме. Икономическият laisser faire обязди не само икономиката, той завладя култура, образование, обсеби мисленето.

Искам да ме разбереш правилно, драги приятелю. Основното ми терзание е може ли малка, постоянно и застрашително намаляваща нация да проживее, да изживее кризата си и да се развива по законите на големите нации, за които да оставиш нещата на собствения им ход (laisser faire) е традиция и не е проблем. А ако тези закони не са приложими за нас, какво правим тогава? Оттегляме се на необитаем остров, строим китайска стена по границите? Как се вписваме в постоянно усложняващия се свят, който изисква от участниците в него все нови и нови ресурси? Откъде ще намерим нужната критична маса, нужното население, което да предпостави нужната конкуренция, което да направи трудът тук конкурентоспособен, за да можем да си позволим толкова добро здравеопазване (и толкова добра култура, и толкова добро образование)? Откъде – от имиграция?

Какво ще стане обаче тогава с 24 май?

Това е въпросът ми и неговият отговор ми се струва важен.

Накрая още нещо. Препрочитайки написаното, виждам, че съм употребил израза българския свят неправилно, говорейки за състоянието на държавата България и българите в нея. Територията не ограничава българския свят, него го определя общността от хора, наричащи се българи, които спазват – почитат – пазят... Какво? Не знам дали някога ще можем да стигнем до определение, но някакъв български свят съществува по големия свят, вие там, „отвън“, сте част от него. Може би заедно ще можем да определим? – не, да се срещнем в тази „българска ноосфера“; ако не за друго, поне за да изпяваме веднъж годишно „Върви, народе, възродени!“

Източник

Христо Буцев е известен български журналист, заместник-главен редактор на вестник „Култура“.

Коментари (37)

- 26-05-2010|про - български свят

Кажи нещо, Златко.

- 26-05-2010|Златко

Не е за моята уста лъжица това, Про. Човек трябва да си знае мястото.

- 26-05-2010|про - български свят

Значи все пак разбра.Време беше.

Това в контекста на разговорите ни от последните две години.Не че ми става по-леко от това.

- 26-05-2010|Златко

Хм, да ме прощаваш, но ние двамата с теб няма как да се разберем, прекалено различни хора сме, така ми се струва. И обяснението за това, да ме прощаваш отново, е не само в различните места, на които живеем. Тоя свят го живеят хората, които го разбират, хора като теб, Про, но напред го мърдат само хората, които не могат, или просто отказват, да го разберат (ако преди това той не ги утепа де). Та така с нас двамата – ще седим тук и ще си приказваме, предполагам, докато един от двама ни го отнесе водата, но за разбиране, ще се разберем чак на оня свят, ако изобщо го има, в което се надявам най-искрено. Не че ми става по-леко от това.

- 26-05-2010|про - разбирането

Не съм казал, че НИЕ сме се разбрали.И аз знам, че това е невъзможно.Надявам се, че си разбрал от какво и защо се страхуват живеещите в България.И че страховете им може да не се дължат на провинциализъм и дебелоглавие, каквато беше доскоро тезата ти.А относно мърдането на света-осъзнай, че ако не си го разбрал този свят, най-вероятно ще го мърдаш в посока на безпътицата, там където сега се оказахме ние българите.Това исках да кажа-Буцев ти нарисува една България, за която аз две години се опитвах да ти отворя очите и именно за това бях етикиран като националист, мизантроп, досадно бръмчащ комар-да, и една снимка на магаре, вдигнато във въздуха от натоварената му каруца.Е, доживях човек като Буцев да изговори нещата така, както ги виждаме мнозина в България, и ти публикува текста му.

Затова съм доволен, че си разбрал.Не че сме се разбрали.Това последното не ме и интересува особено.

И понеже се смяташ за човек на действието, който мърда света, моля те, съобрази усилията си и насочи енергията си така, че те да противостоят на тези тенденции, които плашат Буцев и хора като него.Това се опитвах да ти кажа през последните две години.Пък белким и такива съзерцатели и черногледци като мене, като им се даде пример, може да се включат полекичка.

- 26-05-2010|Златко - re: разбирането

про писа:

И понеже се смяташ за човек на действието, който мърда света, моля те, съобрази усилията си и насочи енергията си така, че те да противостоят на тези тенденции, които плашат Буцев и хора като него.Това се опитвах да ти кажа през последните две години.Пък белким и такива съзерцатели и черногледци като мене, като им се даде пример, може да се включат полекичка.

Добре дошли всички, аз не пъдя никого, докато не си го е заслужил. А що се отнася до тенденциите и претенциите, то борбата ЗА, ПРОТИВ или НАПРЕКИ на каквото и да е, не е сред моите императиви, Про. Не вярвам в човешката способност за прозиране на тенденциите исторически, спомням си за Хегел, който разправяше, че историята използва историческите фигури за собствените си цели – и по тази причина, най-вече, бягам надалеч от всякакви помисли и претенции за „историчност“, поне доколкото те се изразяват в някакви борби от видовете, които изброих по-горе. Виж, Кандид, с неговото тихичко торене на собствената градинка, е човек много повече по моя вкус, ей това е всичко, което ми се ще да правя, Про – да си торя градинката на воля и спокойствие, а пък какви плодове или плевели ще изникнат из нейните извивки усойни – това вече не е моя работа. Аз съм само неин градинар, но не и стопанин, нито пък – опазил ме Господ – повелител на нейните реколти, друже. Такива и подобни тям неща – за момчета, по-млади от мене.

Хай със здраве!

- 26-05-2010|Златко - re: re: разбирането

И, за да не кажеш, че тия мисли едва напоследък са се завъдили из главата ми, ето тук един цитат от „Жегата“, която съм писал през 2003 (с молба за извинение, заради собствения цитат):

Цитат:

Невъзможното, казват, било просто форма на възможното, разпростряна в отрязък от време, необозрим за нашите очи. Което – и в това е надеждата ми – тече понякога бавно, а друг път бързо, много по-бързо, отколкото ние можем да си представим. Тъй че, скъпи ми българи, нека бъдем реалисти и мислим по-често за невъзможното. Кой знае, може би точно в това – и единствено в това – се състои нашия шанс най-сетне да направим от себе си онова, което всъщност сме.

Казва ли ти някой?

- 26-05-2010|Златко

А текстът на господин Буцев е написан с истинско чувство, истинска болка. Ей затова го препубликувам тук. Инак въпросът за това дали той има право или не просто не ме занимава. Може да има, а може и не. Ако съберете десетима българи и ги попитате относно мнението им по този въпрос, то вероятно емигрантските и не-емигрантски мнения ще се различават едни от други като олио от оцет – освен ако представата ми за българите и българското не е напълно фантастична, напълно измислена. Карл Ясперс казваше, че човек не е в състояние да опише една бъчва, ако живее вътре в нея. Кой знае, може би това се отнася не само до бъчвите?

- 27-05-2010|про - конската муха

Понеже искаш да си мухата, която тормози впряга, мислех си, че за мухата е важно все пак какво е състоянието на животните в него.Иначе може да се стигне до грешки-например животните да са легнали вече да умират, а мухата да иска от тях да тичат.Такива противоречия между муха и впряг са наистина неразрешими.Понякога мухата трябва да си потърси друг впряг.

И все пак текста на Буцев ти не го публикуваш заради искрената болка и страдание, а заради правдивото свидетелство на един интелигентен и почтен човек, който преди да действа първо оглежда и осмисля.И си оценил тази правдивост, и знаеш, че подобни свидетелства има много и броят им ще нараства.

- 27-05-2010|про - бъчвата

Живял съм една година във Виена.Наистина оттогава гледам България с други очи.Но ако си възприел българина като човека от бъчвата, представата ти за него е напълно фантастична и измислена.Ставало е дума за това.Наистина имаш склонност да измисляш-така измисли и типичния българин, и българския национализъм, и онеправданото малцинство-което се усеща като авангарда на 80 милионен народ, който е владял тези земи и пак ще ги владее.В едно интервю си признаваш, че си започнал прегледа в търсене на корените си, но в началото менторското преобладаваше, списанието повече приличаше на проект за превъзпитание на провинциалисти и дебелоглавци.Едва напоследък имам чувството, че започва леко да ти посветва.Че нещата са много по-дълбоки и драматични.

- 27-05-2010|Златко

Интересно ми е с теб, Про. Въпреки мирската скръб, въпреки горчилката, която нерядко ми отравя деня, въпреки усещането за безпътица и безизходност, което няма как, просто няма как да споделям. И ценя високо това, че ти продължаваш да надигаш глас тук, въпреки нерядко безцеремонните ми обръщения към теб – нали и аз съм българин. А за господин Буцев съм съгласен, защо не? ОК, нека това да е ликът на правдивото и осмислено свидетелство на деня, в който живеем. Е и какво? За мен това е също толкова повод да оплаквам съдбата си, колкото и лошото време през месеците с „р“. Веднъж идва такова време, друг път – друго. А светът продължава по пътя си, с или без моите скърби и оплаквания. Тъй че аз, Про, съм избрал да блъскам, друже. Да блъскам и да влача юлара си – все по-нататък и по-нататък – напук на всички легнали покрай пътя добичета-побратими, в чиито очи се чете мрачното очакване на края. Не, тая няма да стане, Про. Няма да стане и това е. Ако ще е инат, то поне да ме носи напред, а не да ме държи на място, треперещ и очакващ неизбежното.

А ти не ми обръщай внимание, продължавай тук с елегиите. От всичко има нужда на тоя свят, включително и от мирска скръб, сигурен съм. Иначе нея просто нямаше да я има.

- 27-05-2010|про - елегии

Не съм писал елегии.Писах с надеждата начинанието ти да добие малко повече смисъл.Смисъл без истина е невъзможен.Мислех, че се опитваш да помагаш с това издание на страната, което е невъзможно без съответния интерес към нея.Така че не вярвам да не се интересуваш прав ли е Буцев или не.

- 27-05-2010|Stoni - Akql more, glava 6amandura

Златко, плитко и повърхностно...както обикновено. Дете на социалистическия реализъм, напълно половин човек на който изцяло му липсва основната част, която дава смисъла от пишене.

- 27-05-2010|Stoni - Teksta avtor

А, то било от друго такова повредено...може би затова Златко го е постнал...усеща че си приличат :)

- 27-05-2010|Златко

На зла круша – зъл прът!

Марш оттука, нахалник с нахалник неканен!

- 27-05-2010|Златко

Про, само да не объркаме нещо: последният ми постинг се отнася до този нещастник накрая, а не до тебе.

- 27-05-2010|Ц.

малко офф топик, но да забелязвате, че светът върви на сероизно прецакване, а България и българската интелигенция и народ или зяпат встрани – както винаги, или са глупаво втренчени в пъпа си, или се млатят взаимно на дребно... Златко, вземи пусни един серизен превод около нефтената катастрофа в Мексиканския залив и екологията... даже серия от текстове пусни, един не е достатъчен... Направо съм изумен, че вече повече от месец българските медии и ентелектуали тотално пропускат този световен катаклизъм с вероятно епични последици не само за Америка, но и за нашите деца по света. Нефтеният разлив може да се окаже началото на края, ако няма общественици, да удрят камбаната и да притискат с обществено мнение бизнес и правителства за нормален свят... Златко, давай, пусни нещо сериозно по темата, стига с тоя феминизъм и малцинства - това са човешки проблеми, върху които все пак имаме контрол, разбием ли природата, с човешката цивилизация е свършено... Така виждам нещата от Канада... вчера, намазан с 50 фактор слънцезащитен крем си направих експеримен и излязох на магистрала с 10 платна, пълни с коли... и разбрах за една секунда какво е свят на парников ефект и машини...

- 27-05-2010|Златко

Ами досега просто не съм намирал достатъчно интересен текст по тази точно тема. Ако имаш някаква идея, кажи.

- 27-05-2010|Ц

не се учудвам, че не намираш текстве, затова е още по-важно да се бие здраво камбаната. рови из опиниън страниците. направих онзи ден интервю с Мат Рони от Earth Policy Institute, ако го намериш интересно, може да го пуснеш, ето линк

http://www.themontrealreview.com/2009/oil- environment-future.php

- 28-05-2010|Ц

..."тази тема" е повече от тема, това е събитие с размерите на 11 септември и Чернобил... това е може би вододелът, след който или ще започне реална зелена политика, или началото на края... Нефтът може и вероятно ще тръгне по гълф стриима, тогава Европа също е застрашена... цяла еко-система се унищожава, президетът на САЩ изглежда необяснимо неадекватен вече втори месец, и фонтанът от нефт още изригва и никой не споменава за реална промяна на енергиините ни навици и икономика... Поговорете за Копенхаген, стига с тези конски мухи и коне...

- 28-05-2010|Златко

Хайде малко по-спокойничко ако обичаш. Нямам нищо против приятелски съвет и подсказване, но това твоето преминава вече в сферата на оценките, а там единственото, което мога да ти кажа е: „като не ти харесва, не чети!“ Освен теб тук има няколко хиляди други читатели и почти всеки от тях си има свои собствени представи за това кое е важно и кое – не. А вече започва да ми писва от хора, дето не си знаят мястото.

Аннадънму?

- 28-05-2010|Златко

Между другото, разбира се нямам нищо против идеята за публикуване на повече екологически текстове. Само че по тия неща се публикува достатъчно в българската мрежа, за български екологически проблеми, които аз няма как да познавам. А да занимавам хората чак толкова много с далечни и чужди неща е малко нещо изгубена кауза, така ми се струва. Има смисъл, разбира се, но само в определени граници. В края на краищата, това тук не трябва да се превръща в амвон, както не спира да ми напомня любимия Про.

Както и да е. Намерих един текст, който ми се струва сравнително читав, ще го пусна в следващия брой, че този е вече пълен. А ти, друже, гледай по-малко кавгаджийската да оформяш постовете си, че все едни такива кисели и укорни излизат, ще рече човек, че ти е откраднал закуската. Знам, че тия неща оправяне нямат, „специфики на характера“ са това, дето и мен не са ме отминали, но все пак е добре човек да ги държи малко от малко под око. Тъй де, всички трябва да се учим.

- 28-05-2010|Ц

Въпросът не е дали аз чета тук, въпросът е колкото може повече хора да се образоват. В България екологията на масово ниво е тема табу, може да се говори тук и там, но на малцина им пука... хайде, не бъде упорито, дабело магаре за екологията, и аз не я разбирам но правя каквото мога, опитвам си да те ухапя по-здравичко... съжалямам, че аз нямам възможност да пиша

- 28-05-2010|Златко

Няма лошо, но опасността човек да се превърне не само в упорито и дебело магаре, ами и такова, дето си говори само на себе си, не е съвсем абстрактна. Затова аз, преди да започна да образовам другите, винаги питам първо себе си: „Абе, това някой друг ако ти го предложи, ще те заинтересува ли наистина?“ И ако отговорът е „не“, го махам, колкото и висока да ми се струва образователната му стойност. Това май е единствената рецепта зад успеха на „Прегледа“, ако такова нещо съществува наистина – не primus inter pares, а просто човек, който се занимава единствено с неща, които са му интересни.

- 28-05-2010|Ц

последно, слагам линк за читателите, които може да се заинтересуват от приказките ми за това, какво се случва в САЩ сега, горният линк по някаква причина не работи (Златко, искрено си надявам да не си променил линка умишлено -- има една странна пауза--, само защото интервюто е мое или защото аз го предлагам):http://www.themontrealreview.com/2009/oil- environment-future.php

- 30-05-2010|Владо - за критичната маса от хора

В какъв смисъл ни липсва критична маса от хора? На Канада, която е една от най-големите страни в света с население от само 33 милиона липсва ли й? Ние не сме единствената европейска страна с намаляващо население, не сме най-малката европейска страна, не сме и страната с най-неграмотно население. Но със сигурност сме страната с най-оплакващото се население! Все нещо не ни е наред, все от нещо се жалваме, все нещо външно ни пречи да си вържем гащите - турското "робство", комунистическото наследство, лошия капитализъм ( Запад). Все някакви неша, които съшествуват в най-развитите страни у нас не са приложими. Текстът на г-н Буцев би бил по-полезен, ако той даваше някакви конкретни предложения за музеите и паметниците на културата, за центъра на София. Иначе, макар и написан с чувство, текстът просто се вписва в постоянния общобългарски хленч, че нещо не ни е наред, че изоставаме от света, или че изобщо света е лош. А ако говорим за критична маса от хора, които искат отново някаква радикална промяна в обществото - може би е по-добре, че няма такава. Хайде стига вече революции! По-добре да се захванем с по-практични дела, ако мислим за България. Всеки от каквото разбира.

- 03-06-2010|мислитело

Цитат:

. Археолозите се викат в последния момент, дават им се нереалистично къси срокове за работа, като успоредно с техните разкопки започват строителни работи. Обявява се на публиката, че се строи станция на метрото, в същото време започват изкопи за голям подземен гараж. Обявява се на публиката, че старините ще бъдат запазени и експонирани там, публикуват се някакви несръчни проекти за начина на съхраняването им, но в същото време разкопките още не са завършени... Това е фактологията дотук.

Това е, да... С някои дребни уточнения - метростанцията ще се премести на друго място, подземният гараж - също, архоелозите отдавна надхвърлиха нереалистичния срок и си продължават спокойно работата. Иначе много хубаво е написано, много жално, като блеенето на овца-майка по тия Гергьовденски времена, ама язък...

- 11-07-2012|Роберт Леви

Не знам, Златко, защо отново постваш във ФБ този текст. Почти всеки ден минавам край ЦУМ и гледам как археолозите работят, за да може Кардо и Декуманус да бъдат експонирани.

Тук обаче ме подразни друго вайкане на господин Буцев - че видите ли, ние не произвеждаме. Затова ти предлагам да погледнеш следния пост в блога на Вени Гюрова "Семки и бонбонки": http://semkiibonbonki.blogspot.com/2012/05/blog- post_11.html.

И още, това, че се изгубила съпричастността ни към 24 май, защото се изгубил ритуала. Е, изгубихме също "съпричастността си" към 9 септември, 7 ноември и други подобни. И това не е станало след 1990 година. Станало е още при социализма - описал го е Георги Марков в задочните репортажи.

И изобщо - по цял свят ритуалността запада, защото западат митовете, с които тя върви. Не казвам, че е хубаво. Казвам, че е факт и не се вайкам срещу него.

- 11-07-2012|Златко - re:

Роберт Леви писа:

Не знам, Златко, защо отново постваш във ФБ този текст.

Причината е същата, поради която пре-публикувам и всички останали текстове от минали броеве на списанието, вече от година и половина насам: винаги има хора, които не са ги чели. А що се отнася до позицията на Христо Буцев – без да я споделям, тя е вътре в периметъра на допустимата за моя вкус критика. Това е.

- 11-07-2012|наблюдател

Да бе, мрънкане в постсоц стил - само това си може Буцев. Какво е сътворил за 22 години? Абсолютно нищо, освен няколко лигави храчки в подопечната хранилка "Култура"? Такива хора, обломовци, паризити, мрънкала и нищоправци по-добре да замълчат!

- 12-07-2012|Ясен Б.

Липсва критична маса не като брой хора, населяващи дадената територия, а като среден интелект, населяващ главите на същите тези хора. Изглежда всяка нация има някакъв общ коефициент на интелигентност, който като падне под някакво критично ниво... започва да става страшно.

Аз живея в България, в дълбоката провинция, много красиво и идилично, но СТРАШНА ПРОСТОТИЯ. Няма какво да го увъртаме, политическата коректност тук е пагубна. Аз виждам по дяволите, че броя на простаците, неуките, некултурните идиоти расте с всеки изминат ден. Срещам ги. Виждам ги. Те са много. Не само там където живея, а навсякъде. През лятото живея на един къмпинг, където би трябвало да се събират хора с усет към природата, морето, поезията, но всъщност такива хора, ако нямаш друга работа можеш да ги търсиш цяла нощ със свещ. Общият, масовият разговор е за нови каравани, джипове, които да ги теглят, има ли или не климатик, за манджата довечера и мастика с мента. Толкоз. Дори след мастиката с мента разговорът си остава на битово ниво. Никой не е чувал за Владимир Зарев. Никой!

Какъв Лувър, какви римски разкопки? България изпростява със страшни темпове. Не съм само аз който забелязва това, тук там като случайно срещнеш човек,прочел поне една книга и неизбежно се стига до тази констатация.

Обикновено съм по-умерен, но взе да ми писва адски по дяволите.

Правителствата, политиците, шефовете и босовете - те са следствие на същия този среден ( и ужасно нисък) коефициент на интелигентност. На тези, които ей сега ще ми кажат, че навсякъде по света положението е същото, казвам - НЕ Е .

Затова важна е не манифестацията на 24 Май, а духът на братята. Той е мъртъв или в най- добрият случай едва помръдва и е на командно дишане. Фактът, че най-високите резултати от матурите тази година са на децата от Американският колеж не ви ли говори нещо? Тези деца къде ще продължат следването си и живота си- в Силистра или в Сиатъл. В Берковица или в Бостън? Изобщо не ги осъждам за това.

Като говоря за коефициент на интелигентност на нацията като цяло, нямам предвид способността да се решават бързо логически задачи. Говоря за способността на политиците да взимат интелигентни решения; способността на обществото НАПРИМЕР да се справи веднъж завинаги с влудяващи битови проблеми като боклуците и бездомните кучета. ВЕДНЪЖ и ЗАВИНАГИ са оператвините думи тук, които биха показали нивото на общия интелект. ОТНОВО И ОТНОВО и ПАК ОТНАЧАЛО ( т.е НИКОГА) е засега начинът, по който се прави всичко у нас. Това е нивото на интелигентност на тригодишно сираче, захвърлено в джунглата.

- 12-07-2012|Иван Рангелов

Ами да, Ясен Б., така е. Всичко това, което описваш, е точно така. Къмпинга, хората там, разговорите, които водят - всичко си е точно така.

Само че ти изобщо не умееш да използваш всичко това, за да си насочиш мисълта в някаква градивна посока.

Защото се боиш. Защото в момента единствената градивна посока е национализмът - национализмът от Възрожденски тип - а ти се боиш от всякакъв национализъм. Златко и други такива като него са успели да ти внушат, че национализмът е непременно нещо лошо, дори нещо пагубно, и ти си им повярвал.

Всъщност, като описваш "изпростяването", което наблюдаваш, би трябвало да си наясно, че и по-тежко изпростяване сме преживявали.

Каквато култура е имало в България преди 1396 г., османците за стотина години са я минимизирали, както се казва. И от там нататък ние като народ сме били оставени на собственото си изпростяване за векове напред - до появата на Паисий и на други след него.

Днес сме вече малко по-друга епоха, днес всичко става по-бързо - и изпростяването стана по-бързо (не сто, а само десетина години бяха достатъчни) - но пък има и шанс излизането от изпростяването да стане много по-бързо (а не да отнеме векове).

Просто трябва да си спомним как сме се успели да се справим тогава - под османска власт - когато не сме имали почти нищо - защото това е пътят, по който ще се справим с трудностите и днес (когато също, както и ти казваш, нямаме това, нямаме и онова, и трето, и четвърто, и пето нямаме - и всичко друго, което за теб е важно и хубаво, ние го нямаме - но въпреки това, щом веднъж се сетиш какво все пак ИМАМЕ, ще разбереш, че именно чрез това, което все пак имаме, тръгнем ли веднъж напред, стъпка по стъпка ще се набавим и всичко останало.)

- 12-07-2012|Ясен Б.

Иване,

на мен никой никога нищо не успявал да ми внуши просто ей-така. Mисля сам. Изживявам сам. Греша сам. Не ме подценявай.

На английски ще ти кажа : Don't patronize me!

Имам изключително богат практически жизнен опит натрупан в много страни на тази необятна Земя и нямам нужда от Златко или теб да ми казват какво изпитвам или какво да мисля.

Но.

Начина на мислене на Златко и на някои хора в този клуб ми допада повече от други хора и други начини на мислене.

Ултра-Национализмът - особено в Блаканския си вариант според мен е една от най-големите простотии. Под "Особено в Блаканския вариант" имам предвид и българския и сръбския и косоварския и албанския национализъм, които се базират на страшните комплекси за малоценност, които са храктерни за същата тази маса необразовани и прости хора, чийто общ брой вече надхвърля значително критичната маса.

Ако още веднъж чуя някой да се оправдава с турското робство за тъпотата и безпросветността ще започна да повръщам неконтролируемо. Аз вече не мога да слушам оправдания с комунизма, ти ме връщаш при османците.

Начинът на мислене на България трябва да се модернизира спешно. Оня ден откриха божествената частица. Хората се готвят да летят до Марс. Какво турско робство, какво Политбюро?

Възрожденският национализъм е твърде мил и твърде архаичен за да говорим изобщо за него в практически план като способ за решение на въпроса със спасяването на потъналата ни в калта нация.

Нищо не предлагам. не мисля, че изобщо има всеобщо решение.ПАТОВА ситуация

На този етап мога само да пожелая успех на отличниците от матурите и да им кажа, че животът им си е техен и да си го изживеят като горди хора , а не като впиянчени, мрънкащи неудачници.

- 12-07-2012|Златко

Ясене, Иван е като малко дете, което върши бели, за да привлече вниманието на майка си. Разликата между него и малкото дете е в това, че той вече не може да бъде превъзпитан. Не си губи времето...

- 12-07-2012|Иван Рангелов

Радвам се да видя, че по-горе Златко за пореден път сам не успява да каже нищо по същество. Нещо повече - Златко не се и опитва да каже нещо по същество. Златко не се и опитва да каже нещо по темата - независимо как той разбира темата, независимо коя точно е темата - Златко не иска, а вероятно и не може - да каже НИЩО по същество.

Вместо това Златко предпочита, ако може, И ДРУГИТЕ да не казват нищо. По никоя тема.

Поздравления, Златко, гениална умонагласа си постигнал, няма що!

- 12-07-2012|Иван Рангелов

А Ясен Б. за пореден път не разбира (или се прави, че не разбира) какво му се казва.

"Ако още веднъж чуя някой да се оправдава с турското робство за тъпотата и безпросветността ще започна да повръщам неконтролируемо", пени се Ясен Б.

Само че аз такова нещо НЕ СЪМ казвал, Ясене Б.

Аз не съм казвал, че ДНЕШНАТА тъпота и безпросветност е резултат от турското робство - аз казах, че ТОГАВАШНАТА, в ония векове тъпота и безпросветност е резултат от турското робство. И това е факт. Както е факт и начинът, по който българите тогава излизат от своята тъпота и безпросветност - и това е начинът българите да излязат и от двешната си тъпота и безпросветност.

Това казвам аз, а който не желае да го разбере - няма да го разбере.

- 13-07-2012|Иван Рангелов

И тъй като Ясен Б. е човечец, който, така да се каже, трудно разбира от първи път, и обикновено се налага да му дообясняваме някои неща по-подробно, ето: специално за него, давам тук какво са правели българите преди, когато са имали още в себе си своя ВЪЗРОЖДЕНСКИ дух:

Протокол за сградата на читалище "Саморазвитие" - Завет, Разградска област, 1915 г.

"Протоколъ

Днесъ, въ срѣда, на 4ий февруарий 1915 година, сутринта се сложи основниятъ камъкъ

на отдавна желаното читалищно помещение съ

театраленъ салонъ. Макаръ и да прѣживяваме

тревожни дни на неизвѣстностъ и изненади; макаръ

и всѣки денъ да очакваме и мобилизация и война, ние прѣзрѣхме печалната дѣйствителностъ и съ жаръ подкачаме тая колкото скромна, толкова и велика работа. Днесъ цѣла Европа се облива съ кърви, човѣшкото неразумие достигна до отвратителна лудостъ; изтрѣбление и разорение човѣшко цари.

И въ тия дни тъжни и печални ние слагаме

основния камъкъ; откриваме извора на просвѣтата,

като извикваме: „Война на войната; да живѣе

науката, която едничка е въ сила да прѣдотврати

кръвопролитията и да присуши сълзитѣ на

хората!“

Главен учител: Наню Попов

Учител: Борис Попов

Учителки: С. Колева,1

Ст.2 Петкова, Ст.3 Попова, П.4

Георгиева

Общински кмет: Христо Коев

Cекретар-бирник и читалищен

председател: Наню Иванов

Помощник-кмет: Нено Филев

Участъков фелдшер: Марин Колев

Началник Т.П. станция: Неделчо Даскалов

Т.П. чиновник: (не се чете, инициали П. К.)

Председател на училищното настоятелство: Велко Неделчев Маджаров

Подпредседател на читалището: Спас С. Стамболов

Заветски граждани: Иван Попов,

Иван Димитров,

Иван Кьорчев,

С. Станев,

Никола Стоев,

Д. Дончев,

Кою К. Мутафов,

Банко Маринов,

Спас Димитров Дончев,

Нено Върбанов Петров,

Неделчо Иванов Ангелов,

Йордан Бонев Узунов.

Майстор дюлгерин: Белчо Андреев

Дюлгери работници: Митю Колев,

Рачо Колев,

Станю Митев,

Марин Митев,

Дочо Стоев.

Гости пожертвуващи: (не се чете, възм. М. Ардити) из Разград,

Марко (не се чете, възм. Меламед) из Русе

"

Това е, г-н Ясен Б. - това са правили българите, в онези времена, когато още ги е нямало днешните Златковци (и Еневци, и Ангеловци) да им мътят главите със своите високоумни теории...

Невидимите кризи

Автор: Георги Господинов

Текстът е четен в деня на откриването на Лайпцигския панаир на книгата 18 март 2010. Георги Господинов беше сред 6-те европейски писатели, поканени от организаторите на панаира в програмата „Autorenspecial“ да произнесат слово на тема „Криза! Каква криза?“.

„Брилянтна лекция“ – така един от най-авторитетните немски всекидневници,„Франкфуртер алгемайне цайтунг“, отбелязва есето на българския писател.

Криза! Каква криза?

Дами и господа,

Пледирам за невинност още в началото. Поканен съм да говоря тук като писател за една криза, която не съм предизвиквал. Нито аз, нито цялата писателска гилдия, нито хората на този панаир, читатели и издатели. В класическия случай писателите и парите са две институции, обречени на доста хладни отношения. Поздравяваме се, но не си говорим, ако перифразираме отговора на Волтер, когато го питат за отношенията му с една друга много по-висша инстанция. Още тук трябва да призная своята неопитност в така важната финансова област. Никога не съм теглил кредит от банка, първо, защото изпитвам боязън от тези институции, и второ, защото никоя банка, както знаете, няма да даде кредит на човек със свободна и малко несериозна професия като писателската. Ето как човек остава невинен и девствен не от добро.

Нека си представим сега как в този момент някъде паралелно на Лайпцигския панаир на книгата се провежда икономически форум. И там темата е „Литературата! Каква литература?“. Поканени са шест европейски финасови експерти да изнесат лекция. Водещи икономисти са напълнили залата и очакват да чуят как литературата влияе върху фондовия пазар, лошите кредити, върху цялата финансова система, върху потребителските желания на клиентите и пр. Знам, че е трудно да си го представим, даже смешно. Защото с известно основание подозираме, че големите финансови играчи не четат много поезия и проза. Не сме виждали банкери, икономисти, финансисти, частни предприемачи, брокери да прекарват с часове над роман или книга с поезия, да спорят разпалено върху Чехов, Джойс или Томас Ман. Това го няма в никой от филмите, които сме гледали. Все ми се струва, че ако финансистите четяха книги, кризите ни щяха да са различни.

Трябва да си признаем тук, че ние, хората от страната на литературата, писатели, издатели и запалени читатели, сме приели до известна степен своето поражение. Приели сме с известно смирение своето място в ъгъла. Политиката и икономиката са тези, които карат света да се върти. Изкуството и литературата в частност са онези допълнителни екстри, без които също можем. Във всеки случай една книга не е по-важен, желан и рекламиран обект от един мобилен телефон или плей стейшън. Свикнахме също така, че сериозните неща за човека и света се казват вечер по новините от сериозни хора със сериозни професии, от икономическите и политическите страници на вестниците. А последните няколко пъти, когато видях в големите вестници големи писатели на първа страница, беше по повод съобщение за тяхната смърт. По ирония на съдбата „смъртта на автора“, все още е събитие, понякога единственото литературно събитие.

Дами и господа,

Ясно е, че утопичната представа за икономически форум, на който се дебатира литературата, засега си остава само в моето въображение. (Но аз продължавам да държа на него.) Най-вероятно такъв форум би завършил много бързо и с всеобщ консенсус, че литературата се оказва икономически неизгодна както за писателя, така и за издателя и читателя, т.е. за цялата верига, за всички нас, които сме се събрали тук. Там липсват големи инвестиции, няма свръхтърсене и свръхпотребление, банките не са така здраво свързани с този бизнес. Литературата е бавно ликвидна, трудно връща макар и малките инвестиции в себе си. Не е свързана с пазара на енергийни източници. А да сте виждали книги да се търгуват на стоковата борса? След всичко казано тяхната конференция може да се закрие, а литературата да се признае за ненужна, особено във време на криза.

За съжаление, ние обаче не можем в отговор на това да закрием икономиката. Но можем и донякъде сме длъжни да говорим за кризата, да я изговорим, да я опишем от нашата камбанария, да се опитаме да я разберем, да я погалим, да я опитомим, да й изръмжим, ако трябва… Да накараме кризата да проговори.

Какви са нашите основания и права да говорим за една финансова криза? Няма ли да ни обвинят, че влизаме неправомерно в чужди територии?

Първото, което ще кажа е, че рано или късно всичко става предмет на литературата, всяка територия. Второ, казано съвсем късо, литературата е отпреди парите. Нашите основания да говорим са до голяма степен исторически. Размяната на думи е отпреди размяната на пари. Очевидно е, но ние често сме слепи тъкмо за очевидности. Работата не е дори в това, че литературата си служи с един инструмент като езика, далеч по-древен от парите. По-важното е, че самото възникване на парите като знак следва дълбоката логика на езика. Далеч преди виртуалната същност на парите е съществувала виртуалността на езика. Както думата съдържа предмета в себе си, без той да присъства реално, така и банкнотата съдържа потенциалните предмети, срещу които може да се замени. Представете си какво щеше да стане, ако си говорехме чрез самите неща. Ако искам да кажа слон, трябваше да го добутам тук. Ами ако искам да кажа пожар или криза?

Накратко, въображаемото, което е в основата на икономиката и комуникациите днес, исторически произлиза от употребите на езика и литературата. От конвенциите, с които човек е свикнал в едни далечни епохи. Литературата и икономиката могат да се окажат по-здраво свързани, отколкото сме предполагали. Един от въпросите, който, струва ми се, витае в пространството на днешната финансова криза, е дали виртуалното не е достигнало своята критична маса? Възможно е знаците да са надвишили означаемите, да си разменяме знаци без покритие. Нека тук се намеси семиотиката. Днешната финансова криза е до голяма степен една криза на виртуалността. Виртуалност, която е достигнала възможния си предел, необезпечена с достатъчно реалност. Като необезпечени с достатъчно гаранции кредити.

Дами и господа,

Идвам от страна, която познава добре вкуса на кризите. Опитвала ги е, нещо повече, почти не е излизала от тях през последните десетилетия. Тези кризи се развихриха след края на комунизма през 1989-а, но те са заченати и отглеждани тъкмо от десетилетията на предишната система. Бях на 21 през 1989 и помня ясно двете сътояния на криза – тази от времето на социализма, зле прикривана от прокъсаното покривало на идеологията, и тази от прехода след падането на стената, която вече никой не се опитваше да прикрива. Моят малък личен списък на кризите започва от 80-те години. Нека уточня, те са свързани със социализма по български и с моето юношество по онова време – т.е. още тук имаме две изначални кризи. И така, списъкът включва:

Енергийна криза. Наричахме я „режим на тока“. Три часа имаш ток, три часа нямаш. Някои се шегуваха, че погледната от космоса, България прилича на дискотека. Всички се бяха запасили със свещи, седяхме в студените стаи, а свещите хвърляха средновековни сенки в нашите панелни апартаменти от ХХ век.

Криза на стоките от първа необходимост. В различни периоди от време изчезваха най-нужните стоки. През 80-те хитът беше отсъствието на олио, дамски превръзки, тоалетна хартия, червен пипер, да не говорим за портокали и банани, които се появяваха само около Нова година. Пуснат ли портокали на пазара, значи е дошла Нова година. Развихме този условен рефлекс подобно кучето на Павлов. Портокали – Нова година. Портокали все пак опитах, но през цялото си детство така и не успях да се добера до бленуваното шоколадово яйце и истински шоколад Милка. Имаше ги само в т.нар. корекоми – магазини, в които можеше да се пазарува само с валута, но за валута трябва да имаш специален статут. Затова първото нещо, което направих след края на социализма, беше да си купя шоколадово яйце. Беше 1990, имаше ги в нормалните магазини, събрах пари. Спомням си ясно как много смутен платих яйцето на касата и, кой знае защо, изтърсих на продавачката, че е за племенника ми. Грабнах го, прибрах се в студентската си квартира, заключих се и го ядох бавно и егоцентрично сам, много бавно, за всички тези години, в които съм го сънувал. Бях на 22. Няма как да забравя оня вкус на шоколад и сълзи. Добре, че никой не ме гледаше. Това беше моята шоколадова берлинска стена, краят на социализма понякога е в такива дребни неща.

Мога да опиша още много локални микрокризи от 80-те, включително цялото информационно затъмнение (да я наречем криза на информацията) след аварията на атомната електроцентрала в Чернобил. Тайната, която правителството и медиите пазеха няколко дни за размера на щетите, беше буквално убийствена. Случи се в края на април, а на 1 май всички ние марширувахме по площадите под пролетния чернобилски дъжд. Разказвам тези неща, за да имаме база за сравнение между онези кризи и тази, в която се намираме сега.

Най-общо казано, онези бяха кризи на дефицита, а тази, казват, е криза на свръхпотреблението. Всъщност, поне за България, кризите от 80-те се пренесоха и в следващото уж вече демократично десетилетие. Комунизмът е в някакъв смисъл радиоактивен, има дълъг период на полуразпад. Така в началото на 90-те, докато стояхме опиянени по площадите, отново като в дежа вю преживяхме режим на тока, както и няколко редуващи се кризи, отсъствие на стоки, невероятна инфлация, фалит на банки, стопяване на всички спестявания през 1996. Между сутринта и обяда на един ден доларът скачаше няколко пъти. Можеше да се види абсолютно празен магазин, с празни хладилници, празни стелажи и неловко въртящи се продавачки. Ето от това би станал добър музей на соца, музеят на абсолютната празнота.

Неотдавна написах сценарий за късометражен 4-минутен филм за тази най-кризисна българска година, 1996. Филмът разказва историята на една майка, която обменя няколко долара за да купи яйца, сирене, гъби, за да направи омлет на сина си. Докато чака на опашката, курсът се сменя няколко пъти и накрая й остават пари само за 3 яйца, от които по пътя за вкъщи оцелява едно. С едно яйце омлетът е много особен. По ирония на съдбата филмът беше отличен на Фестивала за независимо кино в Сънданс, Америка, в началото на 2009, в самия връх на днешната криза.

Това е накратко българският ми опит с кризите преди. Въпросът е, ако си живял в перманентна криза, като тази от последните 30 години, как ще усетиш поредната, за която говорим сега? За да имаш усещането за криза, което е и здравословно усещане, трябва да си пребивавал и в някакво друго, безкризисно време. Има цяло едно поколение, дали само едно, което не е живяло извън тази ситуация. Това поколение няма друга памет, други сетива и друг опит. Как то възприема поредната криза? Как ще реагира на ситуация, в която кризата си е отишла? Знае ли как да живее в нормално време?

Нека дам малко цифри. За последната година в България има нови 100 000 безработни, 50 000 от които са съвсем млади хора. Според Eurostat по критерия „материални лишения“ страната е на първо място в Европейския съюз (51 % от българите страдат от материални лишения). А общото усещане на хората е, че истинската криза още не е стигнала у нас. Поне не съвсем. Струва ми се, че по-страшно от усещането за криза е липсата на усещане, отсъствието на сетива за кризата. Все едно да нямаш рецептори за топлина. Тогава всяка печка или котлон може да те убие. Това, с което литературата може да помогне, е в развиването на чувствителност към кризите. Иначе те стават перманентни, а нашата безчувственост към тях – хроническа.

Пак според данни на Eurostat около 17 %, или всеки шести в ЕС, живее на прага на бедността. Има една невидима европейска държава с 80 милиона граждани в нея. Няма я на картата, но тя е по-голяма от Франция, от Италия, Испания, Полша. Една държава на бедността, голяма колкото Германия. Знаем ли достатъчно за нея?

Но да се върнем на далеч по-малката България. Официално настоящата криза пристигна там през юли 2009. Значи е пътувала около 2,5 години от Америка. Скоростта не е била особено висока. Но пък в тази част на Европа и пътищата не са толкова добри. Истината е, че българското правителство по това време отказваше да я види. Твърдеше, че икономическите показатели са много добри и България е „остров на стабилността“ в океана на световната криза. Това, което сега знаем със сигурност, а кризата го препотвърждава отново, е, че идеята за остров вече е невалидна. Литературата, разбира се, го е знаела преди икономиката. Онези прекрасни редове за невъзможността да си остров и за камбаните, които винаги бият за теб, на Джон Дън – всички ги знаем (благодарение и на Хемингуей) – са от 1624 г. И са част от една книга с молитви и размишления, носеща прекрасното и подходящо за днес заглавие „Молитви при неочаквани случаи“.

Дами и господа,

Тук е мястото да признаем, че кризата, която описваме, съвсем не е единствената, нито дори най-голямата в историята на света. Да, това наистина е донякъде разочароващо, разбирам много добре. Пак не случихме на велико време. Икономистите описват двайсетина подобни големи финансови кризи само за последните 150 години. За първа се смята тази от 1857 г., тръгнала от Америка и масовия фалит на железопътните кампании. Тя твърде бързо преплува океана, което ни кара да мислим, че икономиката вече е била трансгранична. Следва друга знаменита криза, тази от 1873 г., продължила цели 6 години и получила името Дългата депресия (Long Depression). После идва най-голямата, великата Great Depression, която си има точна дата за начало – 24 октомври 1929 г., черния четвъртък. После първата петролна криза от 1973 г., после сривът на Нюйоркската стокова борса през 1987 г., няколкото поредни кризи, съвсем начесто през 80-те и 90-те години, Мексиканската, Азиатската и пр.

Имаме ли име за днешната криза? Уви, колкото и да се разраства, тя никога няма да бъде наречена „Great Depression“. Което в известна степен усилва депресията ни. Липсва й известно величие. Кризите и депресиите ни не са станали по-малки, но начинът, по който ги преживяваме, сякаш се е смалил. Имаме твърде много обещания за спасение, твърде много виртуални изходи. В един разтрошен на парченца, фасетъчен свят, няма как да преживеем тъгата и трагичното около нас по онзи цялостен, завършен и възвишен начин, който те заслужават. От което не ни става по-леко, напротив. Защото и онова, което старите гърци наричат катарзис, става все по-непостижимо. Пренесено към днешния случай, може да се каже така. Невъзможността да преживееш една трагедия, криза, депресия до дъното й, те прави неин постоянен заложник. Кризата се хронифицира. Моята скрита радикална хипотеза е, че от няколко десетилетия преживяваме една и съща хронична криза, с отделни периоди на ремисия. Да не забравяме, че „криза“ е медицинско понятие, употребявано още от Хипократ и Гален, т.е. далеч преди да стане икономическо.

Но въпросът беше имаме ли име за днешната криза. Да, оказва се, че все повече автори употребяват името „Great Recession“. Е, значи добрахме се все пак до някакво величие, до заветното „Great“. (Впрочем според една статия на Catherine Rampell в „Ню Йорк таймс“ от 11.03.2009, с това име са се кичели поне 4 икономически кризи от 1970 насам.) Но „рецесия“ е доста по-лишено от трагизъм понятие, изгубило се е „героическото измерение“. Според икономическата дефинииция, рецесия има, когато брутният вътрешен продукт (GrossDomesticProduct) е отрицателен за две поредни тримесечия. Някак твърде еднозначно и изчислимо. Вън от икономиката думата рецесия се свързва с ерозия на пясъчните брегове, с оголване на зъбните венци и пр. На този фон „депресия“ сияе с цялото си ветрило от значения. Тук наистина има мит, има легенда. Литературата и психоанализата са си свършили работата. Тук има истинска дълбочина във всеки смисъл на тази дума. В геологията депресия е дълбина, падина, океанско дъно. Впрочем най-голямата депресия в света е Марианската падина. Ето ти още една Great Depression. Можем да съпоставяме с нея тази от 1929-а година, както и собствените си тъги и депресии. Депресия, дълбока колкото Марианската падина. Звучи като стихотворение.

Дами и господа,

Позволете ми, след като отдадохме дължимото на историческите, етимологическите, географски и дори геоложки измерения на кризата (и депресията), да надзърнем и в нейните частни лични дълбини. Тук, за разлика от икономиката, съм истински специалист, както и всички ние, струва ми се, които сме от страната на книгата.

Всъщност една от хубавите страни на тази криза е, че тя ни дава повод да говорим за неща, които се простират отвъд нея. Наричаме я финансова, защото е най-лесно да видим тази част от айсберга. Всички са чувствителни, когато става дума за пари. Но единственото число тук е измамно. Кризите, и то видимите, са повече от една. В краткия каталог влиза екологичната криза, специално държа да отбележа мистериозното изчезване на пчелите през последните години; също кризата с изчерпването на енергийни източници и пр., и пр. Неща, за които толкова е говорено, че вече сме спрели да ги забелязваме. Освен тях обаче става дума и за друга, по-трудно видима лична и глобална криза, която не се изчерпва с банкрута на банки. Каква е тази криза? Ето един възможен отговор.

Ще я нарека криза на лесните обяснения на света. Или криза на скъсения хоризонт. На отсъстващата трансцедентност.

Известно е, че финансовата криза стартира с т.нар. лесни кредити, отпускани бързо и леко, без достатъчно обезпечаване и гаранции. Знаем, че „кредит“ идва от латинското credo – заемам, но и вярвам, доверявам се. Така етимологията ни подсказва, че преди кредитната криза е кризата в кредото. Днес имаме замразяване на кредитите, преведете си го и като замразяване на доверието, на вярата.

По аналогия с това сме изправени пред една система от бързи, лесни и повърхностни обяснения и ценности. Пазарът и медиите в голяма степен стимулират тези процеси. Пазарът иска да купиш на мига, да не мислиш прекалено дълго. Автентичният човек е потребяващият човек, пазаруващият човек, алчният за света човек. (Greed is good, както гласи известната фраза на Gekko.) Не се колебай, казва пазарът, това е твоята природа. Пожелай, вземи парите и го получи сега. Живей днес. От другата страна стои културата с всичките си колебания. И с абсолютно непазарната идея как ще се живее утре. Два различни свята, напрегнати помежду си. Ясно е на чия страна е надмощието. Твърдя, че смисълът на литературата е да застава на страната на губещите. Ценността да си победител и да си неуязвим е естествена за системата на капитализма. Но за хората, които са от нашата, губещата страна, си струва да стоят зад уязвимостта като ценност, зад колебанието и несигурността. Вярвам в колебаещия се човек.

Каква е връзката с медиите? На едно място Милан Кундера ги нарича „редукционисти на смисъла“. Волно или неволно те пренасят, а често и участват в произвеждането на лесните обяснения за света. Разбира се, медиите също страдат от кризата. Свиването на медийния пазар, падането на тиражите, губенето на рекламодатели е факт. Но стратегията на тяхното спасяване, поне в България, включва още по-силно редуциране на смисъла. Първото, което отпада от един вестник, са страниците за анализи, разследваща журналистика, публицистика и страниците за книги и култура. Намирам това за доста недалновидно в дългосрочен план. А и не трябва ли тъкмо във време на криза да има по-голямо предлагане на версии за случващото се отвъд непосредсвената видимост на фактите?

Към лесните обяснения за света (лесните кредити) ще прибавя и експертното, икономическото обяснение. Тази криза е поражение за самозабравилия се Хомо Икономикус, както писаха някои анализатори. Поражение за идеята, че светът може да бъде обяснен единствено през икономически отношения, парични потоци, пазари, лихви, кредити. Дори икономическите депресии не могат да бъдат обяснени единствено с икономически параметри.

Ние не сме направени от икономика и политика. Направени сме също така от тъга и колебание, от такива крехки и необясними неща.

Всяка криза има видима и невидима страна. Едната можем да измерим, другата – не. Как се измерва тъгата? Въпросът е да имаме сетива и за двете. И да не се опитваме да лекуваме едното с лекарствата за другото. Защото няма как да излекуваш тъга с антибиотик. Нито частната си депресия с финансова инжекция.

Помня, че баба ми още в края на 70-те години се вайкаше как светът ще свърши през 2000-та година. Тя четеше вечер Библията шепнешком. Кориците бяха обвити с тогавашния официозен вестник „Работническо дело“, по конспиративни причини. Комунизмът и библията никак не се обичаха. Пък и нали религията беше опиум за народа, както справедлив беше отбелязал Ленин. Та баба ми вземаше всяка вечер своя опиум, опакован в партийния вестник и започваше тихо да срича, кой знае защо все последната глава, Апокалипсиса или Откровението на Йоан. Вечер след вечер. Правех се на заспал, но как да заспиш на огнени конници, тръбящи ангели, огън и жупел? Чух я веднъж да казва на някого, че Апокалипсисът щял да дойде точно през 2000. Бях на 9. Бързо направих сметка, че по това време ще бъда на преклонната според мен възраст от 33 години и не се плашех много.

Баба ми, Бог да я прости, позна.Умря точно през 2000 година. Понякога краят на света е много лично нещо. Както може да бъде лична една криза.

Пред прага сме, това е само частна интуиция, на една нова криза, аналогична на тази с изчерпването на нефтените залежи и енергийните източници. Ще я нарека Изчерпване на залежите от смисъл. Да, до голяма степен това ще е глобална, световна криза. Може би в отделни страни тя ще има по-особено и по-тежко изражение. Там, където собствените залежи на смисъл никога не са били особено дълбоки. И се е черпило доста по-бързо. Криза на късия хоризонт, криза на мотивацията, на неясното утре, люшкане между депресия и агресия, взривяване на твърде крехките примирия в обществото.

Затова предвиждам страхотно бъдеще за литературата, като произвеждаща смисъл. Нещо като алтернативен енергиен източник. Какво прави литературата, казано най-просто? Разказва истории и с това отлага края (Шехерезада) и разширява света и собственото ни ограничено време и тяло. Животът ни би бил обидно кратък без нея. Какво още? Дава ни инструменти за интерпретация. Учи ни как да мислим себе си и света, как да го разкажем, как да го четем. Литературата е бавна медия, за разлика от класическите и нови медии, но смисълът, който тя дава, има важното качество траене. Бавното трае дълго. Харесвам историята за бедуините, които по време на дългите си преходи спирали често, за да дадат време на душите си да ги настигнат. Скоростта на душата е друга. Твърдя, че литературата знае повече за тази скорост.

И още нещо в полза на литературата. Всичко в крайна сметка се превръща в нейна тема. Кризата също. Както пишеше Маларме, в любимия на Борхес цитат „Светът съществува, за да се превърне в книга.“

Дами и господа,

През цялото време се опитвах да говоря за смисъла, важността и съпротивата на литературата с оглед на една криза, зад която надничат други, невидими кризи.

За да сме честни, нека в самия край кажа нещо, което сякаш ме опровергава. Да си припомним, че Голямата депресия от 1929-а се случва в края на едно от най-великите литературни десетилетия, в което излизат книгите на Джойс, Пруст, Вирджиния Улф, Томас Елиът... Звучи доста обезкуражаващо. Но все пак остава надеждата, че тъкмо тази голяма литература е донесла смисъл и утеха за частните тъги и депресии на преживелите 1929-а. Което никак не е малко.

На самия финал бих дал своето доверие и личен кредит на споменатия Томас Стърнз Елиът, който изрича: „За нас е само да направим опит. Останалото не е наша работа.“

Впрочем самият той, както знаем, е работил седем години в известна лондонска банка.

Словото е публикувано във в. Култура, 23 Април 2010, бр. 15

Георги Господинов е български писател и поет. Романът му Естествен роман (специална награда на конкурса за нов български роман „Развитие“) е преведен на няколко езика и се радва на добър прием в Германия и Франция.

Коментари (14)

- 27-05-2010|читател

Цитат:

Трябва да си признаем тук, че ние, хората от страната на литературата, писатели, издатели и запалени читатели, сме приели до известна степен своето поражение. Приели сме с известно смирение своето място в ъгъла. Политиката и икономиката са тези, които карат света да се върти.

Някога изкуството и литературата също са карали света да се върти. В наши дни просто те са много хилави, не че светът е толкова затлъстял. Нито толкова е порастнал.

- 29-05-2010|Любомир Денев - Мнение

Това трябва да се прочете по всички ТВ вместо новините в prime-time!!!

- 30-05-2010|Петър Митов - Криза! Каква криза?

Предлагам да впишем псевдоинтелектуалеца господин Георги Господинов в "Инвентарна книга на капитализма".

- 30-05-2010|Geg - Капитализмът е морален (по Айн Ранд)

А не е ли "смисълът на литературата е да застава на страната на губещите" рекламен слоган, зад който се крие осъзнато и откровено пазарно поведение на търговците (не е мръсна дума) на литература.

С други думи, ако разчиташ на оборот тук и сега, с популизъм култивираш "уязвими и губещи", за да те купуват и да си сгреят душата с обяснението ти (на един авторитет - не тяхното, защото щеше да личи, че е оправдание), че са загубили безвиновно: заради "лошите" пари, капитализъм и други "бездуховности"...

Капитализмът е морален и парите са велико изобретение на човека, също като буквите и цифрите. А смисълът на литературата е да бъде честна спрямо смисъла на думите, да не словоблудства.

- 06-06-2010|Иванов - Капитализмът

Бил морален. Кое му е моралното? Че в името на максималната печелба е готов на всяко престъпление. Че в името на тази печалба и ненаситна алчност предизвика тази, и много други кризи преди това. Тези иманетни кризи на капитализъма, които са нелечими като спина и рака, ще го ликвидират един ден, който не е далече, и заместят с строй и икономика, почиваща на по-хуманни принципи. В центъра няма да е печлабата на всяка цена, а и нещо друго човечно, което ще я направи по-благосклонна на хората и обществото като цяло.

Та този Айн Ранд има много здраве за неговият морален капитализъм, в който няма грам морал, а само интереси, голи сметки и неистова жажда за максимална печалба.

Капитализмът е само един от етапита в икономическото развитие на човечествето. След него идват и следват други икономичеси и политически системи, които да се надяваме, ще са по-добри от капитализъма. Ще са без неговият "морал" и фатални недостатъци, които ще погребат в недалечното бъдеще .

Да се надяваме, че ще вземат от неговия динамизъм и ефективност, като му прибавят повече топлина и човеност.

- 06-06-2010|Златко

Милият Иванов! „Този Айн Ранд ...“

Като онзи баща, дето викал на даскала: „Абе знае той, знае кой е тоя Ръдърфорд, дето разбил атома, ама той не бил от неговия клас ...“

- 07-06-2010|Гост

Нали в името на унищожаване на капитализма "другарите" избиха милиони невинни хора!

- 07-06-2010|Гост

Накои се страхуват от истината и наричат "псевдоинтелектуалци" тези, които я казват!

- 07-06-2010|Geg - Уточнение - за Иванов

Айн Ранд, ако все още не сте разбрал, е жена. Истинското й име е Алиса Розенбаум и е родена и израсла в Русия (вярно, царска...)Романите й са дебелички (ама то и Капиталът си го бива), но "Капитализмът - непознатият идеал" си заслужава прочитането, преди да се отрича моралността на капитализма. Виж "капитализъма" е друга бира ;)

За него не ми се говори :))

- 18-06-2010|lff - Една мутация

Моята истина е (а те по принцип са много), че Светът стана магазин „за 1 лев”, а Животът една неделна екскурзия в Мол-а. До друго капитализмът (в този му вид, не мога да зная, дали той може да има друго лице и име) не успя да ни доведе. Ако комунизмът беше експеримент, то капитализмът е мутация. Но не това е темата на Господинов. Създаваме един Свят, в който духовността се превръща в синоним на неуспех. Ще кажете: „Той ми говори за духовност, защото няма „кинти”, а без „кинти” не може да си купи дори „романче”, нито да гледа „Секса и града”. „Ние не сме направени от икономика и политика. Направени сме също така от тъга и колебание, от такива крехки и необясними неща.” – това е темата на Господинов. Ако не сте съгласни, купете си „тамагочи” или играйте „Фермата” по „Скайпа”, или, най-добре, прочетете „451 градуса по Фаренхайт”. Аналогии, какво толкова...

ПС: И един цитат от Айн Ранд: „Важното е какъв е човекът и как се развива, а не какво е направил или не е направил за другите.” Е, и това е капитализма.

- 09-07-2012|Кръстина - За кризата, литературата и скоростта на душата.

Страхотен текст! Великолепна послание. И на мен ми се ще повече човеци да го чуят.

- 10-07-2012|blag009 - Не са хладни ...

"В класическия случай писателите и парите са две институции, обречени на доста хладни отношения."

Не са хладни, гладни са.

Понеже си писател г-н Господинов, "отвий" си малко въображението и ми кажи КОГА и КАК е прочетена първата литературна творба през каменната ера?

На времето ... предиии леле 50 лета, някъде към 1962 г., четох един подобен разказ ... страхотен е, кеф ти хумор, кеф ти тъжна философия как стомаха определя битието???

Кибик Блаже

- 10-07-2012|Radka Falk

Blagodaria, Georgi za chudesnata statia!

Imahme, predi vreme, edin semeen priatel Clyde,koito mi kaza vednaj:"Kogato prochetoh Georgi Gospodinov,reshih,che v niakoi ot minalite si jivoti,sam bil balgarin."

Blagodaria ti!Nie,s Gaustin se gordeem s teb.

Забързването на света

Автор: Владимир Левчев

Смъртен гърч или родилни контракции?

Спомням си как се присмивах на стихотворението на един български поет от комунистическото минало, който беше написал, че окото на кравата му е телевизор. Представях си как поетът напълно втелен съзерцава окото на кравата и двамата преживят…

Но днес, вървейки нагоре по една витошка пътека ми хрумна нещо доста подобно: че блясъкът на компютърния екран не може да се сравнява с блясъка на слънцето в планинския поток. Нито пък блясъкът на звездите от Тротоара на славата в Холивуд може да се сравнява с блясъка на звездите от кънтящия купол на вселената. Нито учестеният пулс на едно топло сърце на две ребра и две кожи разстояние от твоето сърце може да се сравнява с машинния пулс на i-pod-a…

Дали не остарявам?

Или пък светът остарява? Сетивата му повяхват. Окото на кравата е станало стъклено и безжизнено като окото на стар телевизор. Блясъкът в планинския разпенен поток няма вече мирис, няма подвижно пространство, няма светлосенки – плосък и пластмасов е като блясъка на компютърен екран. И нощното звездно небе е вече равно като тротоар, в който са вбити помътнели звезди. А ритъмът на топлото сърце до теб е ритъма на медицинската машина „сърце-бял дроб“…

Но защо когато хората (и световете) остаряват, започват истерично да се карат, да изискват настоятелно това, което безвъзвратно са изгубили? Не трябва ли старостта да ни учи на смирение и толерантност?

Съвременният глобален свят е немислим без толерантност към инакомислещите, към друговерците, към другите народи и раси. Нужна ни е толерантност към Другите в смалилото се пространство на света. Но ни е нужна и толерантност към Другите във времето. Към по-младите или към по-старите от нас.

Защото никога досега толкова много поколения, и толкова драстично различни помежду си поколения, не са съжителствали на земята. Никога досега не са били живи и активни по едно и също време няколко различни епохи.

Поради удължаването на живота, осемдесетгодишните са все по-голям процент от населението. И са все по-трудоспособни. Но осемдесетгодишните днес са се формирали като личности още преди Втората световна война! А това значи и преди телевизора (макар и не преди кравата), преди рок-енд-рола, преди атомната бомба, преди космическия кораб, преди Студената война. Четиридесетгодишните са най-реализираните и най-активните. Това е възрастта на новия британски министър-председател и на нашия предизвикващ толкова спорове финансов министър. Но и 40-годишните са започнали да се формират като личности преди края на Студента война и преди появата на интернет. А новото поколение, двадесетгодишните, петнадесетгодишните, се формира в радикално различна епоха, която ние, по-старите, само се мъчим да разберем.

Никой не спори вече, че персоналният компютър и интернет поставиха началото на една радикално нова епоха. Компютърът и интернет промениха, променят и ще променят света много повече от Гутенберговото изобретение. А може би дори и повече от самата писменост.

Но всички ние – толкова различни генерации – живеем заедно на този исторически предел … В едно от най-добрите си неща, писани през последните 20 години, баща ми сподели, че си е забравил очилата в друга епоха. Но и аз самият вече – с петте си диоптъра от мъчителна работа с компютъра и с другите, умствените диоптри – се чувствам като древен старец, когато разговарям със сина си. Макар че съм човек, който оценява положително и ползва активно откритията на информационната епоха, който приема не само без старческо мърморене, а дори и с известен ентусиазъм новия глобален свят след Студената война, аз също съм без очила в новата епоха…

Но все пак какво става със света? Какво означава това постоянно забързване? И нашето все по-голямо изоставане… За последните 10-20 години светът се промени толкова радикално, колкото в миналото не се е променял и за много столетия.

От епохата на файтона и каляската до века на парахода и парния локомотив, до нашето трескаво време на автомобили, самолети, космически кораби… От хилядолетията на меча и стрелата, до няколкото векове на куршумите, до века на динамита, до нашето все по-бързо време на бомбите, атомното оръжие, Звездните войни… От валса и операта на 19 век, до скокливия джаз на ранния 20-ти век, до лудия рок на 60-те, до френетичния къртечен рап … От многотомните романи на Толстой и Дикeнс, до джобната Агата Кристи, до телевизионния сериал, до компютърната игра… от сричането на самотен средновековен монах, надвесен над непонятен ръкопис-палимпсест, до светкавична и масово-достъпна интертекстуалност чрез Гугъл… днес ние не четем, а прелитаме над масиви от текстуална, аудио, визуална или цифрова информация, прелитаме в треска и шемет над цялата памет на вековете … Но знаем ли нещо? Човекът в треска може ли да види и осъзнае нещо?

И докога ще продължава да се забързва така света?

Дали това не са предсмъртните му гърчове? Или може би са родилни контракции? … Дали сме вече в навечерието на Края на света? Или идва време да се роди Свръх-човека?

Миналата седмица един компютър стана майка на първия изкуствен организъм.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (3)

- 31-05-2010|deyana krasteva - trudni za otgovariane vaprosi

Mnogo mi haresa statiata, naistina zagledani v ekrana na komputara, zabravihme kakvo e priroda i da i se naslajdavame, kakto i kolko uspokoitelno deistva na dushata. Tolkova zabarzania ni jivot taka ni e pogalnal che zabravihme kak da se nasladim na niakoi malki ,no vajni neshta ot jivota ni.Vsichko veche e elektronno i ostanem li bez tok sme tolkova bezpomoshtni kolkoto e edno novorodeno bebe.

Vaprosite koito zadavate g-n Levchev sa mnogo trudni za otgovariane. Mai nikoi veche ne znae nakade sme tragnali i dokade shte stignem s tova si bezotgovorno darjanie kam prirodata i kam samite nas.

- 11-06-2010|Стоян

Вярно е това, което казваш,че ти също си без очила в новата епоха…

- 14-06-2010|Владо - до Стоян

Вярно е, знам. Човек трябва да знае и това, което не знае. На Сократ му е помогнало:-) Най-неграмотните хора са най-самоуверени и смятат, че всичко знаят. Освен това имам син, с чиято помощ гледам в новата епоха. Ако човек си остане в старата епоха, няма дори да забележи, че е сляп. За съжаление това се случва с повечето хора след една възраст. И често тъкмо тези хора управляват. Да вземем например бившите агенти на ДС у нас.

Похвално слово за българското слово

Автор: Петър Увалиев

Простете ми. Пръв аз съзнавам – и признавам, че съм донякъде натрапник в този дом на духа, закрилял и окрилял рой мислители, ревнители за културния възход на България – странна страна, в която ръст и възраст, крепка духовност и крехка държавност не си съвпадат и така озадачават стъписаните чужденци, че те просто не проумяват с какъв аршин да мерят нашата мяра.

Но кой съм аз да си въобразявам, че очилатото ми късогледство ще види по-далече от втренчения им поглед? Българското не ми е занаят, то ми е инат. Но точно поради това упорство цял живот съм гледал на България от упор, па било то понявга и с укор. Така е било в софийската ми младост, така е и в лондонската ми самост.

Затова ви моля да вярвате, че не заговарям в пристъп на най-всекидневно, неоправдано и необуздано самомнение, което никне под път и над път и е толкова жилаво, че дори и на камък вирее. Изправям се тук с някакъв особен примес от смирение и задоволство, отлика на длъжник, комуто честта да бъде сред вас позволява да се отплати поне малко от малко за най-многото и най-милото, което род и родители са ми дали: езика, на който ви говоря. Защото не аз говоря език на който сега ви говоря, а езикът, на който сега ви говоря, ме говори!

Тази усукана игрословица не е трикратен словесен смъртен скок, зрелищно филологическо потомче на нявгашното постижение на Лазар Добрич – главозамайващо, но все пак цирково. Вярно е, че хитрините на неуките науки край нямат. Но не по-малко вярно е, че тази предизвикателна прогласа на предимството на езика ствол пред мисълта вейка е честен стремеж на обичайно самодоволния разсъдък да прекоси самоналожените си граници, за да признае и правата на отвъдразсъдъчното и едва ли не да насили съзнанието да изповяда, че подсъзнанието му е рода.

А и това подсъзнание, което постоянно подозираме, а рядко прозираме, и то самото е устроено като своеобразен език, който търпеливо очаква да бъде проговорен, за да стане достояние на все по-разведряното и затова все по отзивчиво съзнание.

И българският говор се зачева като предговор, после прераства в отчетлив преговор със слушателя и най-сетне се установява като договор и едва ли не като заговор с онзи, който е посветен в паролата на неговите потайности. И тогава, вдъхновено и проникновено, из пашкула на езика излита пеперудата на мисълта.

Това преображение повлича крак. Друго чудо очаква българският род, домашно и вселенско: чутото се превръща във видяно, звукът става знак. Букви хукват през страниците, духовни бранници, които напредват в строен строй и провалят прокобата на времето, брава на всяка забрава. Така се ражда книгата, паметник на паметта.

А ето че ние, нехайни наследници на този победоносен поход от минало към бъдеще, почти не си даваме сметка за него и дори не се вълнуваме че тук, сега, сме окръжени от величави хартиени тухли, с които се гради вечността, която е българска, защото ваши и мои са буквите, в които тя е въплътена.

А всяка книга, която се издава, ни издава тайната на тази вечност: тя е вечност на езика, който никога не се застоява и с един и същ дьх ни отграничава от другите и ни приобщава към другите.

Това е така, защото отекне ли гласът ни, той от само себе си се наглася към желания отглас на онзи, който го слуша. С тази нагласка езикът така се урежда и подрежда, че повежда слушателя-послушник към благодатта на съмислието, а запрашва непослушника в мъртвилото на безмис-лието и без-смислието. И Философският трактат в Симеоновия сборник, и Шестодневът на Йоан Екзарх са преноси от подсъзнанието до съзнанието още преди да бъдат приноси към езикознанието. Още навремето нашите предци са прозрели, че който назовава, па било то и вещественото, той призовава същественото, което прави човека човек.

И защо един техен невзрачен потомък да не се съблазни да покаже, че е научил някоя и друга тежка дума, и да каже, че щом на старогръцки мета значи и „отвъд“, очовеченият от езика човек може да бъде наречен мета-човек, проводник на Отвъдното. И грях да ни е на душата, че днес ние само преживяме онова прозрение, което прародителите ни са преживяли и преживявали: езикът е отвор на съществото към същественото.

Затова не е ли чинно и редно, поне за изкупление грехов, да се запитаме какво точно значи за този мета-човек да говори български? То значи: да осъществяваш най-своето си. Езикът, който ни говори, е глас на тази наша съдбовна сьщественост.

И нека ми простят многоуките филолози, които са изучили от игла до конец где-що има да се научи за езика, обект на познанието. Аз съм само словоохотлив самоук, за когото самият език е субект на особено по-знание, което се отнася към знанието, както по-доброто надвишава доброто. Меракът по това по знание ме увлича и повлича и превръща в иманяр-самец, тръгнал да се рови из езиковите ни подмоли, пришпорван от налудничавата надежда, че може пък да му се случи в тъмна доба да изрови нашенско съкровище, зарито някъде по мъгловитата бразда от моето ограничено съзнание до българското неограничено подсъзнание: от Стефан Младенов до Карл Густав Юнг, побратимени в еднаква посмъртна почит. И така тихомълком аз крача ли крача все по синора на това двулико единство, може би защото на езиковия мета-човек, който се замисля, е писано да обмисля и премисля все една и съща темелна мисъл.

И навярно затова като бедния наивен Дон Кихот, който мечтал за подвиг цял живот, че дори вятърни мелници му се сторили кралимарковски исполини, и на мене май се е сторило, че и самият Философски трактат в Симеоновия сборник е донякъде своеобразен иманярски докладен дневник, който изважда на бял свят заровени дотогава скъпоценни философски означения и определения – какво е например същност и какво е естество. Мислил е езикьт ни и още мисли, макар и който драговолно му се отдава, често се озадачава. Който си заговори, невинаги е готов веднага да си отговори. Но макар и тромав, този отговор го спуска до глъбината на глъбините: до прозрението не че човек е такъв или онакъв, а просто че е.

Друга такава иманярска находка е смисълът, скътан в звука. И който се е зарекъл да слуша езика, той понявга чува чудеса. Например: безобразният, безизразният звук ,,ЪТ“, орисан да остане навеки глухоням в романските езици, изригва със страшна сила – и то не у друг, а у най-изтънчения, най-паяжинено изнежения Николай Лилиев: На страшен съд вървят тълпи. А в мощна гръд там мрът мечти. Не спи – кипи Градьт. Ът, ът, ът, ът. ът. Не е ли този громол ек от конски тропот, който може би кънтял е из крайдунавските равнини? Ние сме го забравили. Езикът го помни.

В лабиринта на тази потомствена езикова памет, стигнала един Бог знае как до прековременния слух на поети прорицатели, дебне потулен и друг самопродвижен, ритмичен и метричен подтик, който изтласква изпосталелия потребително-осведомителен брътвеж на всекидневието ни:

С враг врагувам – мяра

според мяра.

С благ благувам – вяра

според вяра.

Като пищните двери на олтара на Свети Йоан Кръстител в Арбанаси, набъбнали от златогрейни резби, тържествено се разтваря този симетричен изказ. Изведнъж тази правна обрядна съразмерност, осъществена сякаш по образ и подобие на двукрили митични мостове, в които уста майстори са вграждали най-милото си, неочаквано се разтърсва, разсечена от внезапен вик и повик, без следа от последователността, предписана от какъвто и да било логичен канон:

Леле моя, сабя халосия!

Море люта одринска

ракия!

Избуял в първичната си подсъзнателна стихия, езикът се е отърсил от игото на опитомената граматика и е лумнал напук на благовьзпитаната логика. Пред този вулканичен взрив е безсилно дори и най-взискателното лабораторно раздвоение на езика на знак и значение. Тук знакът се самоозначава. Съдържанието се самосъдържа. Формата се самооформя. И при все това съдържанието се сдържа във формата и формата се дооформя в съдържанието.

С тази категориална ерес нашият размирен език би смутил не един окъснял позитивист. Но затова пък би възхитил подранилия Хайдегер, който обича да чопли думите, за да сцежда из тях смислов сок, сгъстен в отделни срички или разместени ударения. За най-далновидния съвременен рентгенолог на езика би било радост велика да се наслади на познавателната ценност на познание и по знание, завет и завет, лек и лек. Най-вече за него би могло да се повтори казаното отколе за Симеон: „Той извади на показ мислите, скътани в дълбочината на трудно прозримите книги".

А да извадиш наяве, значи да осветиш повърхностното различие, което не противоречи на дълбинното единоречие на езика – да възкресиш стародавната аллотрион фос – загадъчното сияние на Другото, което озарява Същото. А това е така, защото дори и строгият рационалист Лайбниц, ако би заговорил на езика, който сега ви говоря, положително би казал: „Език е онова, поради което съществува нещо, а не нищо".

Но къде се таи това нещо, без което всичко би било нищо? Не в съсухрените речници и още по-малко в заимствани чуждици-етикети, лепнати на празни буркани. То е в самите нас.

И ако е така, къде сме ние? Ние сме в единственото си езиково месторождение. А где е то? – тревожно пита Яворов и покъртително си отговаря:

Къде си ти, родино моя?

Във този хълм и онзи дол,

които днес един, друг

утре ще насели?

Не, ти си в мен, родино

моя.

И радостта е скръб.

Скръб е, защото ние весден усещаме, че около нас все повече се разраства гибелна езикова пустиня. Преди век и повече Ницше бе предугадил угрозата от такава грозна духовна суша. И затова сега посред горди книги, които не търпят вериги, из едно гърло бликват два гласа: неговото негодувание и нашето порицание:

Проклет да е онзи, който полива пустинята.

Източник

Петър Увалиев (псевдоним Пиер Ув) е български теоретик на изкуството, критик, писател, публицист и семиотик, роден на 12 януари 1915 г. Той е почетен доктор на Софийски университет „Св. Климент Охридски“.

Коментари (10)

- 26-05-2010|Павлов Д.

Текстът доставя неверояно удоволствие.Рядко се срещат и все по.малко остават хората способни на такъв изтънчен изказ

- 26-05-2010|Павлина

Едно голямо благодаря от мен за препубликуването на това слово. Преди много години беше излъчено по телевизията – произнесе го самият Петър Увалиев. Оттогава съжалявам, че не мога да го чуя отново или поне да го прочета. Спомням си, че тогава си казах: “Господи, колко богат е българският език!” Поразяващо красиво и образно слово!

- 29-05-2010|цвети

Преди години слушах Петър Увалиев да проглася тези думи в 65 аудитория на Университета - благодаря, че ме върнахте към онова дълбоко преживяване!

- 21-11-2011|ГеА - Езикът, който ни говори

"Не е ли този громол ек от конски тропот, който може би кънтял е из крайдунавските равнини? Ние сме го забравили. Езикът го помни."

"Избуял в първичната си подсъзнателна стихия, езикът се е отърсил от игото на опитомената граматика и е лумнал напук на благовьзпитаната логика. Пред този вулканичен взрив е безсилно дори и най-взискателното лабораторно раздвоение на езика на знак и значение. Тук знакът се самоозначава. Съдържанието се самосъдържа. Формата се самооформя. И при все това съдържанието се сдържа във формата и формата се дооформя в съдържанието."

Като имаме предвид най-малко горното - тогава не може езикът да е пустиня там, където има кого да говори или поне сянка от пясъчно зрънце, върху която да се запише.

Но пък и логиката не може да е благовъзпитана - тя е повече от обеднената словоформа на празните човекоформи.

- 11-07-2012|Кентафър - Молба

Златко, моля те да смениш боичките на листа. Така се чете доста трудно - трябва да се взирам ... Смили се над уморените ми очи.

И благодаря за възможността да се срещна с ... този ... не знам как да го нарека! Това беше удоволствие, граничещо с френетичен екстаз!

... луда работа!

- 11-07-2012|Златко

Цвета на текста ли имаш пред вид, Кентафъре? Ще се опитам, ей сега...

- 12-07-2012|Кентафър - Благодарности!

Не знам дали си променил нещо или си въобразявам, но сега буквите ми се струват малко по-тъмни и чета с лекота. Благодаря Златко!

- 12-07-2012|Златко

Почерних шрифта малко, да. Действително имаше нужда. Благодаря за подсещането!

- 13-07-2012|Кентафър - Шрифта ...

... и така всяка публикация.

- 13-07-2012|Златко

Ами той цвета се променя генерално за целия сайт.

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 1

Автор: Красимир Дамянов

Приказки за закуска (Закуската си изяж сам…)

1. ЗАЩО МАКАРОНИТЕ ИМАТ ДУПКА

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

Някога макароните ги правели по-дълги. Продавали ги сварени и на кълбо, като прежда, или просто на метър. Чак после се сетили да ги подрязват и сушат, а дотогава човек можел да си ги навие на някоя клечка или ако го мързи, да си ги влачи от пазара до вкъщи. По дължината на макарона се съдело за имотното състояние на купувача. Разправят, че по-богатите граждани в Италия, където за пръв път се появили (донесъл ги, наред с други неша, Марко Поло от Китай), си имали специални слуги със звънчета, които да вървят отстрани и да не позволяват на минувачите да настъпват тестените изделия. Най-състоятелните купували с метри, по-бедните – по няколко крачки, а градските управници – дожите – обезателно по цял километър!

Ето кое се казвало макарон! Дори има една такава картина, която се пази в Музея на хранителните изкуства във Венеция: „Дожи купуват макарони“. На преден план се виждат четири пищни гондоли, между тях, като трамвайна жица, опънат съблазнителен макарон. Гражданите на най-красивия град в света приветствуват от Канале Гранде процесията, по макарона като ноти са накацали ластовички, а от Моста на въздишките, който води от съда към сградата на затвора, надничат тъжните лица на четирима осъдени.

За какво са осъдени тези хора и как надничат от един мост без прозорци, не се разбира, но от израза на лицата им едно е ясно: те никога повече няма да вкусят макарон по-дълъг от половин сантиметър. В затворите в Италия ги нарязвали макароните съвсем ситно като предохранителна мярка срещу бягства с навързани тестени изделия и тъй като още нямали дупка, така се появил кускусът: малки, кръгли парченца тесто.

Дебелината им била различна в различните градове-държавици на Италия. Общо взето на север те (както и хората) били по-дебели от тези на юг. Малко по-тънки били спагетите, а най-тънко – фидето. Производителите на макарони завиждали на производителите на фиде и спагети, защото за макароните отивало много повече тесто и яйца, тежали двойно и тройно, а се продавали все още на метър; благородниците държали на традициите и не искали да се лишат от красивите шествия с макарони. Всичко това водело до непрекъснати разправии за цените и нерядко избухвали истински макаронени войни между градовете. Едва когато Италия се обединила, един майстор на цигулки от Болцано се престрашил и предложил начин хем да се запази размерът им, хем да станат по-леки. Той изнамерил машина за правене на макарони с дупка въз основа на проект за пожарникарски маркуч на великия Леонардо и машина за изтегляне на струни за контрабас. (Колко ли още гениални Леонардови изобретения чакат някой да ги открие!)

Малкото преустройство на макарона, което направил майсторът на цигулки, успокоило обществеността. Всички били доволни от хитроумното нововъведение: аристократите продължили известно време да се мерят по дължината на макароните, а готвачите да ги търсят, защото с дупка увирали по-бързо. Най-радостни били децата: пробитите макарони се оказали чудесно забавление! Сварени и поднесени в чиния, те свирели, ако ги смучеш. Вечерите в италианските семейства заприличали на концерти. Представете си как звучи един такъв оркестър от десет деца, които лапат в надпревара. Славата на полуострова в областта на музиката била отдавна призната, но сега станала почти безгранична. Защото кой музикант, колкото и да е гладен, може да си изяде тромпета, да речем, или пък флейтата? А свирачите на макарони могат. След представлението им остават само дупките, но дори да ги разпилеят по невнимание, няма случай някой да е паднал в тях. Както се казва, дори нищото може да послужи за нещо, стига да се сетиш как!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (2)

- 29-05-2010|MAriyan - Красиво..

Много Красиво! Напомня ми донякъде Джани Рудари (или РОдари) не помня вече.

- 29-05-2010|Златко

О, само почакай, докато се появят продълженията :)

Ромео, Жулиета и тишината

Автор: Неда Антонова

Заради тях двамата преди повече от година си създадох вредния навик да пия сутрешното си кафе права до кухненския прозорец, наблюдавайки отсрещната сграда – стара постройка, основно ремонтирана от общината и превърната в дневен център за възрастни хора „Свети Иван Рилски“.

Всяка сутрин пред сградата спираха коли и набързо стоварваха я бабка с тревирена пола и пъстро шалче от времето на руската басма, я дядка със сако, галоши и анцуг. Наблюдавах чевръстата походка на повечето от питомците на центъра и се радвах на почти детинското им нетърпение по-скоро да се срещнат със своите връстници, с някои от които ги свързва далечна роднинска близост, младежко приятелство, съученичество, а може би и някогашна първа, втора или дори трета любов.

Най-рано в центъра идваше възрастен мъж с гъста бяла коса и също толкова гъсти и бели мустаци. Движеше се енергично, опирайки се на бастун – резбовано дърводелско изделие, повече елегантен мъжки аксесоар, отколкото помощно средство за предвижване – а наближеше ли сградата на центъра, мъжът забавяше крачка, изопваше рамене, но това движение изглежда му костваше усилия, че той кротко присядаше на ниския зид пред входа.

Горе- долу по същото време от противоположния край на улицата се задаваше жена с къса прошарена коса, очила и вестник под едната мишница. Жената носеше цигулка.

Щом я зърнеше, мъжът с трогателен порив се опитваше да скочи от мястото си, но успяваше само да се надигне с олюляване, да посрещне жената, да вземе цигулката от ръцете й и после двамата бавно се придвижваха към най-отдалечената пейка на градината. Там сядаха, тя разгръщаше вестника и наведени над новините, докоснали слепоочия, мъжът и жената оставаха така повече от час, без да направят каквото и да е излишно – а още по-малко уличаващо ги в нещо – движение.

И все пак за мене те бяха Ромео и Жулиета – двама души, напълно лишени от слух; той – след експлозив в мина, а тя– в резултат на вирусно заболяване малко след като била завършила Консерваторията.

Никой не знаеше как бяха живели преди да се срещнат. На психолога в центъра бе известно, че синът на мъжа от години работел в някаква международна организация в Швейцария, а жената имала племенник във Варна, който многократно я канил да се грижи за трите му деца и тя уж се била съгласила, но изведнъж променила решението си и това предизвикало разрив между нея и единствения й роднина.

Един ден имах личен повод да посетя центъра – правех помен на покойния си съпруг и исках ритуалните ястия да бъдат споделени от повече хора – та отидох отсреща малко преди сервирането на обяда, за да мога да прибавя към делничната маса блюдата на помена. И без да искам станах свидетел на нещо, което не мога да нарека близост – то беше много повече – на двама души, за които светът се състоеше само от образи, гримаси, движение и тишина.

Пейката, на която този път седяха, се намираше точно под прозореца на столовата и след като приключих с приготовленията по обяда, аз – дано Бог ми прости този грях! – се прислоних до надиплената завеса и през малкия процеп можах да наблюдавам онова, за което поетът Давид Овадия бе възкликнал: „Аз вярвам в мълчаливата любов“.

И този път двамата четяха любимия си ежедневник. И странно – макар, че бяха напълно лишени от слух – те четяха на глас. Четяха един по един– като че разговаряха – с тих изговор и дълги паузи, както прави човек, когато търси нужната дума. Надвесих се леко и бях толкова близко до четивото им, че ясно виждах едрите букви на заглавията. И тогава разбрах онова, от което и до днес ме побиват тръпки: моите Ромео и Жулиета бяха намерили необикновен начин да надмогнат вечната тишина и всеки ден да си казват онова, което имаха нужда да чуят, но не можеха. Правеха го, посочвайки и произнасяйки отделни думи от вестникарските текстове – все едно изрязваха думите, и ги слепваха в изречения – като в анонимно писмо.

При крайно– макар и във висша степен осъдително! – напрягане на слуха можах да дочуя част от диалога на героите си:

Тя: … много … късно … заспах … снощи…

Той: … ставите ли … щото и аз … от времето е …

Тя: … не е от времето …

Той: … знам, че не е … и аз …така … все по-често …

Тя: … тогава … какво …

Той: … знам какво … и … ще го направя …

Тя: … кое

Той: … което … трябва …

Тя: … какво … ни трябва … на нас … с тебе …

Той: ... всичко

Около месец по-късно от сградата на центъра ежедневно започна да се чува песен – изпълнение на смесен хор – „Пред нас са блеснали житата/окъпани от топъл дъжд… И ний вървим, вървим нататък…“ На хора акомпанираше цигулка.

Оказа се, че старците се готвели за концерт по повод деня на своя патрон свети Иван Рилски.

През есента по телеграфните стълбове в махалата се появи некролог: „Внезапно и доброволно ни напуснаха Йорданка Миткова и Добрин Станев“.

Отдолу– обща снимка на двамата. И текст: „Приятели, вий в други хор минахте…“

Открили ги сутринта след концерта – облечени празнично, Ромео и Жулиета лежали върху застланото с бяла плетена покривка легло на Йорданка. В предсмъртните си писма благодарили на дневния център, че им помогнал да се срещнат и молели да бъдат погребани заедно като съпрузи. Никой от близките им не бил споменат.

На разследващите органи станало ясно, че синът на Добрин искал да го вземе при себе си в Швейцария, заплашвайки го, че ако откаже да замине, щял да го отведе насила, защото „ фактът, че съм оставил баща си в старчески дом вреди сериозно на кариерата ми.“

Църквата не разрешава самоубийците да бъдат погребвани в чертите на гробищния парк, но светските власти съчувствено нарушиха забраната.

За общ гроб бе избрано място върху южния склон на парка – точно срещу отсрещния хълм, където окъпани от топлия дъжд, всяко лято блестят зрелите жита.

Неда Антонова е завършила Института за култура в Санкт Петербург. Работила е като журналист; редактор в художествената редакция на Военно издателство „Св. Георги Победоносец“; писател в групата на военните писатели и композитори при МНО. Основател на сп. „Отечество“. Член на СБП от 1983 г. Автор на стихосбирката „Повторими неща“; на тетралогия исторически романи „Памет“: „Войната свърши в четвъртък“, „Не умирай вместо мен“, „Ангела“, „Приют за щастливи“, както и на други романи. Тя е единствената жена носителка на наградата „Златния меч“ за най-добър разказ на списание „Български воин“.

Коментари (4)

- 30-05-2010|Златко

Кап-кап. Кап-кап. Капе по ризата ми, и се срамувам, и не се срамувам, и благодаря за това, че децата ми не са тук при мен, в стаята ...

- 31-05-2010|вълкова - браво

Каква глупост написах за заглавие -браво-та това горе написаното не е за браво а за преклонение пред автора.За съжаление никой не чете коментарии още повече автора , а така ми се иска да чуе от мен още похвали ,защото ги заслужава.

- 01-06-2010|Неда - Добрата дума

Чете авторът... Ох, как чете!

Благодаря Ви,г-жо Вълкова.

- 08-02-2013|Korf - Mnogo silen razkaz

Pozdravjavam vi za silata ,tocnostta ,dalbocinata i krasotata na razkazite vi ....

Romeo i Julieta ....Darina ....

Prodaljavayte da trogvate sas slovata si !

S uvagenie .

Заекът на Гала – Част 1

Автор: Светлана Дичева

Когато за пръв път стъпих в Париж бях младо и зелено същество в незабравим зелен гащеризон с презрамки. Фотографиите са запаметили завинаги този образ на размазана размечтаност в асансьора на Айфеловата кула или в мощните метални крака на същата тази кула. В този асансьор се роди моят патологичен страх от асансьори. Казват, че страхът се поражда от затвореното пространство, което без усилие напомня ковчег, а мисля, че никой досега не се е отървал от натрапчивия страх, че може да бъде погребан преждевременно и да се събуди сред тесните стени на зловещата консервна кутия сред мрак и няколко шепи остатъчен въздух. Но асансьорът на Айфеловата кула е стъклен с необятна панорама към града. До мен беше съпругът ми, който също като мен стъпваше за първи път в Париж, но беше чел много повече от мен за съкровищата на този град. Той беше по-осведомен по всички останали житейски въпроси, като се почне от начина на приготвяне на турско кафе, боядисването на кухня с латекс така, че стените да не се задушават, и се стигне до категоричния императив на Кант, митологичните размишления на Юнг и мистичните главоблъсканици на късния Лист. С моя жизнерадостен зелен гащеризон аз попивах всичко алчно, ненаситно, като държана на глад коза и в това може би нямаше да има нищо лошо, ако имах поне зрънце критическа нагласа, с която да отсея информацията от изкривяванията на личното мнение. Не беше никак трудно да бъда накарана да се влюбя в едно, а да намразя друго, да взема наготово мнения и позиции, които не разбирах напълно и да ги пришия към канавата на съзнанието си така, че да не могат да се разшият докато съществувам. А съзнанието ми, така или иначе, беше обречено на развитие и тези чужди тела един ден, неизбежно, щяха да предизвикат тумори.

Пианото. Не съм сигурна кога го видях да свири на пиано за пръв път. Мисля, че това беше изобщо първия път, в който осъзнах, че съществува. Свиреше нещо, може би Шопен или ми се е искало да бъде Шопен. Винаги ходеше с шал, заметнат на едното рамо. Обожаваше артистичните шалове, а покрай тях аз започнах да забелязвам, че обожавам него. Беше хладно дистанциран към всичко около себе си и ставаше концентриран и заинтересован само, когато засвиреше. По-късно дъщеря ни започна да свири по същия начин и да усеща света в концентриран вид единствено на пианото. За мен това е почти неразбираемо. Връзката ми с пианото е по-скоро връзка на омраза. Започнах да свиря под зоркия взор на майка ми на шестгодишна възраст и моментално разбрах, че това пиано ми отнема от енергията и времето за игра. Ненавиждах пианото. Затова и свирех колкото да не е без хич. Учителката ми негодуваше и търсеше начини да ме накара да заобичам този тъмен сандък издаващ виещи звуци. Не успя. Затова пък дъщеря ни като че ли беше влюбена в пианото още преди да се роди. Може би защото баща й свиреше в присъствието на растящия корем, а и често барабанеше лекичко с пръсти по опънатата му кожа. Преди първото си концертно участие на същата шестгодишна възраст дъщеря ни до последния момент игра с кубчета на пода в хола. След това засмяно стана, остави играчките в отчайващ безпорядък, така че да даде възможност на всеки преминаващ да се спъне в тях, облече концертната си рокля с волани и дантелена якичка и хукна към музикалното училище. Нито следа от сценична треска. Защо да се бои? Нали пианото и тя бяха едно и също? Нали се беше научила да свири преди да се научи да чете? Спокойствието й изневери, когато навлезе в пубертета. Оттогава не е успяла да си го възвърне. Но това не я притеснява. С вродената си наблюдателност забеляза, че всички възрастни страдат от сценична треска, независимо дали се качват на сцена, или не.

В търсенето на истината всеки от нас стига до кръстопът и не знае в коя посока да тръгне. Така и аз не знаех как да постъпя, когато Елена започна да се топи. Почти две години тънах в догадки дали е болна от анорексия или не и чак след смъртта й си дадох сметка, че съм я посещавала хиляди пъти, а тя нито веднъж не е стъпила у дома. Не знаеше сред какви предмети живея, а това е много важно, за да опознаеш някого. Аз познавах всяка чаша в дома й, можех да наготвя сложно ястие в кухнята й. Наясно бях с папките, които съдържаха сложната документация на дългогодишната й треската дейност. Познавах всеки косъм на кучето й, звука от неговата любима гумена играчка. Тя дори не подозираше, че гледката от моя прозорец може да подведе всеки да си представи, че заснеженият връх отсреща е част от японски пейзаж. Елена никога не чу как дъщеря ми свири на пиано. Виждала я е няколко пъти като дете, но после изведнъж остана встрани от вълненията на семейството, а дъщеря ни полека лека се превърна в девойка и жена. Ако я беше срещнала на улицата, Елена нямаше да я познае. След смъртта на Елена запазих няколко едва ли не свещени предмета – подаръци от нея: едно ангелче, държащо свещица в скута си, коледна чиния за торта и няколко учебника по немски. Запазила съм и два предмета, които си бях наумила да й подаря, но не я открих вкъщи и ги върнах обратно: стъклено шише с ароматни цветя и златиста играчка за елха. Чудно, тя никога не е подозирала, че тези предмети е трябвало да й принадлежат, никога не ги е виждала, а всеки път, когато погледът ми се спре на тях, все едно че виждам нея. Може би защото съм ги купувала за нея и в тях изцяло е закодирана нейната енергия.

Приятелството ни започна в един далечен ден преди много години. Беше рожденият ден на дъщеря ми. На прага на пубертета, малката беше част от дворна банда с около дузина членове от 6 до 18-годишна възраст. Бях поканила най-близката си приятелка с двете й деца, малко по-малки от дъщеря ми и се бяхме затворили в кухнята, за да оцелеем от мощните звуци оттатък. Както се оказа впоследствие, основното забавление на компания беше по-големите да подхвърлят дъщеря ми като топка. За всеобща радост бандата предвидливо беше прибрала всичко по-чупливо и се разминахме с по-тежки поражения от размазани сандвичи по килима. Изведнъж на вратата се позвъни. Някой закъснял от бандата? Не, Елена с огромен букет. Беше научила адреса ми и идваше да ми се отблагодари за дребен жест, който не беше нищо повече от мое професионално задължение. Поканих я. В този момент в кухнята притеснено влезе дъщеря ми и скри в едно от чекмеджетата нещо. Веднага заподозрях, че има нещо съмнително. В чекмеджето намерих гумен член, който се надува, като се постави във вода. Какво да се прави – ексцентричен подарък от членовете на бандата. Опитах се да обърна всичко на шега, но приятелката с двете малки деца се разбърза занякъде и спешно си отиде. Останахме с Елена и избухнахме в смях. Поставих букета във ваза, а члена – във вода. Установих, че водата има превъзходно въздействие. В името на морала и справедливостта реших да се направя на ядосана и с решителна крачка влязох при празнуващите. Бяха потни и весели като състезателни коне в разгара на състезанието. Забавлението спря и всички се втренчиха любопитно и лукаво в мен. Изведнъж разбрах, че това е била основната идея – да ме провокират и да ми гледат сеира. Направих кръгом и се върнах в кухнята. С гърба си почувствах разочарованието им.

Ето го. Той отново е в къщи. В къщата, в която сме живели десетина години, а в неговия дом преди това сме живели шестнайсет. В рамките на един живот това не е никак малко. С една година надхвърля половин век. Ако знаех, че за половин век хората могат така да се сраснат, че да заприличат на сиамски близнаци, може би щях повече да отбранявам личността си от неговата. Щях да се боря да имам собствено мнение по всеки въпрос и в никакъв случай нямаше да харесвам музиката, която той харесва и книгите, които му допадат. Но защо трябва да намразя Моцарт и Бах, Лист и Бетовен, Шопен и Брамс, Томас Ман, Маргьорит Юрсьонар, Сартр и Борхес само заради него?

Сменила съм някои мебели, а това го изважда от равновесие. Според него това е подъл опит да изтрия присъствието му от къщата. Изпада в неконтролируем гняв. Започва „репертоара“ си за скандали от номер едно и преминава през всички научени вече от мен наизуст теми някъде до номер десет. Ако млъкне, мога да продължа, за да му спестя усилието. Научила съм се да изключвам и да наблюдавам движенията на устните му без да схващам за какво говори. Никак не е трудно да усвоиш тази техника, защото той не води диалог, а произнася нескончаем монолог. Подвеждащ е само изразът му: „Или може би и това не е така?“ Не е задължително да му се отговори утвърдително или отрицателно. Какъвто и да е отговорът, монологът няма да спре. Проблемът е, че тирадата продължава с часове. В случая – шест часа. Някъде след третия започвам да се уморявам и ми се приисква да избягам далеч не само от гласа му и тези ексцентрични обвинения, като например защо не помня с какъв цвят дреха е била облечена майка му на годежа ни преди 26 години, а и от цялата карикатурна реалност, от която той е важна част, както, впрочем и аз.

Съседката, внимателно инструктирана предварително, нахлува невъзпитано 3 пъти, за да иска захар, олио и забравена при мен книга. Сяда нахално при нас и поема инициативата да води разговор за времето и нелогичните му колебания напоследък. Говорим за драмата на днешното образование, която обрича младите на сигурна неграмотност. Правя й кафе два пъти, а тя го преглъща с усилие, защото не харесва начина, по който го правя. Накрая изчерпваме всички възможни теми и тя с неохота си тръгва. Гледа ме притеснено в коридора, а погледът й пита: „Добре ли се справих, имаш ли още нужда от мен?“ Час и половина след като си е тръгнала, аз потъвам в подвижния пясък на десетата тема от „репертоара“ и усещам, че пясъкът вече покрива главата ми и само ръцете ми стърчат над него. Изведнъж скоквам и заявявам, че искам „малко да се разходя“. Тъкмо ще го оставя сам да прегледа някои книги и ноти, които иска да вземе. Не го дочаквам да се съгласи, а излитам навън с неистово желание да поема свеж въздух. Тръгвам напосоки из квартала и забелязвам, че ръцете ми треперят. Крещи ми се, обаче няма как и къде, затова оставям крясъка да отеква в кухината на звънтящата ми от болка глава. Когато се връщам, той е седнал на пианото, свири Шопен, обръща се към мен и ми казва с жален глас:

– Ще ми разрешиш ли да остана още малко?

Десет минути по-късно двамата сме се изправили един срещу друг като настръхнали котки. Той настоява да издърпа пианото към вратата, а аз не разрешавам, защото прясно изцикленият паркет ще се надраска.

– Но пианото е мое! – крещи той.

– Апартаментът е мой! – крещя аз.

Шест часа след началото на посещението го изпращам на спирката на автобуса. Той ме целува по бузата и ми благодари за изпращането. С вкус на пясък в устата си тръгвам към къщи и не мога да повярвам, че когато се върна, няма да го заваря там.

В каквато и посока да вървя, за каквото й да мисля, неговото присъствие си е там, някак малко встрани и ме наблюдава отчасти укорително, отчасти с нежност. Защото всяко явление от живота – от мушицата до планетарните проблеми – са нещо, за което той има мнение, и това мнение ми е до болка познато. Понякога неговото мнение ми е по-добре познато от моето собствено. Понякога се заблуждавам, че това е моето мнение, а като се вгледам в него отблизо, разбирам, че е просто негово, но се е просмукало в мен без да разбера как и кога. Той например искрено обожава Пикасо и въобще кубизма като такъв. Стъписах се, когато за пръв път застанах пред кубистична творба и открих, че не ми харесва. Беше невероятно! Но как така? Нали любовта към кубизма се разбира от само себе си? От само себе си? С омърлушена стъпка обхождах залите в музея Тейт модърн в Лондон, а в душата ми нищо не трепваше. Само едно тихо недоумение оформи питането – какво толкова им харесват? Какво толкова се превзема светът пред тези формалистични „открития“ при положение, че не събуждат емоция? „Ами да, как да събуждат, като си неграмотна. За да възприемеш модерното изкуство, трябва първо да се образоваш“, чух неговия глас в черепната си кутия и изведнъж нещата си дойдоха по местата. Точно така – не съм подготвена! Ако не бях живяла 26 години с него, нямаше да се ококоря пред фраза, която иначе бих пропуснала с чиста съвест: „Можете винаги да се възхищавате от Пикасо – той рисува със собствената си кръв...“ Думи на Матис. Докато я чета усещам как очите ми придобиват формата на неговите очи и се присвиват леко от удоволствието, че основанията му за любов към Пикасо се потвърждават от най-достоверен източник. Ха сега имай смелостта да заявиш, че кубизмът не те впечатлява без да се подложиш на риска да станеш смешен в собствените си очи. И така – връщам се пет пъти в залата с кубистични творби. Гледам ги пак и пак. Изяждам в бюфета на Тейт модърн сух и безвкусен сандвич. Пия кафе. Връщам се. Пак гледам. И пак и пак. Ох, може би тези форми и линии всъщност са интересни. О, та това е самия Пикасо! Той не рисува света, а отношението си, конструктивната си представа за света. Не можем да очакваме от него да фотографира една действителност, която и бездруго не харесва на никого. Чест му прави, че я разлага на съставните й части и после гротескно я сглобява. Получава се нещо, което всички ние правим от живота си – една трудна за разгадаване композиция.

Първоначално ми беше малко смешно, а напоследък вече свикнах да усещам присъствието му когато ме ухажва мъж. Забелязвам, че се раздвоявам в областта на съзнанието. От една страна преценявам думите и жестовете на мъжа със собствения си мозък, от друга, неговата гледна точка изведнъж се пръква от някаква черна дупка в пространството и започва да изкривява преценката ми. Много рядко двете преценки се сливат, най-често неговата се оказва различна, диаметрално противоположна и едновременно с това по-силна и помита моята. Така един първоначално симпатичен мъж може миг след това да ми се стори прекалено превзет, необразован, агресивен или чепат. Общо взето винаги можеш да намериш кусур на всеки, защото не е той. А това вече е наистина престъпление! Никак не се изненадах, когато разбрах, че изпитвам физическо привличане от мъже, които доста натрапчиво приличат на него – същия ръст, същата физика, същия цвят на кожата и косата, същите вкусове, същата маниакалност, дори същия кулинарен вкус! Убедена съм, че никога няма да се чувствам добре в компанията на мъж, който не обожава ястия с индийско орехче! Ненавиждам мъже, които са безразлични към начина, по който могат да се подредят зеленчуците в една салата. Той подрежда зеленчуците на ленти, по цветове, в нежни съчетания, симетрично, така че да оформят един изящен център, в който да изгрее контрастно една маслина или стръкче магданоз. Трябва да го наблюдавате как реже! Той не кълца, а действително реже, срязва внимателно плътта на зеленчука, би могло да се каже, че го гали с ножа. С четири вида зеленчуци може да оформи четири салати само според вида на рязането – надлъжно, напречно, на колелца, на кубчета. За отношението към подправките изобщо да не говорим. Колекцията му напомня на многотомна библиотека, а идеите му са напълно нетрадиционни. Пържоли с грозде? Не звучи смешно! Е, понякога може да се окаже, че тъкмо народният опит стои в основата на израза „манджа с грозде“. Той набожда набръчканото изпечено зърно грозде и внимателно го опитва. После изсипва всички зърна в боклука и изяжда само пържолата, но и двамата сме на мнение, че човек не може да се изказва отрицателно за нещо, преди да го е опитал. Да живеят експериментите!

Той притежава забележителната способност никога да не забелязва когато не се чувствам добре. Дали не става въпрос за вродена дарба? Или може би моето поведение го прави сляп за някои досадни болки и неразположения. Философията ми винаги е била – защо да развалям хубавото заради някаква си дреболия? На една от първите ни срещи той рязко отвори гардероба и голата ми пета просто отхвърча. Стиснах зъби да не припадна. Набързо се обух, за да не забележи нищо. Защо да развалям великолепната среща заради подобно недоразумение? По-късно обувката ми беше пълна с кръв, но аз се чувствах герой, защото на килима в стаята не остана и една издайническа капка. Той никога не научи за скалпирането на тази появила се на неподходящо място пета и вероятно няма да повярва. Ще ми каже – измисляш си! Години по-късно една нощ получих кръвоизлив. Стоях в банята и наблюдавах с притъпени сетива как под мен расте странна локва кръв. Преди време бях наблюдавала как изтича кръвта на заклан див заек и не бях кой знае колко изненадана, само не можех да схвана как и защо тази кръв изтича от мен. Не се уплаших, не посмях да го събудя и да поискам помощ. И сега не мога да си отговоря защо постъпих така. Не исках да го безпокоя? Да го будя, да го тревожа, да го карам да се суети по болници посред нощ? След време случката се повтори, но в друг вариант. Една нощ се събудих с пристъп на задух. Излизах на чист въздух, правих си инхалация – нищо. Бях чувала, че под горещата вода на душа белите дробове се отварят. Съблякох се и влязох под душа. Отново нищо. Задухът стана непоносим. Нямах сили да се облека, легнах гола на килима пред банята и започнах да търся онази поза, която по магически начин ще отвори дробовете и ще им даде глътка въздух. Наляво, надясно, по корем, по гръб – не, не, не. Тогава със сетни сили се надвесих над главата му: „Задушавам се, извикай линейка!“ И отговорът му в просъница: „Излез на балкона и подишай чист въздух, веднага ще ти мине!“ Безпомощно се върнах на килима. Съсредоточих се върху дишането, само върху дишането. Дълго мъчително издишване, кратко още по-мъчително вдишване. Няма нищо по-важно от въздуха на този свят, не ми говорете за водата и хляба. Когато въздухът най-сетне дойде и влезе в дробовете без препятствия, погледнах часовника. Четири часа бях отправяла молби за този въздух сгърчена гола на килима. На сутринта се оказа, че толкова настоятелно съм го молила да ми помогне, че той дори не е чул. Не е бил буден въобще. Вероятно съм била толкова плаха, защото съм се притеснявала да не го безпокоя. Защо да развалям хубавото с някакви дреболии?

Ненавиждам да развалям хубавото. Когато един ухажор ми кресна в едно такси, че съм глупава и дори най-основните улици в София не са ми известни, защото бях дала погрешен адрес, аз само погледнах крадешком таксиметровия шофьор и му се усмихнах извинително. Исках да кажа, темпераментен е човекът, лесно избухва, нека му простим. Темпераментният ухажор вероятно още щеше да упражнява темперамента си и аз щях да продължавам да се усмихвам извинително наляво и надясно, ако в един момент не му се стори че съм досадно сантиментална и прекалено добродушна за тези вълчи времена, в които трябва да си перде, за да успееш и не беше ме зарязал толкова грубо, че няма думи, с които да направя достоверно описание. Има само груби жестове, но те трудно биха могли да бъдат вмъкнати в един текст. А конфигурацията от стърчащи, промушени и прочие пръсти е твърде семпла, за да предаде сложните ми чувства, последвали зарязването. Вероятно така се чувства риба на сухо, рак в тенджера с вряла вода, котка върху горещ ламаринен покрив. Но аз така съм дресирана да се чувствам като риба на сухо, рак в тенджера с вряла вода и котка върху горещ ламаринен покрив, че за два дена ми мина и ми стана весело. Всеки път като вляза в такси се изненадвам, че уцелвам адреса, а когато не го уцеля, никой не ми крещи. Странно! Поглеждам съзаклятнически нищо неподозиращия шофьор и дори съм склонна да му простя, че ми пуши в лицето, а долнопробна чалга ми се завира в невинното съзнание и ме призовава да се разчувствам от любовната драма на поредната силиконова хубавица. И все пак сериозно се съмнявам, че някоя силиконова хубавица би изтърпяла подобен темперамент. С царствена осанка тя би се измъкнала от колата и би затръшнала вратата под носа на темпераментния. Би му креснала невъзпитано: „Да го духаш!“, а ако бях наблизо, щях да й изръкопляскам. Но аз по принцип рядко попадам в една компания със силиконови хубавици и както забелязвате, животът ми определено страда от това.

Хотел в Монреал. Легнала съм на леглото по гръб и съм разперила ръце. Толкова съм самотна, че се чувствам като лебед, който току що си е загубил другарчето. Съвсем сама съм, никого не познавам, до полета има само няколко часа, не мога дори да поразгледам нещо за разтуха. Семинарът беше напрегнат, щастливо изтощена съм, но през цялото време ходех, мислех и говорех като насън. Двадесет дни преди да тръгна умря Елена. В последните ни разговори я информирах как си търся подходящ куфар, така че за мен Канада завинаги ще си остане място, тясно свързано с нея. Като стъкленото шише с ароматизирани сухи цветя и златистата играчка за елха, за които Елена никога не научи. Играя си с дистанционното и попадам на филм за едно ято. Странно поведение имат тези птици когато летят. Подреждат се симетрично от двете страни на водача и тръгват стремително, все едно че искат да пробият времето и пространството. Виждат се от такова близко разстояние, че перата им личат. Всяка година законът на миграцията им внушава едно гигантско усилие, едно разпорване на света като стара дреха. Вътрешният импулс на живота е толкова силен в тях, че и умрелият лебед би поискал да полети. Компютърна анимация, мисля си. Чрез компютър можеш да внушиш каквото поискаш. Не е възможно природата да има такъв импулс за живот при положение, че човекът е толкова анемичен. И докато гледам как птиците колективно преодоляват земното притегляне и изпълняват мисията си, в мен се отприщват зле стаяваните сълзи. Започвам да плача. Най-после. Хълцам. Ако режисьорът ме беше видял, щеше да добави тези звуци към фонограмата на филма. Слизам на закуска. Алтернативи – палачинка с кленов сироп, местния деликатес и американска закуска. Да изневерим на франкофонията, решавам и си поръчвам американската. Оказва се чиния с диаметър от половин метър с изобилие от шунка и яйца, ядене за една седмица. Бавно изяждам повърхността от десет квадратни сантиметра от съдържанието на чинията и си пия кафето. Колежката от Танзания идва при мен. Танзания е страна, която не трябва да се бърка с родината на Тасманийския дявол. Колежката работи в местен университет и френският й език може да засрами всеки отявлен франкофон. След наблюдаването на филма с ятото съм станала по-открита и безцеремонно споделям, че двадесет дни преди това съм загубила приятелката си. „Защо не ни каза това по-рано? През цялото време се питахме защо си толкова тъжна“, отговаря ми колежката и започва да ми разказва как преди десетина години е загубила най-добрата си приятелка. Отровил я изоставеният й приятел, не могъл да понесе изоставянето.

Няколко месеца по-късно в България в един разговор става въпрос за удивителен документален филм за птици. Операторът, зашеметен от мощния импулс на птиците, е следил неотклонно полета им със специална апаратура. И дума не може да става за компютърна анимация.

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Коментари (5)

- 31-05-2010|Златко

Наскоро, докато бях в София, говорих с хора, които познават значително по-добре от мен най-новата българска литература. И толкова по-голяма беше изненадата ми, на фона на безкрайния поток от нашенски оплаквания и вечни авто-тормози, да чуя безкомпромисното заключение, че в нашата литература още никога не е имало толкова много добри разказвачи наведнъж. Никога.

Сега, всеки е свободен да си наглася света по свой образ и подобие, така че вземането на сериозно на едно такова изказване е, да речем, въпрос на свободна воля. Аз обаче го приемам. И изчетох романа на Светлана за една-единствена нощ (днес една позната ме би, изчитайки го за един предиобед). Решавайте сами какво означава това. От мен – тук няколко парченца. Всичко останало – от вас.

- 06-06-2010|Svilen - za texta

Много слаба работа, глупаво, объркано, незначително, беден, затворен и леко болезнен свят, лишен от перспектива и с безпомощна визия - и към себе си и към контекста наколо й. ВЕРОЯТНО ПИШЕ ОТ НЯКАКВА БОЛКА, НО НЕ СТАВА ЯСНО?!?!Очевидно й се пише, обаче, затова нека си излива вътрешния хаос, а а ако има с кого да го сподели-берекет версим........

- 06-06-2010|Златко

Блажени са ..., защото тяхно ще бъде царството небесно.

- 13-06-2010|Стела

Е, когато става въпрос за литература, няма как да няма взаимно изключващи се мнения :). На мен лично този калейдоскоп от мисли и емоции ми допадна - може би чисто по женски.

Благодаря ти, Светла, че ме накара да се замисля над разни неща в този ранен неделен следобед ...

- 28-07-2010|Гост

Издателство "Унискорп"

представя

романа на Светлана Дичева "Заекът на Гала"

Премиерата на книгата ще се състои на 28 юли в 18 ч. в книжарница Пингвините (подлеза на Ректората).

Специални наши гости ще бъдат музикантите от Асен&Милена трио.

Заповядайте, ще се радваме да ви видим.

Дилема ’89: Баща ми беше комунист

Автор: Мартин Шимечка

Словашкият автор и журналист Мартин Шимечка и унгарският архитект и бивш самиздат автор Ласло Райк са не само бивши дисиденти, но и синове на известни преследвани комунисти. Ласло Райк старши е най-известната жертва на показните процеси на Ракоци от 1949; писателят Милан Шимечка старши започва кариерата си като член на чехословашката комунистическа партия и става дисидент след 1968 г. Двамата синове разговарят тук за ролята на бащите си в следвоенния комунизъм и за недостатъците на дебатите, засягащи близкото минало на бившите комунистически страни. Диалогът се модерира от Ева Каради, редакторка наMagyarLettreInternationale.

Ева Каради: В биографиите и на двама ви има една интересна обща черта, която задава заглавието на нашия разговор: „Дилема ’89: Баща ми беше комунист“. Мартин Шимечка, колко добре познавате обстоятелствата, при които баща ви е станал комунист?

Мартин Шимечка: познавам ги много добре, защото съм говорил с него за всичко това. След като баща ми беше изключен от партията и стана дисидент през 1968, той имаше много време да размишлява върху миналото си. Станал е член на партията през 1948, на 18 години. Личната му мотивация е много типична за младото поколение в Чехословакия от ранните 1950 години. Чехословашката Първа република[132] беше изключително ляво настроена: съществувала е силна социалдемократическа партия, комунистическа партия и силни леви интелектуални движения. Много членове на интелектуалния елит – писатели и артисти – са били или комунисти, или левичари; по онова време не е било необичайно да бъдеш интелектуалец и левичар, или дори комунист. В това отношение Чехословакия се различава от Унгария или Полша. При изборите от 1948 комунистическата партия печели около 60 процента от гласовете в Чешката република и 30 процента в Словакия, което все още е много.

Имало е две дълбоки причини да станеш комунист. Едната е силно разпространеното усещане, че Червената армия е освободила Чехословакия в края на Втората световна война, и че именно руснаците са ни донесли свободата. Втората е, че Едуард Бенеш, който е президент от края на 1938, а по-късно и от изгнаничество в Лондон, сам е поддържал идеята, че Съветският съюз е наш приятел, след като Великобритания и други големи държави бяха предали Чехословакия в Мюнхенското споразумение от 1938.

ЕК:Ласло Райк, баща ви е станал комунист по-рано: той е участник в Испанската гражданска война в късните 1930 години. Имало ли е и други причини да стане комунист по онова време.

Ласло Райк: Баща ми щеше да бъде точно на сто години тази седмица. Може да се каже, че от гледна точка на поколенията, той е от онези, които са се грижили за бащата на Мартин. Разбира се, историята започва много по-рано и е почти огледално отражение на онази от Чехословакия. В Унгария социалдемократите са били свободни само на ужким. Партията е била официална, но не и привилегирована, както в Чехословакия. Всеки човек, който се е обвързвал с някаква лява идея, особено с комунизма, е трябвало да се готви за арести, затвор, дори мъчения. В Унгария това не е било избор на кариера.

Важно е също да си припомним, че докато раждането на Чехословакия е стимул за развитието на нациите в страната, за Унгария Версайският договор е абсолютен шок. Унгария губи две трети от площта и населението си в полза на бивша Югославия, Румъния, Словакия и Австрия, и в по-малка степан на Словения и Хърватска. Баща ми е роден преди Първата световна война, тоест преди Версайския договор, в румънска Унгария, в Трансилвания. Това е един много по-различен старт в живота. Погледнато от днешна гледна точка, изглежда че хората, които са дошли от Трансилвания в Унгария преди Версайския договор, са тежнеели към национализъм, към един вид социално съзнание, основаващо се на нацията, докато ония, които са дошли след Версайския договор, през 1920-те, са се насочвали към една лява идеология, отново поради едно специфично социално съзнание. По този въпрос има много малко изследвания, но при всички случаи изглежда, че този феномен важи пряко за моето семейство. По-големият брат на баща ми става фашист, и не само това, но и член на Кръстосаните стрели[133]. Това е по времето, когато баща ми се бие в Испанската гражданска война, като интербригадист. Така че това е едно типично източноевропейско семейство. От университета нататък, баща ми е пряко свързан с, всъщност член на комунистическата партия.

ЕК: Къде е следвал?

ЛР: Отново, това е типичната история на едно трансилванско семейство. Били са единадесет деца (осем братя и три сестри). При традиционното трансилванско семейство най-старият брат отива в Унгария, никога не се жени, остава ерген и плаща, за да могат по-малките братя да го последват. Най-старият брат в нашето семейство е умрял и следващият след него поел ролята му, така че фактически братът с Кръстосаните стрели е платил за следването на баща ми! Баща ми следва, след това отива в Париж, после се връща обратно. Той се превръща в типичен космополитен комунист, професионален революционер. Той беше много известен, особено след края на Втората световна война и освобождението. Беше истински комунистически герой, един от малцината, които активно се бяха борили срещу немската окупация и хитлеризма. Непосредствено след войната все още не можеше да се види някаква ясна линия на разделение в унгарската комунистическа партия, но от едната страна вече се виждаха комунистите, които се бяха завърнали от Москва, московците, а от другата – малцината, които бяха останали у дома, рискувайки много. Нека да ги наречем националното крило на комунистическата партия.

ЕК: Но също и някои хора, идещи от запада?

ЛР: Да, това е вярно, хора, които като млади са били на запад. Двата типа се различаваха много едни от други, дори личностите и поведенията им бяха много различни. Баща ми беше най-популярния човек в комунистическата партия по онова време. А след това дойде загадката, показните процеси от 1949. Това бяха първите показни процеси в Съветския блок. След това, една година по-късно, дойде процесът на Слански в Чехословакия, на Костов в София, процесите в Румъния, навсякъде … Накратко, всичко започна с обичайната параноя на московците, за шпиони и Студена война и т. н., а завърши през втората част на 1949 като простичка, но много мръсна борба за власт, насочена против Тито, а баща ми беше обесен като шпионин на Тито.

ЕК: Вие и двамата носите имената на бащите си. Във вашия случай, Ласло, то имаше особено значение по време на дисидентския период, когато вие бяхте самостоятелен издател в самиздат. Янош Кадар, който е играл особена роля при ликвидацията на баща ви, е казал, че единствената причина, поради която вие сте в състояние да се противопоставите открито на системата е неговото нежелание да арестува два пъти човек с едно и също име. Но аз знам, че и вие, Мартин, носите името на баща си. Всъщност името ви по рождение е Милан. Това сигурно има някакво значение.

МШ: Не, всъщност всичко беше много прозаично. Майка ми решила, че трябва да нося името Милан, като баща ми. След това, когато започнах да пиша през 1980-те, баща ми каза, че било глупаво да се наричам Милан Шимечка младши и че трябвало да си измисля нещо друго. Приятелката ми от онова време, която сега е моя жена, се казва Марта. Така че всичко беше много прозаично, то нямаше нищо общо с политиката.

ЕК: Можете ли да ни кажете нещо за отношенията между вас и баща ви? Младежите обикновено се борят срещу бащите си и поемат по собствен път.

МШ: Баща ми беше висок, красив мъж, много чаровен и много популярен. Той почина от инфаркт през 1990, след революцията, по време когато беше съветник на Вацлав Хавел. Беше изключен от партията когато аз бях на 14 години. Изгуби работата си в университета и стана дисидент. Заради баща си аз не можех да уча в гимназия и университет. Нямаше никаква възможност; просто не ми позволиха да уча. Водили сме дълги разговори за това чия е вината за това. Баща ми се опита да обяснява, но всъщност нямаше нужда от кой знае какви обяснения. Ясно беше, че вината не е негова, а на системата. Комунистите му казаха, че ако би спрял да говори, ако би променил възгледите си поне малко…

ЕК: Изнудваха ви значи…

МШ: Дори ми казаха, че ако обявя, че не споделям възгледите на баща си – не било нужно дори да го правя открито или публично – щял съм да мога да уча. В случай като този човек просто не може да се бори много срещу баща си, защото има толкова много споделен опит, такъв натиск отвън. От друга страна, аз имах късмет, че баща ми се чувстваше виновен за всичко това. Така че той започна да ме взема със себе си на срещите на онези чешки и словашки интелектуалци и писатели, които през 1970-те години се бяха обединили около Лудвик Вацулик, Иван Клима, Вацлав Хавел. Имаше около двадесет писатели, като всички те бяха забранени, но публикуваха в чужбина. Аз бях най-младият, на 22 години. По-късно станах член. Срещахме се на всеки няколко месеца, като по цял ден дискутирахме и издавахме на самиздат. Това беше моят частен университет, много по-добър от всяко комунистическо училище.

Но има и една друга история. Почти всички тези писатели и интелектуалци освен Вацлав Хавел и Карел Печка бяха бивши комунисти, които бяха станали дисиденти след 1968, така че имаше огромни дебати по отношение на миналото. Имаше хора като Карел Печка и Зденек Ротрекл, които бяха прекарали по десет години в затвора през 50-те. След 1968 те бяха станали колеги и приятели с хора, които всъщност са били на власт през 50-те – или поне хора, които по онова време са били водещи интелектуалци, едно младо поколение, което не е знаело или дори мислило, че тогава в затворите е имало дисиденти. Така че имаше много остри дискусии, при които по-старите затворници спореха с по-младите – баща ми беше в затвора за една година през 1981, Вацлав Хавел беше в затвора за пет години – относно това кой е виновен и кой носи по-голяма отговорност. Беше доста трудно. Имаше хора, които се опитваха да се защитят, които твърдяха, че не са знаели нищо и че са били много млади, че са искали да направят добро и че такова е било времето. Баща ми никога не говореше такива неща. Той се опитваше да разбира, може би не да извинява, но да разбира и да обяснява. И все пак …

Когато се завръщам към онези времена, усещането ми е, че приятелствата са били прекалено близки. Не можете да кажете на приятеля си, че той е виновен за вашия арест. Трябваше да изминат още двадесет години, за да осъзная, че не съм разбирал много добре какво се е случвало през 50-те; че впечатлението ми за онези времена е било фалшиво. Дори и онова за баща ми. Той обясняваше какво е ставало по време на процеса срещу Слански през 1952. По онова време той е бил на 22 и слушал процеса по радиото. „Чудех се какво точно става“, каза ми той, „но не разбирах, че то не е вярно. Вярвах, че онова, което ми казват по радиото, е истина.“ За първи път започнал да се съмнява някъде около 1953, когато Хрушчов беше държал своята тайна реч след смъртта на Сталин, и след смъртта на Готвалд в Чехословакия. Но дотогава … не.

ЛР: По същото време азпреживях няколко … не метаморфози, но аутодафета на комунизма. Първото беше след реабилитацията на баща ми от 1953. Други комунисти посещаваха майка ми и признаваха, че са вярвали, че той е предаден. Следващата вълна беше след 1956, когато хората започнаха да излизат от затвора и когато майка ми и други хора се завърнаха от Румъния, където бяха депортирани. Това беше през 1958. Друго аутодафе се случи през 60-те, когато хората започнаха да говорят, че да, онези които са се борили против сталинисткия режим по улиците през 1956 са били прави и че самите те са били неправи. И отново след 1968 в Прага, когато комунистите изгубиха илюзиите си и признаха, че нещата не могат да продължават по този начин. Така животът ми беше нещо като пътуване от едно аутодафе към друго.

По-късно започнах да разбирам, че на хората от левичарската или комунистическа сфера никак не им е било лесно. Започвайки с Испанската гражданска война, когато лявото френско правителство оттегля международните бригади от Испания и арестува на френската граница хора, които са се борили в защита на Републиката. Но главният шок, струва ми се, е бил пактът Молотов-Рибентроп. Да остане човек комунист при такива обстоятелства трябва да е било нещо много, много трудно. Не само да остане комунист, но и да убеди себе си, че пактът Молотов-Рибентроп е нещо добро. Това със сигурност е път, който води до пълна катастрофа и фрустрация.

Друго важно нещо, което трябва да се знае е, че в моето семейство, както и в много други семейства по онова време, затворът носеше със себе си един вид статус. Онези, които са били в затвора по време на периода Хорти преди войната, а след това по време на сталиновия период, бяха истински високо уважаваните; те бяха онези, които показваха що е моралност. Другите, които бяха арестувани след 1956 и получиха присъди от по десет месеца, бяха наричани „краткосрочните“, това бяха по-нископоставените герои. В унгарските семейства затворът беше нещо лошо, но не и нещо, от което човек трябва да се срамува. Напротив, той показваше, че нечие семейство е наистина добро. Това е нещо много важно, тъй като след появата на демокрацията е много трудно човек да се избави от това изкривяване на морала. Да се приеме отново срама от това, че някой е бил в затвора. Бих казал, че това отчасти е разрушило душата ми, моят начин на мислене.

МШ: Баща ми преподаваше философия в художествената академия през късните 1960 години. Негови студенти, някои от които днес са много известни артисти в Словакия, ми казаха, че той ги е притискал да станат членове на партията и че те са отказали. Не беше приятно да чуя това. Това беше един образ на баща ми, който не познавах. Голяма рядкост е бивши комунисти, особено в Чехословакия, да говорят честно за миналото. Павел Кохоут написа огромен мемоар, в който се говори най-вече за извинения или обяснения за това колко глупав е бил самият той. Но там няма нищо за реалното въздействие, което той е имал върху животите на други хора като млад и много високопоставен комунист. Мемоарът на Иван Клима е първата книга, която говори истински откровено за миналото.

ЛР: Онова, което описвате вие, е един важен феномен, който съществува и отвъд нашия пост-съветски остров. Искам да кажа, развяването на Малката червена книжка и подобни неща. Струва ми се, че е налице едно нежелание да се погледне към близкото минало, чрез което се отхвърля почти всичко: глупостта, жестокостта, ужаса. Това е един всеобщ европейски феномен. Никога не съм чувал например Даниел Кон-Бендит да казва „Бях негодник, бях глупав, тесногръд, късоглед идиот.“ Всъщност той казва точно обратното.

Това се превръща в поколенчески проблем. Аз бих казал, че поколението на баща ви и поколението от 1968 в западна Европа се припокриват. Човек може да твърди, че в източна Европа ние никога не сме имали поколение, което да зададе на родителите си прословутия въпрос за тяхната роля при Третия райх. Самите ние не чуваме тези въпроси от собствените си деца, и вероятно в това е проблемът. Не съществува катализатор, чрез който да се изправим лице в лице с миналото. Във всеки случай това не е само социалистически проблем – това е европейски проблем.

МШ: Голямата разлика между Кон-Бендит и моя баща е, че Кон-Бендит не причинил вреда никому, той просто не е имал възможност да го направи. Това е разликата между комунистите в източна и западна Европа. На Запад, разбира се, това е отвратително, но то не се отнася до вина или отговорност, а единствено до собствената глупост. Дебатът в Европа все още не е ясен. Склонността към комунизъм все още съществува. В западна Европа преди десет години би било невъзможно да се поставят на едно и също ниво комунизма и фашизма, което беше направено с декларацията на Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа през 2009 г. Сега това започва постепенно да се случва. Става дума не толкова за осъждане, колкото за отговорността на поколението, което все още има спомени за периода и може да обясни какъв е бил той. Особено през 1950-те години. Ние можем да говорим за режима на Кадар или как е било след 1968, но всичко това изобщо не може да се сравнява със сталинизма, макар че корените са едни и същи. Истинската същност на комунизма може да бъде открита единствено чрез сталинизма, а не чрез кадаризма или нормализацията на Чехословакия, нито дори в Полша от 1980-те.

Но има и друг проблем. От 1989 насам аз прекарах почти целия си живот, заобиколен от бивши комунисти, които винаги са очарователни, мили хора. Жена ми Марта идва от комунистическо семейство: баща й е бил главен редактор на комунистическия вестник през 1950-те и е бил в Москва през време на Втората световна война. Всички ние идваме от тези комунистически семейства. Нашите семейства бяха жертви на другитекомунисти, на лошите комунисти. Дори и днес аз имам проблем с това да кажа, че съм антикомунист. Не обичам тази дума. Имах огромна караница с Адам Михник по повод аферата Кундера, и той ми каза: „Онова, което се е случило с теб е, че сега ти принадлежиш към антикомунистите, а това е най-лошото нещо на света.“ Така че тя все още е тук, тази левичарска интелектуална мафия в Европа, ако мога да се изразя така. Има дълбока връзка, не само чрез споделения опит, но и чрез мирогледа, обвързаността със социалната справедливост и свободата, която разбира се много комунисти са споделяли в началото. Време е да се дебатира този въпрос от нова перспектива, особено сега, когато левицата в Европа умира от липса на идеи и вече не защищава свободата.

ЕК: Спомням си, че малко след 1989 в Париж имаше голяма конференция за това какво ще се случи с левицата на Изток. Дали дисидентите, които направиха толкова много, за да променят системата, са леви или десни. Ние все още се занимаваме с тези проблеми. Но сега сме изправени и пред крайната десница. Въпросът е: на коя система се противопоставяте вие? Какво ще кажете за дилемата на 1989 от тази гледна точка? Бяха ли реализирани аспирациите на дисидентите, или те също са направили някои грешки? Какво да мислим за Левицата и Десницата днес?

ЛР: Има два основни елемента на политическите промени, които имат корените си в миналото и с които никоя от посткомунистическите страни не успява да се справи. Това са приватизацията и номенклатурата. Всяка страна опита един по-различен начин на приватизация или полу-приватизация, но никоя не успя напълно. Никоя. Не бих казал, че всички те са неуспешни, но твърдя, че никоя не е успешна. Това са двата ключови въпроса, които влияят върху съвременния политически живот и ще продължават да го правят в бъдеще. Лустрационният закон в Чехословакия и закона за не-лустрация в Унгария, отварянето на архивите в Германия или закъснялото отваряне в Словакия; всичко това са политически въпроси днес. Никоя от тези страни не успя да тегли черта под миналото и да каже „сега започваме отново“. Миналото постоянно се използва от водачи на кампании и политици, по отрицателен или положителен начин, това няма значение. Смешно е, че това продължава да се случва 20 години след промените.

Да се надяваме, че реакцията на новото поколение няма да бъде да постави под въпрос самите нас, а да каже: „Добре, вие си стойте в ъгъла и си говорете за миналото, а ние ще се занимаваме с настоящето.“

МШ: Мисля, че те ще задават въпроси, но те няма да бъдат много приятни за отговаряне. Как сме могли да създадем такава бъркотия след 1989?

Първо, дисидентите не бяха подготвени за промените, защото те имаха толкова много собствени проблеми, свързани с оцеляването им при комунизма. Те бяха по-заети със собствените си души, отколкото с режима. Разбира се, това беше важно за проблема с човешките права, който се оказа ключов през 1989, но днес този въпрос е в колапс. В Унгария дисидентите може и да са мислели по-задълбочено, но в Чехословакия, спомням си много добре, въпреки множеството дебати, нямаше почти никаква мисъл за това как да се управлява държавата или как да се промени икономиката, системата. Повечето дебати се водеха около това как да се противостои на системата, а не как да се създаде нова такава. Така че когато дойде 1989, ние просто не бяхме подготвени.

Второ, остава си въпроса за политическата ориентация. Когато започнахме да създаваме партия от революционното движение в Братислава, ние не водехме дебати за това дали сме леви или десни. Направихме тестове – знаете ги тези тестове – и според всички тях бяхме леви. Но трябваше да вземем решение да бъдем десни, тъй като да бъдеш ляв беше глупаво. Трябваше да се приватизира, да се трансформира системата, да се осъществи дистанция към комунистическата партия. Беше много трудно да се действа като десен политик и в същото време отвътре да се чувстваш ляв. Множество бивши дисиденти напълно промениха мисленето си оттогава насам. Например, моят приятел Милан Уде стана много десен политик и председател на парламента на Чешката република. Други станаха много леви, като Петр Ул. Мнозина бяха по средата, но всички имаха един и същи проблем. Не мисля, че можем да търсим отговорността за днешния проблем само в дисидентското движение. Тяхното влияние в Европа намаля много бързо, докато накрая в политиката не се виждаха почти никакви бивши дисиденти освен може би ексцентрици като Хавел.

Говорейки за лустрацията и конфронтацията с миналото, аз все още мисля, че чешкият път – първо лустрация, а след това отваряне на досиетата – беше най-добрият. Полша и Унгария не направиха това в началото на 90-те години – и затова днес там това е политически проблем. В Чешката република лустрацията вече не е политически проблем, защото всички политици бяха лустровани. Вие можете да разгледате досиетата днес и да узнаете всичко за миналото им – освен ако са работили за КГБ, разбира се, тъй като нямаме досиета от Москва. В Полша това стана политически проблем преди около пет години, когато те започнаха да отварят досиетата. В Унгария реалният политически проблем ще се появява тепърва – тоест, ако досиетата вече не са били напълно унищожени. Така че, по мое собствено мнение, колкото по-рано, толкова по-добре. Това е нещо особено добро и за бившите дисиденти, тъй като то престава да бъде проблем за тях: няма нужда те да посочват повече кои са лошите, защото всички го знаят. За тях не е необходимо да се бият повече, това е работа на обществеността.

Адам Михник казва, че ако отворите досиетата, това означава бъркотия. Той смята, че те трябва да се отворят след 50 години, когато всички са мъртви. Друг негов аргумент е, че това са техни досиета, че те са създадени от комунистите, от тайната полиция. Наистина ли искаме тези хора да създадат основата на бъдещата ни история? Погледнат реторически, това е един много силен аргумент, но на практика досиетата не са фалшифицирани: вие можете да им вярвате до 99 процента. Освен това ситуацията в Полша и Чехословакия беше много различна, защото полската тайна полиция е инфилтрирала голяма част от Солидарност, в подготовка за промените. Предполагам, че е възможно от тази гледна точка много досиета да са били фалшифицирани, в очакване на промените. Но това не беше така в Чехословакия, където тайните служби бяха уверени, че режимът ще просъществува още поне двадесет години.

ЛР: Един много талантлив, много успешен унгарски художник призна през 1991 или 92, че не би станал дисидент, ако би имал възможност да излага. Изглежда, че режимът го е принудил да стане дисидент. Но тогава аз го попитах дали самото естество на режима не е такова, да не приема прогресивни художници. Да, именно това беше естеството на режима. Много хора са станали дисиденти не по убеждение, а са били принудени от обстоятелствата. Но именно това е истинската природа на диктатурите.

Източник

Мартин Шимечка е словашки автор и журналист. Той е един от малцината словашки автори, които са публикували „самиздат-литература“ по времето на комунизма. От 1997 до 2006 той е главен редактор на SME, водещия словашки ежедневник, от 2006 до 2008 главен редактор на Respekt, а от 2009 – негов редактор и сътрудник.

Коментари (4)

- 02-06-2010|Златко

Между другото, аз също не мога да понасям думата „антикомунист“. И никога няма да я приема по отношение на самия себе си. Не от кой знае какви идеологически съображение, а от чисто практически, та даже исторически опит. Най-яростните поборници срещу фашизма, хората, които гордо се кичеха с името „антифашисти“, по-късно се оказаха също толкова заслепени, също толкова служещи на някакви догматични, антидемократични идеи хора, колкото и самите фашисти. Изобщо, идеята да се градят политически убеждения въз основа на противопоставянето на нечии други, на чистата борба и съпротива, е за мен нещо недостатъчно цивилизовано, недостатъчно зряло. Не че отричам борбата на противоречията в този свят, просто си мисля, че тяхното единство е една по-стабилна база за изграждане на някакво устойчиво, предсказуемо бъдеще. Не се гради къща на пясък, не се гради и политика, да не говорим пък за култура, върху идеята за борба. Така че, простете моето може би не съвсем типично миролюбие, но аз си оставам не-комунист, но не и „антикомунист“.

- 08-06-2010|Димо

Малка, но досадна грешка - името не е Симечка, а Шимечка (на словашки Šimečka). Също така не е Лудвик Вакулик, а Вацулик (Vaculík).

- 08-06-2010|Златко

Ок, ще ги оправя.

- 16-06-2010|Аврам

Интересен и човешки текст. Баща ми станал член на БКП през 1941. Знам, че не е убивал и крал. Трябвало е да се препитава от 14-годишна възраст и е вярвал в комунизма. Беше некорумпиран, толерантен (към малцинства, религия) и малко анархистичен (скептичен към супер държавата). Американски приятели ми бяха на гости през 1992 година. Бяха почти шокирани да разберат че комунистите могат да са "нормални" хора. Фактически те бяха впечатлени от баща ми. И не беше трудно. Той беше просто един честен човек. Такъв и ще го запомня.

Жертвоприношението на Исаак или защо съществуват неудачниците

Автор: Мария Станкова

Много известна история. Бог иска от Авраам да принесе в жертва първородния си син. Не става въпрос за сина му от Агар, а за детето от Сарра – Исаак, който се ражда по чудо. Аз обаче, мисля, че става въпрос за „синдрома на жертвата“ изключително точно описан в Стария завет и проявяващ се до ден днешен по един и същи начин.

Принципно човешките жертвоприношения са порицавани от Бог и кървавите ритуали на ханаанците са били наказани. Всъщност Бог се е нуждаел само от доброто намерение както е написано в най-ранния текст на Кабала „Сафер ха-бахир“. Човекът е трябвало да осъзнае чувството си за благодарност и това вече е достатъчно жертвоприношение. И изведнъж, при цялата мирност на обредите се появява текст, който сякаш противоречи на всичко до тук.

Ако проследим историята, става ясно, че вярата на Авраам в Бога е непоколебима. Той казва на Исаак, че ще ходят на разходка и го повежда към определеното за жертвоприношение място. По пътя Авраам разказва на детето истории за Бога и хората.

Стъпка първа в създаването на индивид тип „жертва“! – съзнателната заблуда за отвличане на вниманието от важни житейски събития. Практикува се от голяма част от родителите, които мислят, че спестявайки истината на децата си ги предпазват от беди и съхраняват детската им същност.

Стигнали до мястото, Авраам връзва сина си към жертвения камък и вдига ножа си, за да му пререже гърлото.

Стъпка втора – истинска психотравма в детството. Едва ли някой ще може да ме убеди, че да видиш как ще бъдеш убит от баща си, е акт, който остава само като лош детски спомен. Насилието в детска възраст води най-често до генерализирани разстройства на развитието – един от вариантите на аутизма. И както е написано в Книгата на Зохар, Исаак млъква след този ден и мълчи до 37 си година (тогава пък умира майка му).

Точно преди Авраам да забие ножа в детето си, се явява Ангел и пита: Какво правиш, Аврааме? Тук най-редно би било Авраам да отговори: „Коля сина си.“, но той дава дълъг и обяснителен отговор на Ангела. След диалога, в храстите се появява овен и Авраам го принася в жертва вместо детето.

Стъпка трета – Детето разбира, че при такива ситуации само чудо може да го спаси. Т.е. в реалния живот не може да се разчита дори на най-близките хора.

От тук нататък историята за Авраам е ясна. Но нека проследим живота на жертвата. Исаак проговаря на 37 години, в деня, когато майка му умира. На 40 годишна възраст баща му го жени за Ребека (дълга история, която не е необходимо да разказваме). Изводът от това е един: Четиридесетгодишен мъж не може да вземе едно просто решение. Двадесет години Ребека няма деца. Исаак не си взима друга жена, както се е практикувало в такива случаи. Накрая се раждат близнаците Исав и Иаков. Първородният – Исав е любимец на Исаак, а Иаков – любимец на Ребека. Бащината благословия и цялото имущество се пада по право на първото дете. С измама Ребека успява да принуди мъжа си да даде благословията си на Иаков. Явно и съпругата не е уважавала достатъчно мъжа си, щом, без да й мигне окото го мами.

Но това е нищо.

Разкрил измамата, вече сляп и стар, Исаак не променя решението си. Той остава нещата с благословията такива, каквито са. А това говори за липса на каквато и да било съпротива и воля.

Исаак живее много дълго – 180 години и през цялото време живее като жертва.

Защо разказах историята на този библейски патриарх? Според социологическо проучване на Европейската социологическа асоциация, 63% от мъжете и 47% от жените се чувстват неудачници, както в личния си живот, така и в служебния. А за истински манипулатори се смятат едва 29 % от запитаните (това са три различни анкети. Не събирайте процентите. Ще се получава винаги повече от 100%).

Синдромът на жертвата е нещо, което ще обхваща все повече и повече хора, защото все още се спазват и трите библейски стъпки. Децата растат под влияние на реклами и филми – красиви истории, прикриващи истинските житейски проблеми. Все повече деца изживяват травми в ранна възраст, като стават свидетели на битово насилие, породено от бедността. И не на последно място – чудото. Чудото се изразява в света на интернет – безопасно и много примамливо място, където един малък човек може да се скрие от реалните проблеми на големите хора – нещо като Ангел-хранител. Появява се само с едно „кликване“ с мишката.

Какво можем да направим за децата си е решение на всеки отделен родител, но какво можем да направим за себе си? Ако не е късно, можем да се научим на самоуважение, това е единственият начин да не ни поведат към жертвения камък, а ние да „блеем“ по пътя.

Лично аз затова чета Библията, за да откривам причините за собствените си грешки.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (6)

- 12-06-2010|Georgi Mihalkov - Истината

Мария, Прочетох статията ти с голямо вълнение. Направила се едно проникновено, философско и много човешко тълкуване на познатия библейски разказ. Твоята статия кара не само родителите да се замислят, а и всички ние, които сме израснали в едно объркано общество и продължаваме да се лутаме, търсейки истината за себе си и света.

- 16-06-2010|Майя Маркова - аутизмът не е родителска вина

"Насилието в детска възраст води най-често до генерализирани разстройства на развитието – един от вариантите на аутизма."

Много моля никой да не вЕрва на това твърдение. Според сегашните ни знания т. нар. общи разстройства на развитието (разстройства от спектъра на аутизма) имат биологични причини. Едно от тези разстройства - синдромът на Рет, е резултат от мутация в конкретен ген. Откак съм станала родителка, не спирам да се изумявам от хъса на отделни индивиди и обществото като цяло да превръщат родителите в жертви.

- 24-07-2010|Гост - Блудкаво

Поредният опит за безДуховно четене на Библията! Дали ви е сладко изяждането на собствената ви същност? На мен наистина ми е много тъжно от тези инфантилни разсъждения... А хората се имат за проницателни... от само себе си

- 13-07-2012|Саша Иванова - Отново много повърхностно

Ето още един повърхностен текст, сътворен от събитие, взето от Стария Завет. Преди време, когато четях Библията като книжка, в която има и „приказки” – някои от които са много жестоки, също си правех подобни умозаключения и собствени интерпретации, според тогавашното ми ниво на мислене. Не можех да си обясня как подобна книга може да се нарича Книга на книгите, Свята, Свещена, Книга продиктувана от Бог, но…. написана от избрани от Него хора.

Не че сега имам кой знае какви отговори на този въпрос, но продължих да проявявам любопитство. Специално за начинанието на Аврам, да принесе в жертва на Бог сина си, най-дълбоко (и то много дълбоко) и много обстойно тълкувание намерих при Сьорен Киркегор. След като съм запозната с произведението му „Страх и трепет”, горния текст мога да го сравня с неговия… като насекомо с Лъв.

Но трябва да има и такива текстове. Текстове за широката публика.

Например уточнението, че става въпрос за сина на Сара, а не на Агар е изключително излишно. Тези, които са чели Библията знаят, че в момента на жертвоприношението Агар отдавна е прокудена заедно със сина си от Аврам, по настояване на Сара и благословията на Бог. (Дали и Исмаил не е бил жертва??? ) А тези които не са я чели, не мога и да знаят, че първородния син на Аврам е от Агар.

- 13-07-2012|Гост

Доста повърхностен прочит;)

- 15-07-2012|Ясен Б.

Цитат:

Ако проследим историята, става ясно, че вярата на Авраам в Бога е непоколебима. Той казва на Исаак, че ще ходят на разходка и го повежда към определеното за жертвоприношение място.

Спомням си как родителите ми ми казаха, че отиваме на разходка и ме заведоха в детската градина - т.е. определеното за жертвоприношение място.

Оттогава не вярвам сляпо нито в Бога, нито просто ей-така на когото и да било. Все трябва да ме убеждават дълго.

Вълшебната Виола Страд

Автор: Михаел Стомин

За мен е удоволствие да свиря от три до пет и половина всеки следобед, пет дни в седмицата. Правя го, откакто подарих куклите си на Хриси, защото тати се върна веднъж от Италия с една половинка цигулка и ми я подари: сетил се, че освен конекрадци в рода му имало и един дългокос гъдулар, който ходел да свири по сватби, за да си купи кон. Така че Весела не може да смята всичките му роднини за рижи конекрадци. Цигулката е от Кремона и се казва Виола: Виола Страд от Кремона, да бъда съвсем точна. Днес е петък, а в петък свиря два часа.

Само веднъж в живота си съм чула как Жу не се съгласи с мама: „Позволи ми, Весела – рече й малко повече от троснато – и аз да имам веднъж собствено мнение по даден въпрос.“ И мама й позволи; а после толкова съжали, че ритна дебелата ваза: потроши и нея, и палеца на крака си. Чак като й свалиха гипса, проговори отново на Жу, а Жу й отвърна: „Пак ще повторя казаното, но да не вземеш да ритнеш и масата, уважаема. Човекът не свири на цигулка, а обратно: цигулката на човека. Има хора, пред които тя излива душата си, също като хората. А човек излива ли душата си пред всеки срещнат? Помисли, но дълго, и ще видиш колко съм права. Трудно ще ти е да се съгласиш с мен, но и една прислужница може да има собствено мнение, уважаема.“ „А защо трябва изобщо да се съгласявам, Жу?“ – учуди се до припадък Весела. – „Откъде-накъде, а? Господи, Боже мой, трябва да се ощипя, може пък и да сънувам. Няма да кажа на света, да не ме вземат за кукуригалник. Хайде, моля ти се сега, нека да не почваме отново.“

Жу е ужасно права. Питах Шошо, той ми отговори, може и така да се каже, а Уми се затрудни откровено: „Ако трябва да бъда откровена, скъпа, този въпрос не ме е занимавал никога. Хайде, остави ме да помисля до утре.“ Оттогава или още мисли, или е забравила въпроса, все е едно. Но не ми е все едно, когато някой каже „ако трябва да бъда откровен“. То е все едно да кажеш „ако не трябва да излъжа“. Човек трябва да е винаги откровен: като великата Жу, която не лъготи за щяло-нещяло. Толкова е откровена, че е чак естествена.

Моето лично мнение по въпроса е такова: щом едно китайско момиченце на три годинки може да свири на цигулката си като професор по цигулки, това какво значи? Значи, че душата на цигулката и душата на китайчето си говорят на китайски без излишни приказки. Къде си, пита момиченцето, ето ме, отговаря цигулката; момиченцето я гушка под гушка, а тя се смее и плаче от радост, според случая. Мислила съм често за щурчето от приказката, която Жу не само ми разказа, ами и ми обясни. Бяхме легнали миналото лято в тихата трева на двора; гледахме звездите и чакахме да се върне Весела, и Жу рече:

– Чуй, слънчице, звездите си хортуват. Чуваш ли ги?

– Какво е хортуват? ...

– Хортуват? Ами, идва от хора; човеци, които си говорят.

– Това е чудесно. Тогава може ли да се каже и звездуват? Щом хората хортуват, звездите трябва да звездуват. Жалко, че има само една луна, защото, ако бяха две, щяха да си лунуват, нали. Да, виждам ги как си говорят тихо и скромно. Аз мога да чувам и с очите си, Жу, нали знаеш. Нали така разбирам Памучната Оси, Чочо Глигана и Груди Мечока, когато си споделят разни неща с мен. Искам да стана конски доктор като порасна. Какво мислиш, Жу?

– Казва се ветиринарен, миличка. Но аз мисля за звездувам. Хубаво е да си вундеркинд, дете. А пък това лунувам си е направо като топло олио на ухобол. Ти не каза ли тихо и скромно.

– Да, защо? Не ти ли хареса?

– Звучи изумяващо; и скромно, освен това. – Жу пъхна кутре в едното си ухо и го разтъси примижала; после направи същото и с другото. – А, чувала съм да казват, че скромността краси човека? Чувала ли си тази ... такова?

– Не мога да те ...

– ... сентенция – сети се сама тя. – Но това изобщо не е вярно, не. Та, точно обратното е: човекът краси скромността, звездице моя. Искаш ли да помислим защо.

Дотогава не знаех какво е това сентенция. Съгласих се да мисля заедно с нея.

Не продължи дълго, и Жу рече:

– Ами, знаеш ли какво мисля аз? Това може да се каже и за благородството, и за дълга също: защото и те са едно нищо без самия човек, миличка.

Тя повтори: едно нищо; после мълчахме и гледахме какво си бъбрят звездите ...

Сигурно високо горе духна внезапен вятър, и мислите им се разпиляха из дълбоката тъмнина между тях; същото става и с думите на Виола, нахълта ли течение в стаята ми внезапно.

Докато чакаме някой да затвори вратата, ми хрумва, че когато порасне, Виола Страд може би ще стане Чело Страд. Казах го на Жу, а тя се посмя на шегата ми и рече:

– Какво е едно вундеркиндство без дете, детенце мое, какво? Все едно е дълг без човек ... Майка ти май се прибира.

Но сега е зима и навън е петък. Докато изкачвам стъпалата, ушите ми започват да свирят на цигулка: концертът започва с Песента на Снежния зимбабвец. Той пее като Елбо, а пък Елбо пее като Джеймс Браун. Всеки може да пее, понеже пеенето е в човека; птичките само чуруликат. Гледах едно интервю по телевизията с госпожица Уте Лемпнер, и тя каза на всички: всеки отделен човек може да пее, ако го прави с мозъка си. Права е, щото то е същото като с кнедлите на Жужи: Жу слуша вкуса им с мозъка си и само пее музиката му, която ние чуваме с глада си. Мозъкът чува глада, не корема. Толкова е просто. Но Шошо казва, че простите неща му убягвали най-неуловимо, и това го прави мъдър по шошовски.

Оси и Чочо са седнали върху звездите на мокета и чакат какво ще им изцигулкам днес. Песента на Снежния зимбабвец , милички, казвам им, и чувам как нетърпението им ме кара да се бавя още малко; когато Оси започва да диша вече по-нетърпеливо, вдигам Виола Страд от плюшеното й легло в калъфа, настройвам я, докато се събуди напълно, и започваме ...

Чувам как в Зимбабве вали сняг; виждам как всичките зимбавци – мало и голямо – протягат ръце да уловят снежинките, както ловят светулки: хващат ги и се чудят защо държат в шепите си сълзи. Тогава от небето слиза Снежния зимбабвец и им обяснява, не с думи, а с гласа на Джеймс Браун: орехите в Европейския съюз са дребни, защото не са кокосови, а слоновете им са пленници в зоологически затвори, наречени зооградини. И всички разбират изведнъж, че снежинките сълзят; и защо. А Снежният човек сменя гамата мажорно: сега им пее за това, че радостта е нищо без африканските им танци и тамтами, и те започват да пристъпват с ритъма на Джеймс Браун. А всеки, който не е чувал радостта на щастливите ми Оси и Чочо, може да дойде у дома и да я види, когато Весела я няма. Свирих от три до седем: пръстите ми изтръпнаха така, че не усетих кога набождам вечерните спагети по шопски.

Харесвам Джеймс от малка. И когато го срещна на някой концерт по телевизията, изключвам веднага звука, гушвам Виола, и започваме да акомпанираме на соула му. Нека някой да ми обясни по-добре какво е соул. Оси е направо луда по него, за Чочо да не говоря; пък буден ли е, Груди танцува мечешки соул, понеже никакъв го няма в пеенето. Жу оставя всичко и идва да плеска с усмивки и длани, докато не подуши, че тенджерата й е загоряла. Затова мама я нарича Загоритенджера, но не й се сърди дълго: към тези работи тя е безразлична; различна е само към силикон и чалга-партита. Всеки с вкусовите си качества, казва Чочо, който не придиря много какво му сипват в чинията.

Този петък трябва да си лягам малко по-рано. Щото утре е събота, а утре Уми ще ме води в свети Крал. Рано пиле, пее рано, пиленце, казва Жу и преди да загаси лампата да погали нежно и вратата; да я притвори тихо, и да ми пожелае: да спя в кош, да сънувам грош, и то цяла нош. Само че се пише с малко „щ“, Жу. Тя гали гладко къдравото ми косище и целува челото под него. Още не съм сънувала грошове, а най-различни неща. Тази нощ сънувам, че газим в едни дълбоки преспи по небето – аз, Оси и Чочо сме: тримата търсим леговището на Груди, който спи и хърка докато ние газим, да му занесем снежни кнедли и ледена вилица. Такива вилици продава на Женски пазар един голям, когато се изправи на задните си лапи, ром: вилици, направени от ледена висулка. Не го знам как се казва, но ако купиш две, прави ти десет процента отстъпка. Той казва: Виси Улка до висулка, дорде стане млада булка; булката пък на кокиче, бяло като теб, момиче. Значи, повторите ли го дума по дума пред хралупата на вашия Груди, приятели, висулките веднага ще стават на кокичета. А всички мечоци, които съм срещал в горите и отвъд тях досега, обичат да сънуват, че им носят снежни кнедли и вилици, правени ръчно от ледени висулки. Може ли да не съм прав щом като аз съм ги измайсторил? Ако пък обичате шоколад по лев на метър без касов бон, елате утре на Илиянски пазар. Там от мене пазаруват и Шестте джуджета. Къде е седмото ще ме питате. Отиде да бере ледени лалета в Холандия със Снежка. Снежка е моята булка, нищо че физиономията й е препечена като пиле на шиш. Остави Снежка да си бере лалетата, чух, че си била голям вундеркинд, момиче, можеш ли да ми изкараш на цигулка Горе на черешата? Веднага гушвам Виола: аз свиря, а тя пее: събираме целия илиянски пазар да ни слуша, и хората стават на бели брези. Отнякъде идва Снежния зимбабвец и носи ледени лалета от Холандия. Хайде, стига вече чалги, казва, писнаха на всички тези тъпотии, тръгвайте, щото Груди ви чака, а денят е по-къс и от краката му...

Газим из дълбоките преспи и изведнъж виждаме една голяма ръкавица. „Това е Дядовата ръкавичка, казва Чочо, аз съм спал като пеленаче в нея.“ Груди е вътре, но няма на какво да потропаме. Прав е, понеже вратата е засипана със сняг, а на такава врата може да почука само госпожица Пролет. „Гушкай Виола, тя е готова на всякакви чудеса, казва ми Оси, и аз започвам да стържа по косите й с една ледена висулка, щото лъкът е станал на висулка; Оси започва да блее, а Чочо грухти, но Сненжният зимбабвец ни спира като рошаво ядосан диригент. „Това е шопска ръченица, казва ни, не ви ли казах, че искам соул. Хайде отначало, моля.“ Той размахва ледената си висулка вещо, после вижда, че става и без него, и започва да пристъпя ситно и ритмично, като вожд на племе, около горяща клада от висулки. Пръстите ми замръзват вече, а Груди още не се събужда. „Оставете го, в Зимбабве казваме в подобни случаи: спи зимния си сън. Ние може и да си нямаме зима, но имаме сателитни антени и знаем какво е това виртуална летаргия. Хайде да ви водя при Виктория Фолс, деца ...

Правим си набързо един безмоторен снежен самолет и отпрашваме – прахът е снежен. Трябва да внимаваме да не отцепим като цепелин за Тибет, там не познавам никого, освен Далай Лама. Той е тия дни в Калифорния, понеже върху Тибет е легнала зима, а човекът е кажи-речи гол с това негово излиняло презрамо. Калифорния е в Америка, Чочо, казва Снежния зимбавец, преди да излетим вертикално с хеликоптера ни, и по това се ориентирам, че всичко това е едно бяло съновидение: беше уж безмоторен самолет, а изведнъж става на хеликоптер. Това се случва на сънищата много често: няма кой да ги контролира централно, и те сънуват каквото им текне. О, как искам да бъда един Безкраен сън, за когото всичко, всичко е възможно: да ида да поговоря с пазача на панделата, да я отключи, и да вземем Тони; оттам да го заведем направо в свети Крал с Уми, защото утре е събота, а в събота тя ходи да се види с епитроп Казимеж. Умирам да се черкувам и искам Казимеж да се изповяда от сърце на тати, после тати на Казимеж: защото кой е оня, който ще хвърли камъка първи, пише в детската ми библия. Няма такъв, казва и Жу, всички сме грешни най-малкото до кръста. И добавя веднага: да прощаваш не е грешка, нищо че може да простиш и на блудния, и той да ти се качи после на главата. Почти нищо не разбирам от откровените й разногласия, но тя ми обяснява, че единственото опрощение за опрощението било, че така човек измивал отвреме-навреме праха от нозете и главата си; понеже, така или иначе, всичките ни добри намерения водят криволично право в пъкала, слънчице. Истинското опрощение е само в пръстите на Оня. Тя се кръсти, зеници не се виждат, но се вижда, че летим към Африка: перките на хеликоптера вече се топят като шоколадов сладолед в пръстите на слънцето, но аз знам, че сънувам и въобще не се тревожа. По това време щъркелите са още в Африка, а аз познавам всички, които гнездят на високите ели по пътя за Боровец, и като им свирна мажорно, ще долетят да ни спасят.

Така и става. Сънят може да се управлява по-лесно от живота. Това обаче си е моя мисъл: нали съм гледала какво стана с Весела и Тони, когато бях будна. Който не е яздил щъркел без юзди, не знае какво значи да хвърчиш, но не със самолет. Аз имам една книжка, гледам, че сега Оси я чете на Чочо преди да заспят, в която едно сладко момче язди лебед. Само че лебедът има юзди, а нашите щъркели си летят като свободно ято щъркели. Те плуват безгрижно под слънцето на свободата си, и вятърът в ушите и очите ни е като концерт за виола. Всеки човек трябва да види овца, която язди щърк, за Чочо да не говорим: той пък е стиснал душа между зъбите така, сякаш ще троши желъди. Но пък сърцето му прелива от сладост. Жалко, че Летящото прасе не става за заглавие на концерт за цигулка и оркестър.

Ако някой си въобразява, че Африка е като на картата, се бърка. Щото има много Африки: в едната тече Нил, в друга се простира Серенгети, в друга Замбия; а има Зимбабве и Занзибар. Чувала съм тати да пита: Какво зинзикаш като занзибарец. А веднъж пък Шошо каза, все е Африка, и то пред Елбо. И Елбо веднага го засече на афробългарски: „За какво тогава сич-ки ти-я граници, господин-е. Така, сич-ко въ-ваша Европа все ли е Европа, като сте нещо там ... на наци-те, нали. Да не туряме сега в-един скъъ-сан джоб сич-ко, каза вожд Банто на племето ми, което нали сега, из-нася десет футболист нагодишно в Европа. В Африка има хиляда раз-ни езика, моят, нали, е шона, ама и малко синдебеле има вътре. А Америка е само един, нали... И така нататък, докато Шошо не се извини на два-три пъти: да му втълпи, че не е расист; понеже е антирасист, и обича и черните носорози в Серенгети, което на езика на племето масаи означавало безкрайните равнини. Елбо за малко не избеля от толкова много култура, и само вдигна рамене.

Моята Африка пък е чуден сън: шарен, широкоекранен е, но е беззвучен. Когато чуе звук насън, Весела очаква добра новина, но това се случва много рядко – според нея и според развързания й тълковник. А Жу обича да й разказвам сънищата си , когато вътре има нещо страшно. Например, като веднъж тичах ли тичах пред едно черно куче, пък не напредвах на крачка, тя ме успокои с меки думи и милувки: това е само сън, слънчице, каза. А когато пък е нещо весело, се радва и смее, и ме кара да й го разказвам по дватри пъти. Жу е велик шоп, и то женски ...

Тя влиза на котешки лапи в стаята:

– Добрутро, вундеркинче малко.

– Добрутро, вундертант.

Бърша съня от очите си, докато тя присяда на леглото ми.

– Спа ли добре, миличка? Какво сънува?

Разказах й, а тя хареса много съня.

– Страшен е, но нямам време да ми го разкажеш още веднъж, жалко. Пък аз сънувам как разтребвам банята след Весела, тази нощ. Цяла нощ, нали знаеш колко време ми отнема да сложа ред, поне малко от малко.

Знам, и още как. Банята след теб, Весела, казваше Тони, е все едно склад за третични суровини. Той трябва да знае какво говори, щото нали има складове за вторични. Не съм била там, но си ги представям мислено, понеже съм ходила в банята след мама. То е едно голямо страшно, което е и едно малко, и голямо върху друго: лакът за нокти се смушил на топло някъде из крачолите на пижамата й, трите четки за коса са петшест места едновременно, прашките висят на куките за пешкири; пантоф между увяхнали ботуши, паста за зъби по огледалото; червилото ... А, това вече пък е връх Пантукла: с големи криви букви от червило, тя не пропуска да надраска по него: „Добре, Жу, че те има в тая къща, редът се е пръкнал от хаоса. Вместо подпис, най-отдолу стои една дъгичка, обърната усмихнато надолу – с две къси чертички в краищата й. Което е нейното „благодаря за реда, Жужичка.“ Нахалството на хаоса може да бъде учтиво, беше казал един умен Някой. Питам, преди да кажа какво мисля за всичко това:

– Весела тръгна ли за Венера, Жу?

– Преди час и нещо. Влязох в банята веднага след нея да разтребя набързо, и докато се качвах при теб, си мисля, че е обратно: мисля, хаосът се е родил от реда в рая. Виж, навън снежи още, но преспите не са на небето, като пастата й от зъби на тавана. Както и да е, ставай да се обличаш, че Уми се обади: ще бъде тук до часдва. Слизам да сложа закуската, направила съм ти трънски мекици с домашно сладко от брезнишки дренки.

Оси е луда за такова сладко, Чочо Глигана винаги иска трето допълнително от него. Шопите много обичат прасетата си и наричат дренките си прасенки. Мислила съм да седна и да нарисувам една ей такава прасенка, да й драсна четири крачка като клечки за зъби и една завихрена опашчица, и да участвам в конкурса за най-добра детска рисунка, дето сливарското читалище Героите на Сливница организира всяка година, месец преди Свинска коледа. Нищо, че в самата Сливница растели само джанки, според Жу. Изглежда ми, че Трън и Сливница си завиждат за нещо като София и Варна. Но сега нямам време да питам, понеже трябва да се обличам бързо и да слизаме с малчагуните ми. Казва се малчуганите, шегувам се.

Като ме видя курдисана като спящата красавица, Жу съвсем за малко не припадна.

– О, не, слънчице – каза ми – така няма да стане.

И ме качи обратно в стаята, за да сваля шарените си одежди, с които се бях издокарала.

– Като сгодена циганка – помогна ми да си обясня възмутата си Жу, и ме съблече: първо до голо, после ми сложи чисто ново бельо, черната кашмирена рокля с колосана дантелена якичка, мериносовия чорапогащник и лачените боти. Този път не се харесах аз.

– Нямам време за призи-капризи, дете, слизай сега, шапката и палтото чакат на закачалката. Ще ги сложим след закуската.

Пък шапката ми е направо ела с мен в спалнята, както казва Весела: убийствено кадифена е, черна, с кралско-жълта копринена кордела, и хората не смеят да питат колко струва. Това изобщо не ме притеснява, но виждам, че Жу иска да се разплаче от радост:

– А къдриците под нея са горещи огнени езици, питай и слънцето, ако искаш – хлипа тя. – При такова палто, снегът вън ще изглежда още по-чист. Боже, боже! Да го е страх човек да те докосне с пръст, направо.

Никой не може да се радва искрено и скромно като великата Жу.

– Благодарим за сладкото, Жу, и тримата. До обяд смятам да се върна, чао. Чао, милички.

И се качвам в Пижо, който се казва и Пенда, докато Одита гледа зад провисналото си перде като един пенсиониран шпионин. Уми дава обилно газ.

– Закъсняваме – казва тя и ме разгледа набързо. – Много си издокарана, откъде ти е тая нова шапка?

– От Лондон и Елизабет, английската кралица.

– Да, тя носи такива и всякакви, но всичките ми харесват. Трябва и аз да си купя, но не съм ходила скоро при Елизабет Трета. Колко ти струва?

– Не отговарям на такива въпроси, Уми. И е втора Елизабет, не е трета, понеже ...

На пътя излиза полицай: в много тъжна униформа, и вдига ли вдига черпака, на който пише „СТОП“: личи му, че сме сгазили лука, така го размахва. И Уми отбива вдясно.

– Кво праим ся? – пита тя преди да я попита намръщеният полицай – един слаб артист и човек, със спукано стъкло на едното очило: личи, че мръщенето му е нарочно, обаче не знае отговора на въпроса. И Уми му се притичва на помощ.

– Ето ми документите, а това тук са чифт снежни очила за вас, господин полицай. Това не е подкупване на служебно лице, а подарък за частно. Гледам от известно време пътна полиция да носи слънчеви очила и през зимата. А това въобще не е здравословно, тъй че ... Ето, заповядайте.

– Така е при тия заплати ... Вижте ми само обувките. И те са ми летни, а газим с тях зимата. Имате ли и едни за колегата?

Колегата му седи в колата с дебелата си остригана глава и слуша Горе на черешата: така силно, че снежинките не искат изобщо да слязат на земята. Уми търси из кожената си торба зимни очила за дебелоглави.

Малко ми е наистина такова едно, като гледам как полицаят се измъчва, докато каже:

– Няа да ви глобявам ся. Сложили сте си предпазния колан, детето седи отзад вързано също, това е добре. – Той се навежда да ме види, и мръщенето му се разтяга, до сладка усмивка. – Ама, не познавам ли ..., госпожицата? Чакайте, малко ...

– Преди месец свирихме с виола Страд благотворителен концерт за сираците на министерството ви, господин Поли.

– На цигулка, нали. Беше много хубаво. Но сега трябва да купувам цигулки на тризначките си. Има ли някъде промоции за по-евтини цигулки в момента, госпожице? ...

Казвам му тогава да им купи половинки и той козирува: докато лицето му става розово от нещо. Помня, че на концерта изсвирихме с Виола Страд марша на Меверето и това натъжи залата като погребение: видях полицай да плаче. Без причина, според мама, щото и тя беше под светлината на прожекторите.

– Приятен път – пожела таткото на тризнаците. – Всички досега са ме наричали тъпо ченге, никой досега не беше ми казвал: господин Поли, така и така. Много мило име, благодаря ти госпожице. Ако това име стане известно, и всички ни наричат така, няма да се намери и едно корумпирано такова на пътя, дето гуши двайстолевки, вярвайте ми. Но те ни обиждат като хамали, и ние затова ги глобяваме най-редовно.

Той ми козирува усмихнат и предупреди Уми да кара по-бавно.

Пристигме в свети Крал, купихме си свещички и аз оставам да гледам светлинките на всички души, трепкащи над отрупания с восък свещник. Уми отиде да говори с епитроп Казимеж, и имам достатъчно време да разгледам иконите. Светата дева Мария, майка на Исус ми харесва винаги много. Но Исус и сега ми се вижда някак прекалено закръглен и възрастен за младенец: гледа ме с големите си очи и чака да се изповядам за греховете си, сякаш. А те са много, не зная с кой по-напред да започна. Сетих се за братовчедка ми Хриси, веднъж я нарекох в яда си пикла, помолих го искрено за прошка, и той ми прости веднага: видях как кестеновото в очите му потъмня до маслинено, и се прекръстих облекчена. А майка му ми се усмихна, сякаш искаше да каже, няма да ти е за последно; ние сме тук, за да прощаваме, това ни е работата, греши си, но идвай по-често да молиш прошка. Не пропускай обаче молитвата си преди сън, както правиш напоследък. И развивай дарбите на Виола, те са ти подарък от моя син. Насълзих се, преди да й благодаря, после се смирих и гледах лачените си чепици десет минути. Което изморява, преди да те отегчи; после пак гледах топлите души на всички мъртви, които излизат от пламъка на свещичките и опушват белобрадия Дядо на тавана като пушен паламуд. Но той е много добър и е казал на Исус, ела тук, и седни от дясната ми страна. А пък Исус е като памучната Оси: той е Агнец, и седнал. Тогава казах на благия Дядо, лявата си страна, Боже, пази моля те, за мен, за мама, за тати, за Жу, за Виола, за Оси, Чочо и Груди като се събуди. Ние не сме агнеци, но не сме и много лоши, а само сме в едно объркано положение всички, и поради времената, питай Жу. Благодаря ти, Боже, че ме изслуша. Но не разбрах дали старецът ме чу, ще видим. А Казимеж сложи един карамелов бонбон в джоба на убийственото ми палто, понеже не исках бонбони, като си тръгвахме; намигна на Уми дватри пъти и ни отпрати до изхода.

Уми ми се видя тревожна и по-разсеяна на връщане. Сигурно е за банковия им кредит с Шошо – за апартамент, за сребърния им Пижо и за не знам какво още. Затънали са до устите в таковата, не знам как ще се измъкват, повтаря често Весела.

Полицаите бяха на същото си място: слушаха като замаяни полицейския хит На теслата дръжката и не ни обърнаха особено внимание; не ни и се усмихнаха като на вундери. Малко такова несърдечно е, нали, пошушна ми Виола Страд, която много се страхува от пътни полицаи.

На мен ми е все едно. Нали утре съм в Кръстосани сърца.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Хлябът на обед

Автор: Здравка Евтимова

Не биваше да го правиш, Джана.

Щастието е просто нещо, казваше ми ти. Щастие е да намерим сянка наблизо и ти да ме гледаш. Но в Манд няма сенки. През лятото няма трева като оная в твоите книжки. Прахта е дълбока до коляно, петите кървят от жегата, мухи се вият в гъстия въздух и пият вода от очите ти. Дърветата изсъхнаха. Аз няма да бъда в Манд, за да гледам, Джана. Вчера Кин дойде при баща ми, поговориха малко. Знаеш какво става, ако Кин отиде в къщата на някого. Мама мълчеше, когато Кин излезе от нас, баща ми не ме погледна в очите.

– Ксав – каза ми той. – Ще те вземат утре. Иди се прости с братята си. – После баща ми запали цигара, очите му бяха в прахта, когато продължи: – Кин рече, че ще те върнат у нас. Няма да съсичат лицето ти, така каза.

Мама мълчеше. Тя избърса очи с опакото на ръката си и отиде зад къщата. Никога не сме я виждали да плаче. Никога. Върна се, стиснала в ръце старата ни коза. Беше я заклала и по дрехите й имаше кръв. По-добре щеше да бъде, ако татко й се беше скарал. „Какво ще ядат децата сега!“, това трябваше да й каже. Той не каза нищо. Братята ми ме гледаха и мълчаха. Сестрите ми също бяха тук и не отронваха дума.

– Ще ти направя яхния, сине – каза мама, притискайки мъртвата коза до гърдите си.

Една седмица след пясъчната буря един от нашите овчари намери труп на мъж. Някой беше прерязал гърлото на човека. Той беше от рода Омари, тялото му изглеждаше силно, здраво. Познавах го, той събираше тръни за козите си в планината.

Щастието е просто нещо, казваше ти: да е светло и ти да ме гледаш.

– Ще дойда да го взема след хляба на обед – каза Кин на баща ми. – Вашият трябва да бъде на същата възраст като убития от рода Омари. Те не искат старец, нито някой болен. Знаеш какво ще се случи, ако не дадеш някой от твоите.

Мама знаеше какво ще се случи. Онези от рода Омари щяха да избият тримата ми братя един след друг. Нямаше да убиват сестрите ми. За жената има лоши неща, по-лоши от смъртта. Толкова много гладни уста имаше в тая планина. Имаше и прах – дълбока до коляно, кафява, в която растяха само тръни. Но тръните не стигаха за всички. Имаше кози, които ги изяждаха, водата не стигаше да поникнат още. Нито съдилище, нито закон стигаха до Манд. Никой още не беше виждал жив съдия. Кин идваше да прибере човека след хляба на обед. Два дни по-късно Кин докарваше тялото на семейството. Братята и сестрите изкъпваха убития и вечер, когато не беше толкова горещо, пиеха чай. Чаят горчеше. Замайваше главите и човек виждаше неща, дето ги нямаше пред очите му. Хубавото беше, че след този чай се заспива лесно. Всички спяха като убити и не виждаха тялото на мъртвия брат.

– Ксав – каза баща ми. – Ти си най-слабият. Така или иначе няма да оцелееш дълго. Но не показвай на хората на Омари, че си болен, сине. Иди да събираш тръни. Нека хората на Омари видят, че събираш.

Знаеш, че нещо не е наред с дробовете ми, Джана. Чувала си ме да хъхря и кашлям. Изляза ли когато вали, се задушавам от вятъра. Падам и се моля дъждът да намалее. Иначе не мога да вървя. Баща ми беше прав. Тъй или иначе нямаше да ме бъде задълго. Но Джана, ти знаеш – щастието е просто нещо. Малко ветрец, малко тръни, от които да сварим чай, и ти. Ако не бях болен, кой щеше да ме пусне да вляза у вас?

– Ксав е слабичък – казваше майка ти. – Но има златна уста, измисля приказки. Няма нищо лошо да го послушаме – тогава научих онова за щастието, колко проста работа е то. – Имаш ли в торбата още някоя от твоите хубави лъжи, Ксав – питаше майка ти. Аз нямах, но прахта беше пълна с приказки, а на огъня къкреше чая от тръни. През зимата снегът беше по-голям от къщте, но имахме тръни, които горяха в огнището. Сигурно аз съм виновен за всичко. Научих те да вярваш на глупостите, които разказвах на теб и сестрите ти.

Не трябваше да правиш така, Джана.

Мина обяд, а яхнията, която мама направи с кози дроб, така си стоеше на масата. Чудех се какво ще ядат децата след месец. Нямаше да има мляко за бебето, нито месо, ако някой се разболее. Братята ми ме гледаха. Не ядяха. Баща ми и мама нищо не хапваха. Сестрите ми ме гледаха, най-малката хлипаше, другите мълчаха. Аз си помислих за приказките. Снегът е хляб, казваше мама. А прахта е брашно, най-хубавото брашно в Манд.

– Само някой да заплаче! – обади се баща ми. – Яжте.

Чакахме Кин.

– Бягай! – беше ми казала мама предната вечер. – Ще ти донасяме ядене.

– Той е болен – гласът на тате запълзя като кафявата прах. – Ще убият него и ще убият нас. По-добре хапни от яхнията, която майка ти сготви заради тебе, момче.

Чакахме и чакахме, но Кин не идваше.

– Какво иска сега? – изръмжа баща ми. – Да не се надява ние да те заведем при него? – По никакъв начин. Никога. Никой нормален човек нямаше да направи такова долно нещо. Опитвах се да не мисля за това, Джана. Припомних си дъжда. Не поройния, когато долината стана казан, пълен с черни облаци и червена тиня. Видях цветята, които избиха след кроткия дъжд – червени, сини, жълти. Те поникнаха по покривите на къщите, израснаха под краката ни и бяха толкова много, че пясъкът не се виждаше от тях.

Ако не бях болен, баща ти нямаше да ми позволи да разговарям с тебе. Майка ти нямаше да ми дава чай. Аз ти казах една лъжа веднъж, Джана. „Вземи парче влажна глина след дъжда и я омеси добре. Сложи няколко цветчета в сместа и я остави да изсъхне на слънце. После дай тази суха топка глина на човек, който искаш да бъде щастлив.“ Това беше измислица. Аз намерих изсъхнало глинено сърце с цветя пред нашата къща. Сестрите ми казаха, че ти си го направила за мене.

– Аз ще отида вместо тебе, Ксав – каза баща ми. Всички знаехме, че това е невъзможно. Убитият от рода на Омари беше силен и млад. Баща ми беше стар. Аз бях най-слабият в цялото село, зимният студ щеше да ме отнесе, или пък жегата през лятото.

– Но никой не разказва такива хубави приказки, Ксав – каза ми ти. – Ти знаеш какво говори прахта и за какво мислят облаците. Ти знаеш къде спят цветята, когато спре дъждът.

– Дъвчи това, когато започнат да те бият – каза баща ми. – Дъвчи и няма да те боли.

– Ксав, бягай – прошепна мама. – Няма да те дам на тях.

– Но селото вече е решило, жено – каза баща ми.

– Ще избягаме от селото.

– Хората от нашия род ще ни хванат. Братята ти ще те пребият с камъни, жено.

– Не ме интересува. Няма да им дам Ксав.

– Ако не ме убият, мамо, аз няма да изкарам до края на зимата.

– Ще изкараш, сине. Ще изкараш! Слушай какво ти говоря. Бягай, Ксав!

Тогава баща ми тръгна към нея. Той вървеше много бавно към мама, както правеше винаги. Отиде бавно до нея и я удари.

– Ако кажеш още една дума, ще те убия! – каза й той.

– Убий ме – отговори тя. – Убий ме. Няма да им дам Ксав.

Ръката на тате падна като отсечена. Никой не хапна от яхнията, а къщата беше пълна с най-сладката миризма, която помнеше планината. Сестрите ми мълчаха. Обядът трябваше да е свършил отдавна – сенките на върховете пълзяха по земята и се смесваха с прахта. Кин влезе. Никой не го беше чул да тътри крака по чакъла. Той имаше обичай да рита камъните и прахта, когато идваше да прибира някой човек за хората на Омари. Кин беше убил повече хора от останалите живи в селото.

– Ксав ще си остане у вас – каза бавно той. – Сега ми дайте яхния за добрата новина, която ви донесох.

Мама изхълца. Братята ми наскачаха.

– Не се подигравай с мен – изхриптя баща ми. – Ти си важен човек, но си в моята къща.

– Дръж си болника у дома – отряза Кин. – Друг човек отиде при Омари вместо него.

Тишината бе по-гъста от жегата. Лицето на баща ми беше сиво, долната устна на мама прокърви.

– Дай ми яхния – каза Кин.

– Кой отиде вместо него? – рече задавено тате.

– Не е важно да знаеш.

– Кажи ми кой отиде вместо него и ще ти дам яхния.

Лицето на Кин блесна в пот, по устните му лъсна слюнка. Той преглътна няколко пъти.

– Джана отиде вместо него – каза Кин. – Избягала от техните. Баща й, стария Саз, отрязал косата й. Срам! Това момиче трябва да се е побъркало. Цялото им семейство е опозорено.

Спрях да чувам какво говори Кин. Виждах как береш цветята след онзи кротък дъжд и виждах голямото сърце от глина с цветчета в него.

– Ще оздравееш, Ксав! – каза ми ти.

Джана, не трябваше да правиш това. Вече не виждам прахта, не виждам планината. Виждам какво правят с тебе. По-добре да не бях жив. По-добре да беше мъртва.

– Джана е млада и силна – каза Кин.

– Няма да умре бързо – измърмори баща ми.

– Млада е, ще издържи доста време – подхвърли Кин. – Радост за момчетата на Омари.

Ударих Кин с всичка сила. Блъсках го, блъсках го, блъсках го, докато още го виждах. Усетих, че устата ми се напълни с прах, очите с кръв.

Джана, виждам те вечер, когато небето изчезва. Виждам те денем. Щастието е просто нещо.

Жегата изчезна, изведнъж завяля. Облаци, небе и прах се смесиха и долината стана езеро от кал и камъни. Кози се удавиха във въртопите. После изгря слънце. Избиха цветя – червени, сини, жълти, лилави, цялата планина беше цветя.

Ще те намеря, Джана. Ще отида при Омари и ще те намеря. Ще ти разкажа най-хубавата приказка. Щастието е просто нещо. Ти си щастието.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 2

Автор: Красимир Дамянов

2. ПЪРЖЕНИ ЯЙЦА ПРЕД ЗАПЛАТА

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

След обяд, когато измиели кухненските съдове и ги оставели да се оцеждат на сушилката, те повеждали разговор. Това били най-приятните часове в къщата, особено в събота следобед, когато всички си почивали, никой не влизал в кухнята и те спокойно съхнели до вечерта и разговаряли за живота. Пръв започвал обикновено чайникът, защото бил най-възрастен от всички, почернял и очукан, и бил врял и кипял много.

– Ето например, какво знае тиганът! – обръщал се той към тенджерите, които го слушали внимателно, наредени една върху друга. – Глух е той, а и сляп. Вие имате поне уши, за да ме слушате, когато ви говоря, а той – само дръжка. Опитва се да каже нещо, когато е на огъня, но само цвърчи и нищо не му се разбира. Ние с вас, уважаеми, имаме покрив над главата си – капак! – а той нищо. Човек би помислил, че е безсловесна чиния, докато аз имам даже око! И хобот!

Окото на чайника било мъничко и с дръпнати ъгли като на японец, на края на извития му чучур. Той ту разправял, че прилича на локомотив, когато се запъхти, ту на слон, ту пък че е индиец или китаец, в зависимост от чая, който запарвали в него. Когато варели мляко, твърдял, че е дойна крава, кравите били досущ като него, виждал бил крави на една екскурзия, когато стопаните го взели в колата. Нямали, разбира се, такъв хубав хобот, а и дръжката им била мека и космата и висяла зад гърба им като въже. Те били поставени на една зелена-зелена печка, която никога не се нагрявала достатъчно: топлели млякото си на слънцето и затова цял ден трябвало да стоят под него.

Слушал тиганът, слушал, нали и той имал една малка дупчица в дръжката, за да не пари, слушал и си мислел колко е тъжно да се родиш сляп и колко е хубаво да си чайник.

– Хората са безпомощни и не могат да минат без нас, чайниците. Не само в кухнята. Виждал съм чайници и на улицата, когато ме оставят да изстивам за по-бързо на перваза; те се движат сами и в тях се варят хора. И аз съм се возил в такъв чайник, и всеки от вас, преди да е дошъл в тая къща. Само че нищо не помните, защото бяхте в кашони. Кашоните, може да се каже, са пак чайници, само че без дръжки и четвъртити. Впрочем хората носят тенджери на главите си…

– Колко хубаво говорите – въздишали поласкани тенджерите. – А като завирате сутрин, сте цял славей!

– Имах и свирка – гордо казал чайникът, – но ми я загубиха. По-добре, нищо не се виждаше през нея, само ми пречеше да пея. По-чакайте само да кипна довечера, макар че по някой път като кипна!… Хубаво е да си чайник, и сутрин, и вечер – все пееш. Животът на чайника е прекрасен!

– Да, да – съгласявали се тенджерите. – Кой може да се мери с вас! Нашето живот ли е, ври по цял ден и чакай да те измият! Могат и да те загорят, нали, а тогава не търси милост!…

„И моето не е – мислел си тъжно тиганът. – Да можех да надзърна в света, да видя поне част от онова, за което чайникът така хубаво разправя!…“

Привечер, когато навън се стъмнило и лампите светнали, стопаните седнали на масата.

– Какво ще ядем – казал бащата.

– Чай – рекла майката. – Чай и сирене.

– Чаят не е храна. Измисли друго.

– Искам пържолка – обадило се едно от децата.

– Вредно е преди лягане.

– Искам кюфтенце! – замолило се друго.

– Тежко е за стомаха.

– Свари ми тогава кренвирши!

– Нямаше в магазина.

– Изпържи ни картофки!

– Не съм купила.

– Наденичка, шунка, салам… няма ли?

– Някой от вас да се е погрижил да купи!

– С какви пари! – ядосал се бащата. – Какво има в хладилника, съвсем нищо ли?

– Само яйца.

– Изпържи ни по две! – наредил той. – Който си няма яйца – да му мисли!

Речено – сторено. Запретнала се стопанката, изцедила в тигана последното олио. То зацвърчало възторжено и тиганът потръпнал в приятно предчувствие. Чайникът завистливо мълчал на мивката. До него тенджерите мърморели: него, какъвто е дебелокож и неемайлиран, и да го загорят – пак нищо. Ще го остържат и ще забрави, а нас… Но той не ги слушал, подскачал на печката от нетърпение и се молел: „На очи! На очи! Не на омлет! На очи!…“

Първо цопнало в олиото едното яйце, после другото. Тиганът мигом притихнал и дори хлътнал малко навътре да не ги разплиска. Поел ги нежно и ги прегърнал горещо, яйцата заплували в него, започнали да побеляват открая, да вдигат приятни мехури, жълтъкът единствен останал отвътре и…

– Я! – извикало радостно едното дете. – Тиганът прогледна! Тиганът ни гледа! Ура!

– Тиганът ни гледа! – затропало с крака и другото. – Мамо бе, дали ни вижда?

– Виждам ви! Виждам ви! – искал да извика и тиганът. – Как да не ви виждам! Моля ви се! Виждам една маса, здравей, празна масо. Виждам тавана, здравей, бял таван. Виждам тенджерите, здравейте, госпожи. Добър вечер, чайник-паша. Добър вечер, чинии, мили вилици, лъскави ножове! Е, доживяхме да се видим, светът наистина бил прекрасен! Видяхте ли, че и аз виждам! Какъв разкош е наоколо!

Още не бил успял да се огледа хубаво – да надзърне през прозореца: всички кухни светели и в тях седели унили хора; да разгледа картината на стената – разрязана диня и сини сливи около нея; да види чудесата на света: електричеството, водата от мивката, която капе, парното, газовия котлон, транзистора на перваза; лицата на хората, които го гледали с очакване… Още не бил успял да се нарадва, че вижда – и първо му извадили едното око, после другото, тиганът зажумял и потънал в предишния непоносим, горещ мрак!

– Гледаше ни така, сякаш иска нещо да ни каже – замислено рекъл бащата. – Винаги ми става тъжно, когато готвиш яйца на очи. Защо?

– Може би защото все нямаме пари – въздъхнала майката.

– Яжте! – казали те на децата и децата не чакали да ги канят повторно. Защото наистина няма нищо по-вкусно и нищо по-евтино от яйца на очи пред заплата, а тиганът, който проглеждал обикновено в края на месеца, видял света тази вечер още три пъти. Един път за майката, един за бащата и два пъти за децата. Това били всичките яйца вкъщи.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (5)

- 02-06-2010|Михаел Стомин - Приказки за злояди деца - 2

Питам се с удоволствие: как така не съм се сетил да го напиша сам? Поздрави и поздравления,

Михаел Стомин

- 06-06-2010|Дончо Аврамов - Съжалявам

Чувал съм добри неща за този автор. Но този текст е доста разочароващ: скучен,елементарен,повърхностен, лишен от новост, банален като мисъл.Предмети, които мислят и говорят, това май е всичко, но то пък е толкова познато!Сиромашия, няма какво да се яде - още по-познато!Жалко.

- 06-06-2010|Златко

Да бе, бай Дончо, и аз тъкмо от същото исках да се оплача: как да не се ядосва човек на разните му там тигани, тенджери и на-всичко-похлупаци, дето уж все говорят, все нещо бърборят, а пък накрая нищо не казват?

Как, ха кажи ми де?

- 08-07-2010|Гост

Текстът ме накара да се усмихвам, а коментарите – да се смея с глас.

И в мислите ми чайникът придоби име...

- 23-02-2011|Bloodymirova

Спомням си, когато майка ми донесе книжката - бях на 6 и безкрайно злояда. Още сричах, та карах сестра ми да ми чете приказките преди лягане. Чела съм ги толкова пъти, че ги знаех наизуст. След време при местенето на нашите от един апартамент в друг, книгата се загуби някъде и оттогава дебна щандовете втора употреба да си я намеря. Спомням си и тигана, и сребърния нитрат, и кокошката и яйцето, и юфката... Сега нашите са си в Бургас, аз в София, сестра ми в Калифорния - чета за яйцата на очи и рева в тъмното. Благодаря Ви, господин Дамянов - за хубавите приказки и за хубавите спомени :)

Днес Ботев щеше да е безработен

Автор: Румен Леонидов

Румен Леонидов в интервю за свободата и несвободата на българските медии.

Защо точно в този момент темата за свободата и несвободата на българските медии отново стана актуална?

Стана актуална, защото към днешна дата единствената политическа опозиция на ГЕРБ е Георги Първанов и президентската институция. Каквото каже господин президентът на републиката, получава ехо и в медиите. На останалите не им се чува думата – там, разговорът между глухите продължава. Няма опозиция, защото РЗС е вече извън играта, най-интелигентният й депутат – синът на публициста Марко Семов, изхвърча от парламента, Яне е без работодател, а и в тотална евроатлантическа изолация. БСП е в тупик, старите лидери държат властта в апарата, младите напират да я вземат, но не успяват засега. Хората на Доган са заели китайска поза – проявяват търпение и чакат на сушинка, край реката на времето, да видят как течението ще донесе изтумбения по гръб труп на формалния им враг – засега се надяват след РЗС и Атака да глътнат повечко вода, а после и всеки, който прави политиките си единствено чрез логорея. Всичко това, което върши Първанов е част от предизборната борба, която отдавна е започнала – президентът и екипа му отлично осъзнават това и проявяват тактическа активност. Мотивите са не само политически, но най-вече икономически – цялата гилдия на червените спонсори остана без свой говорител, без силна парламентарна подкрепа, без властови партньори. Някой трябва да им даде някаква надежда, че Бойко не е вечен, че ГЕРБ ще танцува едно лято, че животът продължава и не всичко е загубено. И президентът използва факта, че чрез телеекраните Борисов и Цветанов са всеки ден на гости у българските зрители и меко, внимателно твърди, че медиите работят под натиск. В което и той самият не вярва. Защото Борисов е любимец на медиите и то не от днес – приказките, че този медиен интерес е скъпо платен пиар останаха недоказани. И ще останат недоказани. С една дума – след като Първанов няколко пъти се изказа загрижено за икономическото бездействие на правителството, дойде ред да прояви загриженост и за медиите. Конкретното раздразнение е новият медиен закон, който не съм чел, и намерението на новите властници да намалят президентската квота в СЕМ.

Не е ли малко странно, че г-н Първанов алармира за натиск от страна на сегашното правителство върху медиите, а не е правил подобни изявления по време на управлението на тройната коалиция, да речем?

За мен няма нищо странно, той е политик с опит – за безкръвната му война със Станишев узнаха само най-приближените, за сговора му с Румен Петков вървят само клюки, както и никой извън партийните кръгове не схвана, защо бе показно пожертван Румен Овчаров. Сега се сещам, че вестниците „Труд“ и „Земя“, без никакъв навярно натиск от страна на президента, кмета Борисов или олигархически кръг, свършиха огромна пропагандна работа по дискредитирането на Румен Овчаров. И един съвет от мен – не гледайте на словесния дуел между Първанов и Борисов толкова сериозно – това са задължителни публични реплики, в които няма нищо лично и войнствено. Спомнете си агресивните салта от място на Волен Сидеров и Слави Бинев срещу „медийния балон Борисов“ по време на кметските и парламентарните избори. Спомнете си, че някога Първанов тури още една звездичка в генералските пагони на днешния премиер. Това не е политически театър, а най-обикновен спорт за избраници – моят отбор бие твоя, не се сърди човече. Някои го наричат бизнес, но за мен е по-скоро колективен спорт между яко спорещи за победата два-три тима. Във футбола по света и у нас има и договорени мачове, но когато става дума за шампионската титла – там няма милост и съображения.

Президентът тълкува решението за намаляване състава на СЕМ като опит за влияние върху свободата на словото у нас. Вие как ще коментирате това решение, все пак за мнозина СЕМ е по дефолт зависим орган (бюджетът му идва от държавата, a членовете са от президентската и правителствена квота)?

Чрез НСРТ, и по-късно чрез СЕМ няколко поредни парламента си измиваха пилатовски ръцете – уж някакви експерти трябва управляват медийната регулация, уж е някакъв независим регулационен орган, с щат като на държавна агенция, а всъщност нещо като псевдоминистерство по медийната политика, а всъщност винаги е било и ще бъде спецсинекура за любимците на парламентарното мнозинство и кръгчето около президента. Какво разбираха от медийна регулация, Бог да ги прости, литературният критик Тончо Жечев, писателят Ивайло Петров, публицистът и есеист Марко Семов? Или кинодокументалиската Мая Вапцарова, която въпреки яките дотации не можа да направи едно прилично филмче за чичо си, за поета Никола Йонков Вапцаров.

Има ли според вас кампания от страна на сегашните управляващи за натиск върху медиите? Съзирате ли някакви знаци за подобна кампания?

Медиите и тяхната политика у нас отдавна се управляват не от хората, които са временно на власт, а от силни икономически кръгове. Има издания, които бързо се надупиха на ГЕРБ, без някой да ги е молил за това, други запазиха бон тон, тъй като довчера бяха настроени пропрезидентски, но и пробойковски, трети продължиха да бъдат с едни гърди по-информирани, благодарение на слабостта на Борисов и Цветанов към тях; други, от които се очакваше да бъдат откровено опозиционни, са си седнали на опашките като околотрапезни кутрета. Иначе в поведението на четирите национални телевизии и националното радио не усещам натиск, нито натегачество – те отлично знаят, че който застане с лице към властта, обръща гръб на публиката. И тя му гледа наведения задник.

Има ли решения на кабинета Борисов, които да намекват за натиск върху медиите?

В момента отново съм безработен, не участвам в нито една медия и не мога да бъда аргументиран и обективен. Но понеже съм в ролята на „американски наблюдател“, доброволно и безплатно съблюдаващ неутралитета на буферните зони, смятам, че кабинетът няма проблем с медиите, нито с медийната си политика, той има проблем с времето, което неумолимо работи срещу него. Медийната шумотевица на МВР ще върши работа до едно време, размахваното вече 10 месеца плашило на завареното наследство – също, идва време на решителни икономически ходове, на безцеремонно рязане на държавните и общински разходи. И, слава Богу, те най-сетне тръгнаха. Чакам с нетърпение да видя първата оригинална, съобразена с родните условия, идея, с която държавната власт ще даде тласък на полумъртвата ни икономика. Без производство, без външни пазари, без конкурентни стоки, без нови работни места – отиваме на кино в Гърция.

Каква е истината за независимостта на българските медии днес – свободни ли са те, независими ли са?

Няма независими медии. Най-малкото те са зависими от рекламодателите, от собствената си ориентация, от възгледите на собствениците. Така е по цял свят. Нали помните, че от вестник „Поглед“, изданието на Съюза на българските журналисти, преди три години бяха уволнени главния му редактор и двамата му заместници, защото пуснаха текст, който защищаваше учителските протести и реагираха на „баданарката“, която анонимен екип от „Труд“ удари на тройната коалиция, с циничен репортаж, гаврещ се с труда и исканията на „даскалите“. В дъното на решението на Управителния съвет на СБЖ направо, без предупреждение, да уволни моя милост и колегите ми, бе светкавичната реакция на г-н Тошо Тошев, както и невидимият, нечут натиск от страна на сегашното президентство. Дори отреченият диктатор Тодор Живков го правеше по-умно и по-умело. По-жалко обаче е, че все по-рядко се срещат свободни по дух журналисти. Засега все още ги намирам най-вече във в. „Сега“ и в наистина независимите блогове.

Кой поема отговорността за свободата и несвободата на дадена медия – всеки един работещ журналист или управляващите я?

Отговорността пада единствено върху читателите, зрителите, консуматорите на свободата на словото. Ако масата не изпитва глад към свободното изразяване, към умното, аргументирано, критичното мнение, ако публиката е трето качество, ще чете и гледа само продукция от трето качество. Ботев днес е невъзможен – никой няма да му даде работа. Манипулацията с масите отдавна е станала висш пилотаж – и България не прави изключение.

Какъв е пътят, по който трябва да се върви от тук нататък, за да се постигне реална независимост на българските медии?

Реалната независимост е в интернет пространството. Вестниците агонизират, хората, които не ползват интернет все повече ще намаляват, бъдещето е на световната мрежа. Отказването от зяпането на шоута е личен избор – тъпаците винаги ще са болшинство на тази планета. Електронните медии първо трябва да служат за обществени форуми, където да кръстосват шпагите си публични идеи, тласкащи към разсъдък и собствено мислене, а не да обслужват тълпата само като вибратори за забавление. Но проблемът на давещите се е на самите давещи.

Интервюто води Преслава Преславова

Източник

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Любен Дилов – афоризми

Автор: Любен Дилов – син

Публикувам тук някои от афоризмите на господин Дилов с искрената надежда, че той няма да се почувства ограбен по никакъв начин, а напротив – ще види в това онзи акт на възхищение пред неповторимото му чувство за хумор, който самият аз се надявам да засвидетелствам. Не познавам човека, но болките в корема след всяко четене (от смях) ме карат да запуша устата на чисто българската си подозрителност. Прочее, наздраве!

1. Обратното на мажоретка миньорка ли е? За жената не трябва да се съди само по външността, както ще ви каже Джак Изкормвачът…

2. Любен Дилов не разбра, Възкресение Господне ще се отработва ли? Или, благодарение на кризата, ще ни се размине Светла работна събота? Искате ли да имате загорели, спортни тела? Да обикаляте света в компанията на хора, с които сте много свързани? Професията роб на галера е точно за вас!

3. Бойко Борисов, за Великден, боядисал две яйца Фаберже… Другите новини за деня, накратко: В политиката е мръсно, в икономиката – страшно, в културата – бедно, а в спорта – срамно! Но… времето е прекрасно. Задава се вълнуващ пролетен ден! Животът е празник, ако го празнуваш всеки ден!

4. Любен Дилов научи, че Барак Обама е разказал на Бойко какво писмо е приготвил за Стената на плача в Йерусалим: „Уважаеми Господ, миналата година ти прибра любимия ми певец – Майкъл Джексън, любимия ми актьор – Патрик Суейзи и любимата ми актриса – Фара Фосет. Бързам да ти напомня, че любимият ми политик е Махмуд Ахмадинеджад.“ А Бойко попитал може ли в последното изречение да се добави и Яне Янев…

5. Любен Дилов поздравява търсачите на силни усещания с уикенда и припомня: на гробището, където е погребан Майкъл Джексън е абсолютно забранено пускането на парчето „Трилър“! Но, ако искате наистина вълнуващи преживявания, влезте в московското метро и силно извикайте „Аллах акбар“!

6. Любен Дилов си спомня цигарите „Ту 154“, изработвани само за износ в СССР. Спряха ги, като вредни за здравето. В минутите на мълчание се чува плитката тишина на времето… Да, животът е птица. Насере те и отлети… Особено пък металната птица. А Платонов каза: „Човекът е начало на всякой механизъм, птиците сами на себе си са край“. Добра…седмица на всички! И ако има мъгла – летете си. Не кацайте. На земята бърза работа нямаме…

7. Любен Дилов – по повод натякванията, че пуши много – се мъчи да се сети за някой, доживял до 100 години, който да е бил интересен с нещо различно от това, че е доживял до 100 години… И на канибала може да му се доповръща от хора!

8. Любен Дилов пише мини-пиеса за детството. Той: „Като малък бяхме толкова бедни… ако не бях момченце, нямаше да има с какво да си играя!“ Тя: „А аз имах щастливо детство. Майка ми ме гиздеше като кукла и сплиташе много цветя в косата ми. Само вазата малко ми убиваше на врата… “

9. Любен Дилов изучава сънища и предсказания: когато лекуващият лекар излиза в отпуск и казва на всички „довиждане“, а само на теб „сбогом“, не е истински лошо предзнаменование. Лошо предзнаменование е да пътуваш нощем… в гора… в кола… в багажника… в различни найлонови торби. Но днес ще е хубав ден, много хубав за всички ви!

10. Петък е само предчувствие за събота! Всяка жена, служеща в армията ще ви каже, че да си под лейтенант, не е същото като да си подполковник! Еееех, къде бяха баретите, когато Краси Аврамов тръгна да се явява на „Евровизия“?!

11. „Зададе се облак темен… Ех, мой дядо, тежко време… “ Ботев е бил пророк и проникновен ислановед!

12. Искате да промените живота си? Започнете да тичате по три километра сутрин и три километра вечер. Всеки ден! Така другият понеделник ще сте на 42 километра оттук! Животът не е спринт. Животът е маратон. Промяната също.

13. Любен Дилов разбира, че малките момичета и момчета обичат да си играят на „чичо доктор“, но – все пак! – отстраняване на сливиците и вазектомия не е ли прекалено?

14. Свидетели сме на преждевременна ейяфятлайокутлация или просто мощта на исландската противоракетна отбрана. Загубените по света английски туристи ще ги прибира английския флот, изостаналите по летищата руски туристи ще ги събират руските танкове, а Бойко Борисов е наредил да се възстанови хвърковата чета на Бенковски…

15. Внимавайте какво си пожелавате! Един просяк всеки ден молел Господ да направи живота му такъв, че дори и най-едрата банкнота да види на земята, да няма желание да се наведе да я вдигне. Чул го Господ и … го дарил с ишиас. Когато ми пишете, че сте попаднали в голяма нужда, моля уточнявайте – пари ли ви липсват, или… сте стъпили в лайно. Интелигентни хора сме, ще се разберем…

16. Връща се любовник от гардероба, а жената уплашено крещи на мъжа си: „Иване, отивай бързо в командировка“… или… как беше… Не е страшно да си прилеп – нещата обичайно са надолу с главата. Страшно е да си прилеп с разстройство!

17. Уикенд за равносметка: ако сутрин палачинките приличат на вас, не разрешавайте повече на жена си да ви удря с тигана по лицето!

18. На омагьосаният принц-жабок му предсказали, че съвсем скоро ще срещне чудно хубава девойка… в часа по биология! Прекрасна седмица с добри чудеса на всички и вярвайте в Единия и Вездесъщ Коцектокмъхналщъшкощтретчетълкатлоакъл – Бог на добрата дикция и паметта!

19. Ако, по време на официална вечеря, са забравили да ви поставят салфетка, можете по-често да целувате ръка на дамата до вас. Ако искате да отучите дядо си да си гризе ноктите, просто му скрийте изкуствените зъби. Този и още полезни съвети в новата книга на Дейл Карнеги: „Как да се отървете от приятелите, които завъдихте, следвайки съветите от предишната ми книга“

20. Някои жени са вълнуващи като океан. Ако не сте свикнали, може да ви се повдига непрекъснато… Често съм обвиняван, че постингите ми са мачистки и дори обидни за жените. Но кой е най-добрият приятел на мъжа? Направете следния експеримент: Заключете жена и куче в банята. Отключете ги след 6 часа. Кой мислите, ще ви се зарадва повече?

21. Експериментално пуснатите пет безшумни трамвайни мотриси, само в първия ден, причиниха гибелта на седем пенсионери… Правителството ги разглежда и като част от пенсионната реформа. В икономиката е пълно с пророци, които тепърва си търсят своя религия!

22. Любен Дилов пише диалог за ползата от добрата литература: – Къде беше? – Ето ти Пруст, „По следите на изгубеното време“ – отвори на 168 страница! – Но… 168 страница липсва?! – Е… къде съм бил, според теб?!

23. Правят ли кълвачите „69“ и имал ли е Пинокио кълвач, за да няма глисти? Приказен уикенд, през който истинските принцеси не поръчват жабешки бутчета в ресторанта, а птицата Феникс си умира да се ебава с директора на крематориума!

24. Не само в жената, но и у мъжа трябва да има загадка. А не веднага да питате – „Женен ли си, не си ли“?!

25. Любен Дилов се настройва гергьовски и фолклорично: Когато се ражда родопчанче, баща му заколва агънце. Когато шопкиня се ражда, тейко й заколва прасенце. Когато добруджанче изписка за пръв път, заможният стопанин заколва теленце. Когато се ражда македонче, баща му заколва… комшията.

26. Внезапно се събуждате с чиста съвест? Това може да е първият признак на Алцхаймер! Все в тази връзка – заради неизправности в двигателната система – софийският родилен дом смята да изтегли от пазара на труда 3 000 екземпляра, пуснати през 1951 година. Да живее пенсионната реформа!

27. Любен Дилов смята, че някои неща не са проучени достатъчно: вярвали ли са древните динозаври, че след смъртта си ще отидат в природонаучния музей и каква точно е връзката между клиторите и злите езици?

28. Тихият пролетен дъжд, слуша земята и тръпне, тихият пролетен дъжд, пролетни приказки шъпне… Тихият пролетен дъжд се предава по въздушно-капков път…

29. Знаете ли, че ако сега започнете да броите секундите, изброявайки до 31 милиона 555 хиляди 925, вие ще установите, че цяла година сте се занимавали с пълни глупости?! А в това време апаратът Марслендър е намерил на планетата следи от лед и сол. В момента същият усилено претърсва Марс за текила и лимони…

30. Работна събота… но винаги има надежда за добра новина. Както казал терористът на заложниците в самолета: Не се притеснявайте, щом прелетим над населено място, ще пусна жените и децата…

31. Любен Дилов приветства новата икономическа мярка на правителството: Заради кризата светлината в края на тунела ще се пуска само на национални празници… Тази седмица влагайте парите си в абсент! Къде другаде ще получите 55%?!

32. Ако сутринта е било нула градуса, а идиотът-синоптик по телевизията ви обещае, че по обяд ще е два пъти по-топло, в задачата се пита колко градуса ще е по обяд? Много често хората пречат на усилията да бъдеш човек…

33. Една от прелестите на старостта – освен помъдряването – е, че можеш да си миеш зъбите и да си свирукаш едновременно. Но ако между гърдите на жена ви се появи странно образование, не бързайте да се паникьосвате и да тичате по лекари. Това може да й е пъпът! Уууу, долу гравитацията!

34. Прескачането на огньове е бил древен български способ за епилация. През Възраждането Лазар от Чирпан измислил и лазарната епилация в областта на бикините, прескачайки огъня без гащи. Нестинарките успешно се борили с гъбичките, а изгарянето на вещици не е друго, освен средновековен способ за търсене на повече женска топлина… Огън, следвай ме!

35. Биг Брадър фемили доказва правотата на древната индийска поговорка, че мечтата на идиота обикновено прилича на жената на съседа… И все пак, дали сомалийските деца мечтаят, когато пораснат да отвлекат самолетоносач?

36. Любен Дилов тръгва за Видин и се сеща за особеностите на националното пътно строителство: открадваш от публичните средства за пътища, купуваш си скъпа кола и я разбиваш по лошия път… Ако пък ще пътувате със самолет и чуете на 10 000 метра стюардесата да казва: „Спокойно, без паника“, бъдете сигурен – по-сгоден случай за паника скоро няма да имате! Весел уикенд на всички!

37. Тази върволица, която се връща днес от Халкидики, дали пък не е търсила „солунските двама братя“? Честит празник на всички, на които нещо във душата грей… Да вдигнем малко поглед от пресвещените старини и почнем да сеем и утрешното минало!

38. Don’t panic day! Днес е ден на хавлиената кърпа, ден в който си спомняме всички галактически стопаджии и – най-вече – Дъглас Адамс, човекът прозрял, че гравитацията е просто навик. Свиквайте да отвиквате! И не се паникьосвайте!

39. Връзката ви е в опасност, ако партньорката ви казва: „Теб само едно те интересува“, а вие не можете да си спомните кое е това едно, но пък модерното раждане под вода се развива все повече и повече. Вече не е необходимо след раждането да повивате бебето. Само трябва да сменяте водата в аквариума.

40. Човек свиква с всичко. Дори на бесилката – помята се, помята, пък се успокои! Но проблемът с мечките-панда е, че повечето са китайско производство.

Любен Дилов-син е български сценарист и политик, син на известния български писател Любен Дилов.

Коментари (16)

- 03-06-2010|плетислов

Тоя се прави на арабия, ама не му се връзвам. Симпатяга, но с интензивни очички. Плейбойски стойки и собствен вестник с пари неясно откъде. И малка партийка в задния джоб. Това ми мирише на Русия. Всичко необяснимо иде оттам.

- 06-06-2010|Penka

Но българския мачизъм и сексизъм даже в Русия го няма.

- 06-06-2010|Златко

Само не очаквайте от мен някакви тъпо-предсказуеми неща, като например политическа коректност, ок? Сексистки или не, в тези дреболии има искрици на хумористичен гений от много голям калибър (който очевидно не взема себе си достатъчно на сериозно, за да се опита да систематизира нещата си – но това май е духът на времето, ако не се лъжа).

Като обществена фигура Дилов е повече от спорен. Това, разбира се, се отнася и до всички останали обществени фигури в България – но чужбината, при всичко, което отнема на човека, изглежда му дава и поне едно безспорно предимство пред останалите „вътре“ сънародници: физическата дистанция, която, странно защо, в много отношения наподобява историческата. С други думи, от разстояние човек май – това е едно малко големичко „май“, но друг начин няма – та, човек май е в състояние да се отърси от страстите на деня и да се опита да види в нещата единствено онова, което ги прави интересни сами по себе си, извън всякакви местни контексти. Така поне си мисля аз, моля да извините суетата зад тези думи. При всички случаи остроумията на Дилов са за мен нещо, което няма видима връзка с местния политически бос, медиен магнат и предизвикващия възхищение или омраза cool boy. Тия неща не ме интересуват, интересува ме смешното, с или без политическа коректност. Така че тук ще има поне още няколко продължения, бъдете сигурни.

- 06-06-2010|Kman

Стилът на Дилов-син е един специфично български, мачистки цинизъм, какъвто не съм срещал у никоя друга нация. Може би само сърбите имат нещо подобно. У нас Иван Славков-Батето е доайен на този тип хумор. Други видни представители са Румен Петков, Красимир Гергов, Петьо Блъсков, Петър Курумбашев, Мартин Карбовски. Общи черти между повечето хора, практикуващи такъв хумор: напреднали са в кариерата си през зрелия социализъм, спечелили са от прехода, и почти всички са агенти на ДС. Страхотни събеседници са на маса.

- 06-06-2010|Златко

Хм, а според мен на този вид дискусия с предпоставени заключения й се вика sacrificium intellectus. Същия вид пожертване на интелекта срещам и при разговорите, въртящи се около творби на международно известни хора, свързани по някакъв начин с България, например Елизабет Костова. Нещата винаги отиват към един от двата полюса – или безкрайно превъзнасяне, или пълно отрицание, без каквито и да било опити за конкретно вглеждане. Всичко, всичко, всичко – само не и самостоятелно мислене. Не че самият аз съм застрахован от такива неща, когато става дума за собствените ми кумири, но все пак в случая – съжалявам! – просто не намирам с какво да се съглася. И преди всичко: Дилов се шегува КАКТО с жените, ТАКА и с мъжете. Да го наречем ли тогава „двуполюсен сексист“, тоест да го обвиним в това, че слага всичко под ножа? Разбира се, хуморът и добрият вкус са неща, които подлежат на най-свободна интерпретация и последното нещо, което желая тук, е да налагам някому собствения си вкус. Всичко, на което държа, е да не позволя в случая да бъда въвлечен в някакъв тип колективно отрицание, поради обвинения, които самият аз намирам за необосновани. Да, Дилов се шегува грубо и не съвсем цензурно – но същото правят още доста други хора, например Рабле, авторът на „Тил Ойленшпигел“ (как му беше името), Бокачо и не знам колко още хора, които днес са приети във високата култура, защото ги е хванала амнистията. Така че, извинете ме, но аз държа на избора си. При което повтарям за кой ли път, че тук в „Прегледа“ се публикуват текстове, а не автори (или поне това е идеята). Тези текстове ми харесват. Що се отнася до самия Дилов – ваша си работа, аз не го познавам и не държа да съдя за него.

- 07-06-2010|Дончо Аврамов

Интересно - в тези шеги се чувства, че авторът е без реална биография, без действителни преживявания, някой участвал умозрително в живота, наверно интелигентен, но пълен дилетант като човек.Това са, бих казал, измислици на играч, който има съвсем други интереси, мотивациии и склонности - по-скоро вкус към успеха, към известността, към участието в светските прояви на българската провинция... Но не взаимоотношенията между мъжа и жената, на човека с човека...Тези афоризми са прилично фалшифицирана банкнота, но не повече от това.

- 07-06-2010|Росица - Какво се пише тук?

Поразена съм истински. Възможно ли е толкова хора да нямат чувство за хумор? Че сексист, че мачист, само не се сетиха, че е хуморист!

- 07-06-2010|Кман

Златко, не ме разбирайте неправилно. Нямам никакво желание да "приключвам дискусията", само да изразя лично мнение. Никакъв проблем нямам с това да публикувате Дилов-син, напротив, той несъмнено е чешит, остроумен и забавен тип. Това за доктора дето отивал на почивка и на всички казвал довиждане а на теб сбогом, е нелошо. Далеч не бих го нарекъл "хумористичен гений", но със сигурност ловък жонгльор с думите. Но разберете, че ми е трудно да се смея на хумора на човека, който ни гледаше строго миналата година от предизборните плакати на партия "Лидер", частен политически проект на феодалния „бизнесмен” Христо Ковачки. За мен (отново чисто лично мнение), индивид който се продава толкова открито и евтино трудно може да бъде истински забавен.

Освен това, както сам казвате, е въпрос на вкус. Аз си падам по иронията и сарказма, но далеч не толкова по цинизма. Сексизмът не ми е проблем толкова колкото цинизма. Затова човек като Дилов-син никога няма да стане българския Jon Stewart – защото презира публиката си, във водопада от каламбури никога не заема истинска позиция, и очите му винаги играят да види накъде духа вятъра.

- 07-06-2010|Златко

Всеки народ има писателите, които заслужава – но писателите също имат народа, който заслужават, Кман. Прангата е двустранна и всички ние сме заковани на една и съща галера. И все пак аз ще повторя нещото за дистанцията и нещата, които тя дава, както и отнема. „Либерален преглед“ е списание, което се прави за българи, но това не го прави непременно българско списание.

- 08-06-2010|Kman

Хм, освен това някои от каламбурите ми се струват странно познати. Като този: "бяхме толкова бедни… ако не бях момченце, нямаше да има с какво да си играя." Осъзнах, че съм го чувал и то отдавна. Това е цитат от комика Родни Дейнджърфийлд: And we were poor too. Why, if I wasn't born a boy, I'd have nothing to play with!

- 08-06-2010|Златко

Ей на това му викам „курс по ускорена демитологизация“. Или „пост-диловизъм“, ако щете.

Аз наистина научавам страшно много неща от вас, Кман, но дали не е тук момента да си припомним, че е много здравословно да не вземаме нещата в живота – включително Дилов, афористиката и най-вече самите себе си – чак толкова на сериозно. В края на краищата самият автор, ако забелязвате, се държи стриктно настрана от всякакви коментари на, под, над, около или където и да било, собствените си неща. Дилов може да е всичко друго, но глупак при всички случаи не е, за разлика от толкова много други самозвани обществени фигури у нас. Така че, нека да вземаме нещата такива, каквито са – тия тук са смешни, точка.

- 08-06-2010|Kman

Или пък "де-диловизация"...?

- 11-06-2010|плетислов - Златко

Златко, пусни и избрани афоризми на Славков-Батето, за да има Дилов подходящ контекст. А какво означава твоето "и точка"? "Молчать, не рассуждать?"

- 11-06-2010|Златко

О, съжалявам за тази интерпретация, която действително е възможна. Просто се опитах да завърша коментара си с малко повече апломб, това е всичко. Никой не е принуден да мълчи тук, надявам се.

- 13-06-2010|Багратион Пети - Миниатюри

Безспорно текстовете тук имат хумористичен заряд и са ценни. Напомнят ми на моменти Уди Алън, без да го копират. Не виждам защо трябва да се обругава автора, само защото е политик. Възразявам само срещу титула "афоризми", според мен това са чудесни хумористични миниатюри. Но, разбира се, това уточнение не е толкова важно. Успех на автора и на списанието!

- 19-09-2011|Toni

Mn. go haresvam ,biva go v tova da se sheguva s pozornata bulgarska deistvitelnost!Tova ,koito nqkoi napraviha v "politikata",toi se opitva da izoblichi s humor!

Израелската сила, носеща се по водите

Автор: Амос Оз

В продължение на 2000 години евреите познаваха силата на силата само под формата на камшици по собствените си гърбове. В продължение на няколко десетилетия сега самите ние сме в състояние да упражняваме сила – и тази власт ни опиянява, отново и отново.

В периода преди Израел да бъде основан, голяма част от еврейското население на Палестина, и особено членовете на крайно националистката група Иргун, мислеха, че военната сила може да бъде прилагана за постигането на всяка цел – да се прогонят англичаните от страната, да се отблъснат арабите, които се противопоставяха на създаването на нашата държава.

За щастие, в ранните години на Израел, министър-председатели като Давид Бен-Гурион и Леви Ешкол знаеха много добре, че силата си има своите ограничения и внимаваха да я използват единствено като крайна мярка. Но от времето на Шестдневната война през 1967 насам, Израел е фиксиран върху военната сила. За човека с голям чук, казва пословицата, всеки проблем изглежда като гвоздей.

Израелската окупация на ивицата Газа и насилственото прихващане от последната седмица на граждански кораби, носещи хуманитарна помощ, са странични продукти на мантрата, че онова, което не може да бъде постигнато с насилие, може да бъде постигнато с още по-голямо насилие. Този възглед произхожда от погрешното разбиране, че контролът на Хамас над Газа може да бъде приключен чрез военна сила или, казано по-общо, че палестинският проблем може да бъде смазан, вместо решен.

Но Хамас не е просто терористическа организация. Хамас е идея, една отчаяна и фанатична идея, която е израснала от разорението и отчаянието на множество палестинци. Никоя идея не е била побеждавана със сила – нито чрез обсада, нито чрез бомбардиране, нито чрез смазването й с танкови вериги, нито чрез морски пехотинци. За да се победи една идея, човек трябва да предложи по-добра идея – една по-привлекателна и по-приемлива такава.

Така че единственият начин за Израел да изтласка Хамас би бил да се постигне бързо споразумение с палестинците относно установяването на независима държава на Западния бряг и ивицата Газа, така както те са дефинирани от границите от 1967, със столица Източен Ерусалим. Израел трябва да подпише мирно споразумение с президента Махмуд Абас и правителството на Западния бряг Фатах – и, правейки това, да смали израелско-палестинския конфликт до един конфликт между Израел и ивицата Газа. Този конфликт, от своя страна, може да бъде разрешен единствено чрез преговори с Хамас или, по-разумно, чрез обединението на Фатах и Хамас.

Дори и ако Израел прихване още сто кораба по пътя към Газа, дори ако той изпрати войски, които да окупират ивицата Газа още сто пъти, независимо от това колко пъти Израел ще се възползва от своята военна, полицейска и секретна власт, силата не може да реши проблема, който се състои в това, че ние не сме сами в тази страна, и че палестинците не са сами в тази страна. Ние не сме сами в Ерусалим и палестинците не са сами в Ерусалим. Докато израелците и палестинците не осъзнаят логическите последствия от този простичък факт, всички ние ще живеем в състояние на постоянна обсада – Газа под израелска обсада, Израел под международна арабска обсада.

Аз не отричам важността на силата. Нещастна е страната, която отрича ефективността на силата. Без нея Израел не би бил в състояние да оцелее нито един-единствен ден. Но ние не можем да си позволим да забравим дори и за миг, че силата е ефективна само като предохранителна мярка – да предотврати разрушението и завоюването на Израел, да защищава нашите животи и свобода. Всеки опит да се използва силате не като предохранителна мярка, не в самозащита, а като средство за смазване на проблеми и премазване на идеи, ще води до повече нещастия, също като онова, което ние причинихме на самите себе си в международни води, срещу бреговете на Газа.

Източник

Амос Оз (род. 1939) е известен израелски писател и журналист. Той е професор по литература в университета Бен-Гурион в Беер Шева и съосновател на пацифисткото движение „Мир-сега“.

Коментари (23)

- 05-06-2010|тераин - Оз

Напълно съгласен.

- 06-06-2010|Л. Лозанов - Да.

Казано е великолепно.

- 06-06-2010|Павлов Д.

Браво Златко/моля да ме извиниш за фамилиарниченето/,браво и на Оз!Време беше някой да покаже и у нас различна от официалната гледна точка!Имам чувството,че Израел бързо забрави стотиците жертви на своя онеправдан народ и днес показва само и единствено "мускули"

- 07-06-2010|П. В. - Въпросът

Израел, да речем, се откаже от сила. Но Хамас дали ще го последва? Ето, това е въпросът.

- 07-06-2010|томис - не ми харесва

малко ми олеква амос оз в този текст.имам чувството че е писан от неспециалист.добре е да даваш мъдри съвети,но реалността постоянно ги опровергава. мирът в близкия изток не зависи само от израел и това го знае всеки.къде в текста са споменати проблемите с иран,сирия,турция и тяхната политика към израел. личи си че авторът много набързо е изказал мнението си по един изключително сложен проблем.

- 07-06-2010|Златко

Авторът „малко набързо“ изказва мнението си по този проблем вече в продължение на около 35 години. Амос Оз е известен като може би най-последователният и високоформатен критик на израелската външна политика. Той е основател на движението „мир сега“, за което може да се прочете повече из мрежата.

- 08-06-2010|Милен

Умее да подрежда думите- друго е, когато такъв писател взема отношение по политически въпроси... Дали се вслушват в него израелските държавници? Позволявам си да предоставя и статията на английски: http://www.guardian.co.uk/commentisfree/2010/jun/ 02/israel-force-impotent-hamas-idea.

- 13-06-2010|NAT - Наивно

Обожавам книгите на Оз.Статията е наивна в своята мъдрост.Говори за един друг свят-разумен и добронамерен.

Неприложими са тези съвети към двете страни в конфликта.Всеки ,който е имал възможност да опознае отблизо палестинците,изумителния им мързел ,необразованост и краен фанатизъм ,знае това.

- 17-06-2010|Майя Маркова - "Евреите - в Европа!"

Тия дни обсъждахме близкоизточния конфликт с египтянин, живеещ от 5 години в Англия.

- Какво според Вас трябва да бъде решението? - попитах го аз.

- Трябва да се възстанови справедливостта. Тази земя е несправедливо отнета от палестинците. Евреите от Израел трябва да се върнат в европейските страни, от които идват, или да отидат в други страни, готови да ги приемат.

(В скоби, много израелски евреи не идват от Европа, а са "етнически прочистени" от арабските страни, но както и да е.)

- Добре - казах аз, - да си представим, че управниците на ЕС се съгласят да приемат евреите от Израел, но в замяна поискат всички араби от Европа да се върнат в арабските страни...

Тук събеседникът ми едва не подскочи, макар преди това да беше казал, че още не е сигурен дали иска да остава в Англия.

Аз не виждам как освен чрез сила може да бъде спрян някой, който държи да прогони или изтреби цял народ. Изумява ме фактът, че левичарите, които искат строги санкции за расистки и сексистки обиди (т.е. съзнават, че само заплахата и силата карат човек да се държи прилично), същевременно вярват, че главорезите от "Хамас" ще станат агънца, ако Израел спре да се брани.

За палестинианизма важи това, което казва Фарид Закария за ислямизма и нацизма: това са "въоръжени идеи", които могат да бъдат опровергани едва след като бъдат победени със сила. Докато Хитлер триумфира, от Турция до Аржентина възхитени родители кръщават на него бебетата си. След поражението на Германия тези момченца получават нови имена (цитирам по памет есето на Закария "How to save the Arab world").

- 18-06-2010|Златко

М-да. А на мен веднъж един ми каза, че съм бил много секси мъж. Беше в една от градските тоалетни.

И дори не беше арабин, представи си.

- 18-06-2010|Златко

(Ники, извинявай! Милата Майя така ме забавлява с непоправимaта си провинциалност, че понякога си позволявам да се шегувам некоректно. Нали знаеш, че не влагам никакъв умисъл в това?)

- 18-06-2010|Майя - ;-)

Че да не би да не си секси?

- 21-06-2010|Майя - нещо уж без връзка с дискусията

"Ако трябва да убеждавате група хора, които не зависят пряко от решаването на проблема, никога няма да успеете."

(Мизес, "Икономическата политика")

- 18-07-2012|STOEVA Malpéna

Vzemete da im kajete "na kraia", chte GAZA - svrah NASELENA i stradachta, niama ochte dalgo da trae, dokato ha se NATIONALIZIRA...MOSKVA!!! az taka mislia, no sam Myzikant;

- 18-07-2012|007

а сега и атентат в Бургас...

Насилието поражда насилие, но дали пък ненасилието не наторява почвата, на която избуява насилието

- 18-07-2012|Майя Маркова - re:

007 писа:

Насилието поражда насилие, но дали пък ненасилието не наторява почвата, на която избуява насилието

Според мен втората част на изречението е по-вярна от първата. Насилието се поражда от убеждението на някого, че може да си подобри положението с насилствени средства. Затова насилието се поражда по-често от ненасилие, отколкото от насилие.

Да поясня: нас сега ни убеждават, че Израел трябва да търпи хората му да бъдат убивани и осакатявани, защото ако тръгне срещу тези, които убиват и осакатяват евреи, с "непропорционалната" си сила ще озлоби дори миролюбивите и ще предизвика отмъстителна реакция.

Само че след Втората световна война нито Германия тръгва да отмъщава за Дрезден, нито Япония - за Хирошима и Нагасаки. Ние също мирясваме и оттогава не сме тръгвали да воюваме за територии. Защо? Защото на всички тези народи международната общност обяснява съвсем недвусмислено, че ако опитат пак да си подобряват положението чрез насилие, горко ще съжаляват. Докато това не бъде обяснено и на враговете на Израел, мир няма да има.

Искрено се надявам Израел да разкрие и унищожи хората зад атентата в Бургас. Защото никак не вярвам на българските спецслужби. Имаме си ченге начело на държавата, на МВР само за подслушване се дава повече от целия бюджет на БАН - и въпреки предупрежденията те допуснаха България да стане арена на световния тероризъм.

Защо така дълго и разгорещено спорихме дали българските евреи са били спасени? Не е ли ясно, че времето да се спасяват евреите е СЕГА?

Сигурно пак изпадам в провинциализъм, за което се извинявам.

- 18-07-2012|Иван Рангелов

Ама Майя, какви са тези неща, които разправяш ти тука? За тебе всичко се свежда до това, че Израел имал някакви врагове, и на тези врагове трябва нещо да им бъде обяснено ...

Кога се създава държавата Израел? 1946 или 1948 година беше? А преди това? Е, този свят, в който и ние днес живеем, той през 1948 г. ли започва да съществува?

За всеки е ясно, че към момента на създаването на държавата Израел в онзи район там обстановката е била и без това достатъчно напрегната! А със създаването на Израел и с допълнителния наплив от заселници е ясно, че положението става взривоопасно!

Айде, няма за го казвам - ти го кажи: с колко се увеличава броят на евреите на територията на сегашен Израел само за десетина години - от 1941 до 1950 г.?

Ами удвоява се, че е повече! От по-малко от 500 000 през 1941 г., към 1950 г. евреите там стават вече над 1 200 000 души! Е, ти ми кажи: възможно ли е на една такава малка територия да се изсипят 700 000 души - и това да не доведе до конфликт с останалото население, което от векове си живее там!

Значи, това още от самото начало е било ясно, че там ще има конфликт! И който го е замислил и изпълнил това нещо, той трябва да носи отговорността за всички последвали конфликти там, на това място!

- 19-07-2012|Майя Маркова - Отговорност носи този, който слага бомбите

Иване,

С колко се увеличава броят на мюсюлманите в Западна Европа през последните 30 години, а?

И това също води до проблеми, нали? Достатъчно е да си спомним някои непредвидени усложнения от драскането на карикатури, и кой беше Тео ван Гог.

Затова - понеже Европа е "наша земя", хайде да слагаме бомби в джамиите и супермаркетите в имигрантските квартали. Нека Дейвид Копланд, по прякор "Нейлбомбър", стане европейски герой:

hereИ Андерш Брайвик, разбира се, да не го забравяме. Това ли искаш?

За Израел този, който "е изпълнил това нещо", доколкото знам, е Обществото на народите. Този предшественик на ООН по някое време решава на територията на днешен Израел, плюс Западния бряг и Газа, да се създаде държава "Палестина", включваща големи маси от еврейски заселници-ционисти.

(Впрочем съвсем не цялото останало население живее там "от векове" - самият Ясер Арафат например е роден в Кайро; а евреите-сефаради, за които ти ПРОДЪЛЖАВАШ да мълчиш, защото така ти изнася, също са живели в Близкия Изток от векове.)

Само че не Обществото на народите "носи отговорността" за бомбата в Бургас (например), а тези, които са организирали атентата, и идиотът с промит мозък, отдал живота си на "великата" цел да изтребва еврейски летовници.

Проблемите просто не се решават по този начин.

Но ако ти твърдиш, че проблемите се решават по този начин, поне го кажи без усуквания. Като подметнеш нещо такова и спреш насред път, премълчавайки логичния извод от думите си, можеш да вбесиш всекиго.

Когато казвам, че Югославия е изкуствено образувание, имам предвид народите й в един момент да се разделят и всеки да продължи по своя път, както и стана. Но какво имаш ТИ предвид, когато наричаш Израел "изкуствено образувание"? Да се натикат израелските евреи в морето?

Изобщо препоръчвам ви на всекиго, който рони крокодилски сълзи за палестинците, моментално да поставяте въпроса какво да се прави с израелските евреи.

Уверявам ви, ще получите интересни отговори, както описах по-горе.

Разбира се, после ще бъдете обвинявани за човеконенавистническите чувства на събеседника си, но това се трае.

- 19-07-2012|Иван Рангелов

Майя, честно казано, не разбирам защо толкова наблягаш на евреите-сефаради? Колко точно са те? Като цяло, по света - и конкретно в днешен Израел? Странно е, че е много трудно да се намерят точни данни по този въпрос (броят на евреите-сефаради). И точно те ли са създали са основната част от населението на днешен Израел? Не преобладават ли там евреите-ашкенази (които са дошли там от Европа - и което именно е безсмисленото и опасно "упражнение" в случая, и което придава изкуственост на цялата структура там)?

И кой е казал, че трябва да натикат израелските евреи в морето?

Нещата са съвсем прости. Хайде, преди 1945 г. е ясно - води се война, нормално е евреите от Европа да търсят спасение някъде, и част от тях отиват на територията на днешен Израел. ОБАЧЕ след това , след 1945 г., когато вече не са преследвани в Европа - какъв е смисълът да се натикват тези хора в Близкия Изток? Не е ли ясно, че това ще доведе до конфликт? Не е ли ясно, че отношенията между евреи и араби в Близкия Изток, и то именно на територията на днешен Израел, са били вече изострени ОЩЕ ПРЕДИ това, още през 1930-тте години!

И отново повтарям, за да не ме обвиниш в "човеконенавистничество" - помисли малко, какъв е смисълът СЛЕД 1945 г. евреи да се заселват на територията на днешен Израел (която е територия едва ЕДНА ПЕТА от тази на малка България), при положение, че те могат да живеят достатъчно добре както в Европа, така и в САЩ, така и на много други места по света...

Изобщо като се замисли човек малко по-непредубедено по тези въпроси, и веднага му става ясна цялата изкуственост на ситуацията.

- 19-07-2012|Ясен Б.

Иване, сериозно мислех повече да не се обръщам директно към теб, но това е невъзможно.

Наистина ли не разбираш, че контрирайки всичко и всеки на всяка цена, рискуваш в един момент повърхностните ти познания да лъснат?

Например: по повод на твърдението ти по-горе, че евреитe се "изсипват" в Израел през 41-50 година. Не се "изсипват" сами - гонят ги отново както са ги гонили хиляди години. не съм ционист, не съм антисемит. За мен става дума за хора - ХОРА- човешки същества прокудени от домовете си или поставени в невъзможност да живеят нормално ( както е в СССР например).

В периода след войната до края на 90-те години

милиони евреи СА ИЗГОНЕНИ от страните, в които живеят:

900 000 от други страни в Близкия Изток и Северна Африка;

1968 - Полша гони хиляди евреи

1970 - Първата вълна хиляди евреи изгонени от СССР!

Някога чел ли си нещо за третирането на евреите в СССР след войната? Доста близко до фашизма.

1990 -1997 - 1 000 000 (един милион) евреи успяват да напуснат СССР и да се спасят от съветския терор.Нима мислиш, че ако тези хора живееха добре в Съветския Съюз, доброволно биха зарязали всичко и биха отишли в пустинята? Не че редовите руснаци или казаци живееха добре, но към евреите имаше особено гадно отношение. Свидетел съм, така че недей да ми казваш, че не е било така.

- 19-07-2012|Майя Маркова - Иване, не ми отговори на въпроса!

Иване, ти ПАК не ми отговори на въпроса: Какво според теб следва да се направи с израелските евреи?

Разбира се, ти не КАЗВАШ да се изтикат в морето, просто го НАМЕКВАШ. Аз съм човек откровен и цапнат в устата и най мразя недомлъвките. Особено - извинете сексизма ми - когато идват от мъже. В момента бих предпочела да си чатя с някой юнак от "Хизбула", който да ми обяснява как всъщност е хубаво, дето евреите са се събрали в Израел, защото така е по-удобно да бъдат изтребени, а иначе на "воините на Аллаха" щеше да им се наложи да издирват евреин по евреин из широкия свят.

Разправяш как евреите изобщо не трябвало да емигрират от Европа в Израел с пламенността на ку-клукс-клановец, който обяснява как изобщо не е трябвало негрите от Африка да се докарват в Америка. Въпросът не е дали евреите е трябвало или не е трябвало да ходят в Израел. Въпросът е какво да се прави, след като те вече са там от поколения. А? Хайде, кажи си като мъж какво мислиш!

- 19-07-2012|Златко

Не е добре човек да се меси във всичко, както правилно казва Ясен. Но, понеже темата за Израел, евреите, Близкия изток и всичко свързано с това, е една от най-важните в съвременността, в случая не мога да остана безучастен. Виждам тук като минимум две принципно противоположни мнения (Рангелов и Майа), но този път не мога да се присъединя към нито едно от тях, тъй като намирам и двете радикални. Що се отнася до Рангелов, съжалявам – моето мнение за неговия начин на мислене и поведение е завършено: това е човек от категорията на „Подпалвачите“ на Макс Фриш. Дали осъзнава до каква степен буквално всичко, което защищава, е вече опитвано по един или друг начин в най-новата европейска история, не ми е съвсем ясно. Няма и да го окачествявам, защото не искам да се впускам в обиди. Неприятно е когато започне да използва безогледно аргументите си, тъй като много често стига до пълна безпринципност (както в случая, в който се обяви за „наследник на спасителите“, или когато тръгна да кори различните европейски реваншисти, при условие, че самият той е върл такъв). Но това не е най-важното. Важното е, че го има и че ние не можем просто да го игнорираме, защото хората като него са много, и то не само в България. Искаме или не, ние трябва да намираме начини за противопоставяне, защото, след най-кървавия век в историята на човечеството, вече би трябвало да ни е поне донякъде ясно докъде води такъв вид безогледна реторика. Майа е друго нещо. Тя е последователно консервативен човек – за което я уважавам и не мога да я укоря в нищо. Не споделям убежденията й, но не мога да ги отхвърля с лека ръка...

Но да се върнем към конкретната тема. Моята собствена позиция – така поне вярвам – е обичайната ми позиция на умерен, про-западноевропейски, либерален интелектуалец. С други думи, основната ми цел в живота и работата е да търся и да се противопоставям на потискането на нечии права, доколкото мога да намеря балансирана позиция в този или онзи конкретен случай. А Израел, неговата история, настояще и бъдеще, безспорно е една от най-сложните и поляризиращи теми в съвременността. В случая двете основни позиции тук са на явен антисемитизъм (Рангелов) и явен филосемитизъм (Майа). А аз намирам както омразата, така и прекомерната любов, поне в случая, еднакво неприемливи. Историята на Израел, с всичките й сложности и противоречия, според мен е тема, чието дискутиране не може да доведе до никакви практически изводи, поне в настоящето. Има достатъчно основания да се защищава както позицията на арабите (това беше наша земя, отнеха ни я), така и онази на евреите (ние дойдохме тук, защото нямаше къде другаде да отидем – и направихме от пустинята градина, така че тази земя вече е наша, платили сме с кръв и пот за нея). Да се гледа назад към историята с различни алтернативни сценарии има смисъл само доколкото тази дейност може да доведе до някакъв вид просветление, човешко помирение, промяна на войнстващи умонагласи, по-добри изгледи за бъдещето. В случая аз не откривам такава възможност. Сигурно би било по-добре, ако Сталин беше се оттеглил от окупираните полски територии, а Шлезия, вместо да бъде дадена на поляците като компенсация, да беше обявена за еврейска държава. Хубаво щеше да бъде, ако и България беше толкова богата, колкото е Швейцария – или, както по-често се казва у нас, ако баба ми беше мъжка... Но няма. Това е реалността, това е историята, и най-доброто, което можем да направим, е да се опитваме да търсим погледи към бъдещето, които ни обещават мир и просперитет, а не вражди и бедност, както е било през по-голямата част от миналото. В такъв смисъл моята позиция е проста: Израел е там, където е, и това е така, точка! Прост факт, приемам го и гледам напред. Същевременно обаче, да търся източника на всички близкоизточни проблеми единствено в (не ще и дума, доста заплашителното) поведение на радикалните араби, според мен е също толкова едностранчиво и опасно. Израел отдавна вече не е само и единствено страна, която се бори за оцеляването си. Това е гигантска сила, зад която стои друга, още по-гигантска такава. А използването на всяка сила с неизбежност води до несправедливости – както може да се види от всеки що-годе безпристрастен филм, показващ живота на палестинците в ивицата Газа, примерно – и да се защищава сляпо Израел без оглед на логика и реалност, означава да се потопи човек във фалш. Така че нещата са комплексни, и всяка радикална позиция в този (както и в множество други) случаи, за мен е израз на сектантство и едностранчивост. Човек трябва да мисли и живее комплексно, да вижда света, доколкото това е възможно, във всичките му многополюсни обвързаности и противопоставяния, да допуска в себе си противоречия, за да може да се ориентира в непознати или слабо познати ситуации. „Само Левски, долу ЦСКА!“ е позиция, подходяща за стадиона. А животът не е стадион, за наше щастие или мъка.

(Между другото, напомням за пореден път, че един от основните пробни камъни при мисленето по тази тема е дали човек прави ясна и категорична разлика между оценките на политиките на държавата Израел – което за мен е нормално критическо и отговорно поведение – и генерални критики срещу „еврейството“, отиващи назад до Мойсея. В това е основната разлика между нормалното, отговорно и критическо мислене, и антисемитизма. Прочее, нека всеки избира сам.)

- 19-07-2012|Иван Рангелов

Майя, ти изобщо четеш ли какво пиша, или просто си съчиняваш, че аз съм написал нещо си, и почваш да ме обвиняваш, че аз съм го бил написал?

Все пак трябва да има поне малко логика и последователност в една дискусия.

Ето сега, ти ме питаш „Иване, ти ПАК не ми отговори на въпроса: Какво според теб следва да се направи с израелските евреи?”

Изглежда, под „израелските евреи” ти разбираш същите, които преди това ти самата нарече „евреи-сефаради”- правилно ли те разбирам? Ако е така, то аз ти зададох също въпрос, свързан с тях: КОЛКО са били тези „евреи-сефаради” на територията на днешен Израел към момента на създаването на Държавата Израел?

Ти не ми отговори.

И може би наистина не е лесно да ми отговориш, защото единствените данни за съотношението между евреи-ашкенази и евреи-сефаради, които аз лично намирам, се отнасят за съотношението им изобщо по света (сред всички евреи) – а не конкретно за тези, които живеят в Държавата Израел.

И какво се оказва? Че според един сравнително сериозен източник, съотношението е било следното:

http://www.newworldencyclopedia.org/entry/ ashkenazi

„Although in the eleventh century they comprised only three percent of the world's Jewish population, Ashkenazi Jews accounted for 92 percent of the world's Jews in 1931, and today make up approximately 80 percent of Jews worldwide.”

От тук аз приемам, че аналогично – 80 към 20 е съотношението „ашкенази” към „сефаради” и в съвременен Израел.

Какво следва от това? Ами много просто: очевидно е, че основният наплив от нови заселници в Държавата Израел е бил от ашкенази, а не от сефаради! И че самата държава съществува по-скоро по волята на ашкеназите, а не на сефарадите (за които ти ме питаш „Какво според теб следва да се направи с израелските евреи?”)

И изобщо, при положение, че съотношението е 80:20, не е ли по-разумно, щом някой си е наумил да „решава” проблемите, като МЕСТИ НАСЕЛЕНИЕ, да бъде преместено именно ПО-МАЛКОТО население (20%, от територията на днешен Израел, да бъдат преместени към Западна Европа или към САЩ, или към други места, в които евреите живеят добре) – вместо да се прави обратното – което е и пълно безумие – да се заселват 80тте процента ашкенази от Европа и други части на света там, при сефарадите (или при „израелските евреи”, както ги наричаш)... Защо, с каква цел? Може би – за да ги пазят от местните араби?!

Изобщо, цялата логика е толкова сбъркана, че остава само едно разумно обяснеиие на всичко това: някой нарочно е заложил огромна конфликтна бомба в Близкия Изток!

(А този пък Ясен Б. – той горкият колко е заблуден. Евреите били „гонени” от СССР – сори, Ясене, и аз имам известна представа от тези неща, и това, което знам, е, че много евреи са се оплаквали от точно обратното: че СССР не ги ПУСКА да мигрират в Израел! )

Истинският

Автор: Цвета Стоева

Истинският мъж е като любимата ти блуза в разхвърлян гардероб. Знаеш, че е някъде там, но никога не можеш да я откриеш, когато ти трябва. През ръцете ти минават десетки дрехи. Със съдържание на памук, което не отговаря на сезона, и цвят, който не отива на косата ти. Сигурна си, че няма да ти стоят добре, но ги пробваш. За всеки случай.

Първо навличаш на себе си любовта на обсебващия мъж, който ти поднася на тепсия своя свят и твоя свят, и всеки свят, който пожелаеш. Върти полукълбата им на върха на пръстите си и ако го накараш да изпълни пирует, а после да пикира в шпагат с тях, ще го направи. Без да ги изпусне. Но винаги е в грешка.

След това попадаш на самоцелния любовник, който старателно изписва женски имена така, както затворникът дълбае резките на дните си над леглото. Оставяш го, а той оставя няколко драскотини по теб, които дъждът заличава. Още на следващия ден. После обуваш ботушите на самовлюбения мъж, докато той се наслаждава на образа си в огледалото. И преценява дали цветът на косата ти подхожда на неговите очи, а статуса на фамилията ти на неговия имидж. Докато накрая те убеди, че всъщност предпочиташ да си боса.

Истинският мъж не те убеждава в нищо. Не пречи и не настоява. Той се появява точно когато най-малко го очакваш. С аромат на праскови, дъжд и ванилова торта изниква пред теб ненадейно. Не мисли да остава. Но и не бърза да си тръгне. Влиза в твоя свят незабелязано, като цигарена струйка дим в заведение. Прекосява те на пръсти, без да бърза, а движенията му са точни и право в целта. Като прецизно програмирана машина.

Истинският мъж няма лице. Защото няма значение как изглежда. Той има характер и принципи, опънати като струните на цигулка Страдивариус. Различава се от всички останали по това, че ще те промени изцяло. Ще пренареди целия ти душевен пъзел. Ще те накара да летиш, пълзиш, да влизаш и излизаш от гроба, да гледаш с очите на гладно бездомно куче. И да го правиш с много любов.

Истинският мъж няма да изпълни твоите желания. Дори точно обратното. Заради него ще отидеш на планина, дори да мразиш снега. Ще караш сърф, дори да не можеш. Ще пиеш уиски на големи глътки, макар че предпочиташ ром, и ще преглъщаш натрапчивия малц с усмивка. Той ще те накара да си ревнива, ако не си. Да прегледаш пощата му, въпреки че никога не би го направила преди него. Да се мразиш. Да следиш камбаните в гласа му и по тях да отгатваш цветовете на настроенията му.

Ще те превръща от озверяло животно в безобидна буболечка - за секунди. С думи или действия. Или с липсата на такива. Заради него ще бъдеш мила, нежна, бясна, слаба. Ще те прекрои и ще те направи чисто нова. За да те постави внимателно в кутийка с етикет и никога повече да не я отвори.

Неговата цел не е страданието. Сълзите няма да помогнат, защото не обича да те вижда слаба. Той иска да стигнете докрай във всичко. Да докоснете ръба с върха на обувките си и да опъвате границите на възможностите си, сякаш играете на ластик. Ако успееш да издържиш теста, ще можеш да го задържиш до себе си. За още ден. Или седмица. Няма как да знаеш. Единственото, в което си сигурна, е, че скуката никога няма да се намърда между вас.

Защото в момента, в който тя дойде, той ще си отиде. Но не при друга жена. Истинският мъж избира дълго и бавно. Той е колекционер на скъпи картини. Никога не държи на количеството. Защото е сигурен, че във време, когато можеш да легнеш с някого, без да знаеш името му, е много по-ценно да откажеш, отколкото да се възползваш. И защото неговата цел е играта с достоен противник, а не лесната победа.

В сблъсъка с истинския мъж порастваш с десет години за една. Битката винаги е неравностойна, защото, докато ти влагаш цялото си сърце, твоят противник влага острия си като върха на игла мозък. Той се появява и те учи, че любовта без болка е като виенско колело без задвижващ механизъм.

Когато предаде своите уроци, той си тръгва. Задължително. По начина, по който се е появил – като струйка дим, която се разтваря във въздуха. Това, което ти оставя, е любов към играта и желание за още. От същото. Както и убеждението, че истинският мъж не е ниска топка. И няма как да го хванеш, без да промениш походката си.

Източник

Цвета Стоева е млада българска авторка, победителка в конкурса „Новелови награди“ 2007.

Коментари (11)

- 06-06-2010|Златко

Между другото, покрай дискусията около афоризмите на Любен Дилов (за която благодаря!), започвам да провиждам, че май напоследък съм станал нещо прекалено удобен, прекалено лесен за приемане и хвалене. Поклон пред Петър Увалиев и неговия великолепен текст, но самият аз се чувствам по-жив, по-истински при разговори, в които споделеното възхищение не е най-определящо за тона и темите (българче съм, какво да ме правиш?) Та така, ето тук още един текст от една авторка, която бях нещо позабравил (Цвети, извинявай, ама и ти се поизгуби нещо като парите в тая криза, дето никой не я знае откъде се пръкна). Не вярвам покрай него непременно да се заскубят коси, но политически коректен при всички случаи не мога да го нарека. Аман, да пази Господ от кротки пророци! С останалите все някак ще се оправим.

- 07-06-2010|София Несторова - За ролята на редактора

"...принципи, опънати като струните на цигулка Страдивариус."

Това сравнение ми издиша отвсякъде. Особено пък с добавената марка на цигулката! Нека ми прости авторката. Но къде е бил редакторът?

- 07-06-2010|Златко

М-да. Критиката е правдива, но ролята на редактора – поне тук, поне в повечето случаи – е да не се бърка в нещата на авторите си. Инак „оправянето“ като нищо ще се превърне в „пренагласяне“. Пък и, погледната от малко повече дистанция, дали тази критика, колкото и справедлива да е, не говори за малко повече дребнавост, отколкото е здравословно? :)

- 08-06-2010|Мари - Страдивариус

Образът който е търсен е на много прецизен и натегнат инструмент. Цигулката Страдивариус е историческа а не търговска отправка. Аз ако можех да го кажа толкова добре, бих ползвал същите думи.

- 18-06-2010|Гост

Цитат:

Единственото, в което си сигурна, е, че скуката никога няма да се намърда между вас.

Защото в момента, в който тя дойде, той ще си отиде.

Истинският мъж те напуска, само защото му става скучно в някакъв момент??

- 18-06-2010|Златко

А какво толкова чудно има в това твърдение? Може би само това, че е написано от гледната точка на жена – и несъзнателно представя нещата така, сякаш мъжът държи всички карти в ръцете си. Кефне му, дойде; кефне му – отиде си.

Но това е само интерпретация, разбира се. Мъже, жени – каква разлика? Уязвимостта човешка не е разпределена по полов признак, единствената разлика е онази, наложена от светските порядки, дето не позволяват на мъжете да показват уязвимостта си.

А инак – да, да, да... Скуката винаги е основната причина. Много хора, особено по-младите, смятат, че добрият секс е най-силното спояващо средство за една връзка. Дрън-дрън! Човек може да прави секс почти с всекиго (добре, че овцете не могат да говорят!), но да си говори с някого, да се чувства добре, да се чувства при себе си с някой друг ... Хм, това вече е най-рядко срещаното нещо на тоя свят, огромен късмет, привилегия дадена само на малцина. Способността да говориш с някого без да ти доскучава е единствената гаранция за дългосрочна и щастлива връзка. Помислете си само: хората са открили още преди хилядолетия, че могат да си купят секс. Ха сега кажете ми поне един човек на тоя свят, който е успял да си купи, с каквито и да е пари, възможността да разговаря с някой друг истински...

- 19-06-2010|Дончо Аврамов - О, Боже!

Ако авторката Цвета е на 16 години бих й казал: мойто момиченце, наверно един ден ще пишеш и то интересно.Сега в текста ти има много порив и съдържа незрялостта на възрастта ти. Един ден ще разбереш, че няма истински и неистински мъже и че всяко твое влюбване превръща мъжа в истински, но само за тебе.После, след като го разлюбиш той отново си става това, което е за себе си и за околните, в твоята терминология - неистински.Бих нарекъл този текст инфантилен волунтаризъм.Създаваш си във въображението едно понятие и започваш да съчиняваш около него, да му даваш важност, а на себе си - категоричност. Аз пък трябва да те чета.Бих искал, но хайде, порастни малко, ако искаш да си писател, който да се радва на читатели.В замена на това, мисля че разбирам Златко - изданието трябва да излиза и като няма риба и ракът е риба.Но внимавай - прозяваме се.По-добре да пълниш изданието с текстове от състоятелни, интелектуално и политически възбуждащи чужди автори.Ние българите сме свикнали състоятелното, проницателно и дълбоко мислене да се ражда някъде другаде, далече от нас.Патриотизмът в това отношение не може да ни свърши никаква работа.Твоят отговор би бил любопитен.

- 19-06-2010|Златко

Както всички знаем, бай Дончо, сит на гладен вяра не хваща. Онова, което не знаем – и което май е основният български проблем откак свят светува – е кой точно е ситият и кой – гладният. И нашият си с теб тук моно-диалог е поредно потвърждение именно на тоя памтивековен факт.

А инак, бай Дончо, единствените заменки, които Златко някога е бил принуден да приеме на този сайт, са заменки не на текстове, които си желае, с такива, каквито намери, ами по-скоро на читатели, които му се натрисат, в замяна на други, по-различни, които той би си пожелал. Там наистина, бай Дончо, важи онова, което казваш и ти: като няма риба, и ракът е риба.

- 19-06-2010|Майя - откъде се е пръкнала финансовата криза

Неотдавна имах удоволствието да преведа "Финансовият крах" от Йохан Норберг - малка книжка от неикономист за неикономисти, обясняваща финансовата криза. Златко, ако се интересуваш от този въпрос, голяма част от оригинала (Johan Norberg, Financial Fiasco) е качена в Google Books. Макар че не вярвам да ти хареса, освен може би като стил и език.

Към Дончо - никога не се обръщай към опонентка с "(мойто) момиченце", ако искаш тя (или някой друг) да те уважава.

- 19-06-2010|аврам

Определено талантлива авторка с интересен и директен стил. Вълнуващо е да се погледне от другата страна на уравнението жена-мъж и вечното търсене на истинския/истинската. Не опира ли живота до това търсене? Но това е и вечно изплъзващо се нещо, като реалност и определение. Както казва една позната,не може да се говори за истинките мъже (и жени); те могат да се усетят в кръвта и да ги носим в сенките си.

- 14-02-2012|Маргарита

Какво следва по-нататък? Нов Страдивариус? Друга музика? - Всичко...всичко си усетил във взаимности. И вече гледаш бездушно - не усещаш пустотата (Велика е била!), запълнил си се и пак си се опустошил докрай. Само че това опустошаване е вече безлично, безжизнено, не те втурва.Какво следва след края? Само това има смисъл - какво следва след края?

Иаков и битката му с Бога – как да победим егото

Автор: Мария Станкова

Старият завет е книга, в която има много екшън. Нито един от героите не води спокоен живот. Превратностите на съдбата никога не са формални. Има и съспенс, тъй като един от героите е с непознаваеми възможности, може да се превъплъщава и винаги побеждава. Единият от героите напълно покрива представите човешки за свръхсилата. И това е Бог.

Но освен външните проявления, в Битие има и много дълбоки психологични пластове, които винаги са ме удивявали с практичната си насоченост.

Появата на Яков в Стария завет съвсем не е случайна. Това, че е брат-близнак, също е много знаково. Всъщност Яков е олицетворение на човешкото его. Сега, понеже съм сигурна, че пак някой ще ми препоръча да прочета втора страница, казвам: чела съм я, прочетете си я вие.

Мои много близки приятели имат близнаци. Познавам ги от деца и до ден днешен не успявам да ги различа. А те са различни!

Точно това се казва в библията. Същността на индивида трудно се отличава от егото си. Изглеждат еднакво. Звучат еднакво. Обличат се еднакво, но въпреки това всеки има своите амбиции, своите особености, желания и стремежи.

Яков е втори, но иска да бъде пръв. И е така! Егото е доминиращо! Служи си с измама и постига целта. За него „целта оправдава средствата”.

Библейската му съдба е описана в Библията. Всеки може да я прочете. Важно е друго. В една определена възраст, вече зрял човек, баща и родоначалник, той осъзнава, че би имал всичко и без агресията, която е проявил на времето.

Тогава в съня му се явява Ангел – превъплъщение на Бог. Явлението е упрек. Може да се каже, че съвестта е проговорила. Цяла нощ Яков се бори за опрощение на деянието си. Цяла нощ той опитва да задържи Ангела, докато не получи така желаното през годините одобрение. В тази битка е ранен. Остава куц за цял живот. Ранено е тялото. Душата е излекувана. Яков научава истинското си име – то е Израил (този, който се бори с Бога) или казано по друг начин, този, който победи себе си. Егото си. Просто и гениално.

И от цялата блестяща история, искам да се спра на елемента ИМЕ.

Да научиш името си. Да осъзнаеш собствената си същност, да се разграничиш от външното, наложеното, да проникнеш в божественото си предназначение. Това е битката с Егото. Да се разбереш. За да можеш да се повикаш по име, когато ти е нужна собствената ти помощ.

Точно по тази причина разказвам историята на Яков. Преди години познавах един човек. Много добър специалист в областта, в която работеше. Престижен. Той се отказа от всичко и започна да търси себе си. Мина през християнството, будизма, исляма, няколко секти, но явно не успя да се срещне. Един ден се обади, да ми каже, че си е сменил името.

Първата ми мисъл беше, че се опитва да избяга от себе си и дори започнах да го убеждавам, че точно този начин е глупав. Можеш и сто имена да си сложиш, но това не променя същността. Той пък ми каза, че сънувал сън, в който Кърт Вонегът го викал по име и то било ТОВА. Точно тогава се сетих за Яков и млъкнах. Няма случайни сънища.

Преди няколко дни научих, че е заминал за Канада като дърводелец. Беше невероятен компютърен специалист. Велик хакер. Как да измамиш един компютър научих от него. Никога не се беше женил, защото беше сигурен, че е гей. В Канада живеел с жена.

Тук някой може да каже: Неведоми са пътищата божии.

Аз бих казала: Битката с Егото е мъчителна и винаги води до физически травми, но пребори ли се човек веднъж, разкритията са божествени.

Та, така Яков се прекръстил на Израил и станал родоначалник на еврейския народ. И ако на тази земя трябва да се водят войни, то нека са войните с Егото.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (3)

- 07-06-2010|Златко

Благодаря ти, Мария, за този прекрасен текст! Толкова ме развълнува, направо седя като цапнат с парцал пред компютъра и се опитвам да го осмисля, отново и отново.

А за разните буквоедци, дето мислят, че да разбереш едно нещо е това – да му изядеш буквите – хич да не ти пука (знам, че и без това не ти пука, но все пак да го повторя тук). Има си хора за всичко на тоя свят – и за ядене на букви, и за разбирането им.

А между другото ми се ще да ти разправя една история, пак история за имена. Но първо – едно признание: аз съм човек с много бавно развитие. Просто непоносимо бавно, не мога да свикна с тоя факт цял живот, все гледам да се успокоя и да го приема, но непрекъснато се оказва, че все с нещо избързвам, опитвам се да насилвам нещата, те не се получават, после се отърсвам като куче, поемам пак нагоре, но усещането е всичко друго, но не и приятно. Тялото ми остарява като всяко друго човешко тяло, а душата не ще и не ще да го следва – това не са просто приказки, в момента я имам, я нямам 30 отвътре.

Та тази история ми се случи когато бях на физически 30, значи отвътре трябва да съм бил някъде между 15 и 18, така си ги преценявам. Дотогава, по същите причини, които ти описваш в този текст, не можех да понасям името си и първото нещо, което казвах на всеки нов човек в живота си беше: „Името ми е Златко, но хората ме наричат Злати“. Не обичах това „Златко“, борех се с него ежедневно, сърдех се и се карах колкото можех (най-старите ми приятели така са свикнали с това друго име, че и досега ме наричат „Злати“, макар и отдавна да съм се помирил и сприятелил с истинското си, рождено име).

Но тогава (впрочем, на всяка кръгла годишнина Господ – или който там е – ми изпраща по един много специален пратеник, да ми държи топло за следващите десет години), та тогава Господ ми изпрати тази Жена. Бях с нея много кратко време, я има два месеца, а няма, но белезите от тази среща и досега си ги нося, не беше случайна работа онази ... И значи, едно от нещата, които тази жена ми каза, беше: „Ти не можеш да понасяш името си, защото не можеш да понасяш самия себе си“. Улучиха ме тия думи баш на най-слабо място, олюлях се, залюлях се, та май малко и поизпаднах от самия себе си, но, слава Богу, после се съвзех и спрях да се боря с Ангела. Искам да кажа, с ТОЯ ангел, след него още колко други е имало, и сам не зная. Приех името си като задача, дори ако щеш като товар, който ми е даден не случайно. И оттогава насам всички ми викат „Златко“, няма повече „Злати“, няма повече опити да бягам от неща, дето от тях избягване няма. И жената, която обичам сега, не се е опитвала нито за миг да ме кичи с галени имена – много я ценя за това, сигурно и тя ми е пратеник, да видим какво ли ме чака през следващото десетилетие ...

Ах, да, и още нещо – самият аз не вярвам, че егото има преборване, Мария. Тая борба край няма, в нея победа не може да има, то и целият й смисъл е единствено в това – да я води човек непрекъснато, въпреки че няма никакъв, ни най-дребничък, шанс за победа, за печалба. Както и при всички други важни неща в живота, така и при борбата с егото е ясно едно-единствено нещо: престанеш ли да се бориш, решиш ли, че си спечелил, ти вече си загубил. Това, и нищо друго. Тия неща не съм ги измислил аз, инак животът щеше да е нещо много по-лесно и много по-скучно, отколкото е сега. Не ми е удобно, дори не ми е приятно така, все нащрек, все в дебнене на следващия прийом, на следващата неимоверно изкусна хитрост, която това непобедимо дребосъче, егото, ще ми сервира вдругиден ... утре ... днес ... сега ... именно в момента, в който пиша тия неща. Уморявам се, понякога проклинам и създателя, и играчите в тоя живот, дето не ти оставя и секундичка спокойствие, без да ти подложи крак, а после да ти гледа сеира ... но така е, другояче не става. Човек или се дебне сам, или го издебва егото. Поне засега самият аз нещо друго, някакъв среден вариант, не съм успял да открия.

Разбираш ли сега защо ти казвам, че съм човек с много, много забавено развитие, Мария?

- 08-06-2010|читател

Поздравления, това не е втора, а сигурно десета страница! Все пак, като четеш, хубаво е и да разбираш, и тая история е доста по-различна в Библията. Исав и Яков не са изглеждали еднакво, не са се обличали еднакво, не са звучали еднакво и тук е била драмата, за разлика от близнаците на твоите приятели, за които всъщност ни разказваш. И нататък е различна библейската история. Нищо против текстчетата ти, просто библейските са доста по-сложни и плътни, та твоите ме развеселяват и ме карат да пиша такива постове. Ако си разсъждаваше от свое име, без да се подпираш на чужди авторитети, сигурно щяха да ми звучат по-смислено, или поне искрено, макар и малко като тийнейджърско есе. Ама ти не се коркай толкова, в крайна сметка битката с Егото е мъчителна и винаги води до физически травми, но пребори ли се човек веднъж, разкритията са божествени. Ето, виждаш ли, не ми се е сторило съвсем глупаво, даже някои неща съм запомнил.

- 09-06-2010|Мария Станкова

Златко, ако не те познавах, можех и да замълча. Но сме се срещнали и без капка лицемерие ти казвам: ти си спечелил битката. Лично аз ти се възхищавам и съм сигурна, че с това си "забавено" развитие си постигнал 100 пъти повече от всички бързаци.

Заекът на Гала – Част 2

Автор: Светлана Дичева

Този човек ме изнервя с присъствието си. Трудно ми е да кажа защо. Всеки път пред него се заключвам, натъпквам емоциите си някъде в черния дроб или дванадесетопръстника и му предоставям за комуникация плоско лице и безизразни очи. Той негодува, че абдикирам така и ми иска емоциите обратно. Вероятно смята, че може да си ги върне с директен удар по черния ми дроб и дванадесетопръстника.

– Последния път като се видяхме изглеждаше по-розова, какво си се сбабичосала сега? – ударът попада на подходящото място, но аз натискам емоциите да си кротуват. Пием бира, която съм купила аз, защото той се е суетил да я пренася, после се е върнал и е изразил лицемерен протест, че съм го изпреварила с плащането. Тези маневри не ме учудват. Когато ме покани на ресторант за рождения си ден, щедро ми предостави възможността да избирам между шопска салата и пържени картофки. Преди това небрежно ми съобщи, че въобще не е гладен.

– Как решаваш въпроса със секса? – пита ме директно той, а аз пак натискам надолу емоциите си, за да не ги повърна върху масата. Не отговарям. Не се чувствам длъжна. – Аз например мастурбирам, защото липсата на секс води до болести. Но, разбира се, сексът с жена си е друга работа. На нашата възраст не можем да си позволим да живеем без секс.

Забележката за „нашата възраст“ е изключително интересна, защото той, по мои изчисления, е поне с десет години по-възрастен. Донякъде ми е забавно, че вече имам в репертоара си и такава „медицинска“ покана за секс. В следващите десетина минути той се впуска в подробно описание на болестите, които ще ме сполетят, ако веднага не започна да правя редовен секс с него. По три пъти на седмица. Думите му звучат като прокоба и аз едва се сдържам да не се изплюя предпазно в пазвата си. Утехата ми е да си представя пищна силиконова хубавица, която му излива остатъка от бирата във врата.

Бабата е у дома около десет месеца. Страда от тежка форма на склероза, трудно се движи, а от три месеца вече е напълно на легло. Грижите по нея ми отнемат почти цялото внимание към околния свят. Все пак някъде между капките успявам да ходя и на работа. Преди да се залежи тя има странния навик да спи през деня и да будува през нощта. Някъде към полунощ обикновено ме събужда и ме моли да я разхождам из апартамента. След около половин час капва и се връща в леглото. Една нощ ме събуди съзаклятнически с новината, че крадци се опитват да разбият вратата. Успокоявам я, и я моля да си легне. След три месеца перманентно недоспиване нося рецептата с лекарствата й на моята лекарка. Тя е изумена. Оказва се, че лекарствата, които й давам преди да заспи са всъщност като тройна доза силно кафе и разбуждат задрямалата потентност на старческия й мозък до крайност. Как да не караконджулства посред нощ? Спирам да давам лекарствата от обяд нататък. Няколко нощи всички спим нормално и започваме да се държим като нормални хора.

Тази вечер бабата е със странно просветлено съзнание. Говори ми за мен и за него. Благодари ми, че я гледам. „Хайде, хайде,- връщам я към действителността – Знаеш, как се караме, само още не сме се хванали за косите“, припомням й аз. Тя пожелава да го повикам, искала да му каже нещо. „О, не го безпокой, гледа телевизия“, възпротивявам се и така той никога няма да чуе последните й думи. Давам й лекарствата и я чакам да заспи. Тя заспива. Не се събужда никога.

След погребението се чувствам като човек загубил смисъла. Нямам за кого да се грижа, но това не ми носи облекчение, а празнота. Той пък няма да спре да ми повтаря колко съм я мразила, и дори как веднъж съм я била в началото на брака ни. „Не, не съм я била, опитвам се да се оправдая, само изтръгнах тигана от ръцете й, когато започна да ме учи как се готви“. Но той не ми вярва. Бил ме видял как я бия. Сигурно съм една агресивна побойница, която само се чуди на кой беззащитен човек да се нахвърли.

Ах, този Моцарт! Този уж безпроблемен, научен по ноти Моцарт, в който никой не се съмняваше, който може да бъде изсвирен и със затворени очи. Проблемът беше в Шопен. Дъщеря ми го преодоляваше както буря преодолява съпротивата на големи дървета – с постепенни, леко увеличаващи се набези, с добре премерени атаки върху трудните места, а най-накрая – върху цялото. Не. Не успя нито веднъж да овладее формата. Но за всеобща изненада, преодоляла я на изпита! Затова пък хлътнала в безпроблемния Моцарт. В резултат остана първа резерва на приемния изпит за Музикалната академия. След дива ярост по адрес на Моцарт и изобщо на свиренето на пиано като форма на малтретиране на човешкия дух, тя се запиля на морето с компания и остави нас, родителите, да се пържим върху огъня на неизвестността.

Петнадесети септември. Звъни телефонът. Дъщеря ми като по чудо е вече вкъщи с невероятен загар, леко отслабнала от безкрайните летни купони и модерните форми на „July morning“ и „Let it be“.

– Сериозно? Супер! – възклицава лъчезарно тя, закрива слушалката с ръка, за да ми каже само на мен – Приета съм! – и продължава радостно да слуша източника на добрата вест. Аз стоя вдървено до нея и не мога да повярвам на неведомите пътища на късмета. Чакам с нетърпение да свърши, за да науча всичко до най-малката подробност.

– В кой клас са те записали? – пита делово баща й, защото за него образованието в същността си не представлява нищо, важен е само Учителят.

– Ами на някаква там, не чух добре...

– Как така на „някаква там“? Защо не си в класа на учителката, която те готвеше? А, да, знам защо! Защото си безотговорна и никой не иска да работи с безотговорни ученици!

На това място думата безотговорност отключва в него маниакално любимата му тема за мързела и безхаберието на дъщеря ни и той се впуска в дисекция на тези нейни непростими недостатъци. Тирадата преминава в крясъци. Той започва да твърди, че по принцип човек, който може да се провали на Моцарт, трябва изцяло да забрави възможността за кариера в музиката. Такъв човек трябва моментално да смени попрището си. Не романтикът Шопен, а великият Моцарт и великият Бах са истинският лакмус за музикалността. Колко жалко, че е приета в Музикалната академия! Трябвало е да се провали веднъж завинаги, защото по принцип цялото й битуване в музикалната сфера си е чист провал. В един момент ние и двете с дъщеря ми вече сме започнали да плачем и да се чудим – дали всъщност е приета или не е приета или може би фактът че е приета, е много по-ужасен. В този момент у дома нахлува една приятелка, за секунди диагностицира положението и измъква женската част от семейството на свеж въздух. Отиваме в ресторант, дишаме бавно, за да си върнем ритъма на живот и самообладанието, поръчваме си нещо. Приятелката започва да разказва стари вицове, за да ни убеди, че моментът съвсем не е трагичен.

Няколко дни по-късно разбираме, че след първото класиране през лятото нейната учителка си е попълнила класа и през есента вече не е имало свободно място.

Трябват ми няколко месеца, за да разбера, че новият избраник на сърцето ми е точно копие на бившия ми съпруг. Удивително е колко много си приличат. Страхувам се да заговоря за Моцарт и Бах, защото имам чувството, че имат еднакво мнение за всичко. Изобщо не е необходимо да общувам с новия – всичко ми е предварително известно. Може би не е необходимо и да правим секс. Тези номера отдавна ги знам, подобни упражнения съм правила в семейния креват хиляди пъти. И новият не ме целува, и новият не ме гали, и новият ме избутва да се махам веднага след като достигне до заветната кулминация. Ако човек се вгледа „медицински“ в нещата, ще открие единствено положителния здравословен ефект от усилието. Но пък в крайна сметка не е ли по-романтично да мастурбираш? Не е ли и по-хармонично като въздействие върху изострените сетива на душата? А, нещо ново от репертоара на новия. Изритва ме от кревата, за да ме наблюдава отзад. Чувствам се поласкана. Никоя жена по никакъв начин не може да бъде убедена, че е сексапилна отзад. Но как едно подобно изритване да не те убеди? С тиха стъпка си тръгвам след секса. Правя го така тихичко, за да се прокрадна край недоумението на душата ми – защо го правиш, пита ме съчувствено тя и поклаща глава съжалително. Понеже е мила към мен, ей сега ще ме черпи едно силно кафе и шоколадова паста в сладкарницата наблизо. Тя е единствената душа, мила към мен, отбелязвам мимоходом докато затварям внимателно вратата, за да не стресна удовлетворената душа на колекционера на оргазми.

Музеят на Дали във Флорида. Обичам тази знойност на въздуха, която те изпълва като футболна топка с много атмосфери. А музеят е създаден тук, защото тъкмо сградата в Сейнт Питърсбърг се е сетила да предостави помещенията си за колекцията от картини на великия мустакатко, събирани от американския му почитател. Американците са практични и надушват откъде могат да дойдат парите. Туристи от цял свят бият път до Флорида, за да направят поклонение пред изкуството на човека, който е видял дръжката на телефона във формата на огромен червен краб. Обхождам залите няколко пъти, с групата и без нея. Дивя се на огромните платна, в които въображението на ексцентрика витае без спирачките на какъвто и да било предразсъдък. Весело ми е. Ако Дали беше жив, сигурно щеше да ме покани на вечеря с Гала в опит да ми повдигне духа. Аз, обаче, съм малко смутена от Гала и нейната представа за дълбочина на любовта. Случаят със заека е много показателен. Историята е широко известна, но може би все още недостатъчно осмислена, а моите срещи с любовта в различните й форми ме прави особено чувствителна към темата. И така – Дали и Гала отглеждат в къщата си заек, обичат го, посвещават му нежност и време, но не щеш ли, идва времето за ваканцията и слугите започват да питат какво да направят със заека докато домакините отсъстват. Гала поема инициативата да реши въпроса и един ден тя и Дали хапват чудесно заешко задушено. Когато разбира, че е изял домашния си любимец, Дали прави опит да повърне, но Гала се чувства прекрасно. Обяснението й – тя обича толкова много заека, че не може да не се чувства щастлива, че той вече е станал буквално част от нея. В този смисъл усещам, че мъжът ми е станал част от мен, че съм го погълнала и той ще живее винаги във всяка моя клетка. Така че, чудя се, с какво съм по-различна от Гала? Нали и нейното меню се е състояло от разнообразни рецепти сготвен Дали.

Внимателно изстисквам в ръка тубата с балсама за коса. Хлъзгавата бяла течност изумително ми напомня за спермата на новия. Втривам балсама в косата си и чувствам как човешките протеини започват да дават сила на косъма. Никога преди това не ми се е струвало, че тази течност може да бъде животворна и вкусна. Впрочем, не съм я опитвала. Помолих го да ми позволи, но той ужасено отказа. Обясних му, че е първия, от чийто вкус се интересувам. Сторих го много плахо, почти като ученическо признание в любов. Той ме изгледа стъклено и темата изсъхна в краткия промеждутък между неговия оргазъм и моето тръгване. По въпроса за оргазма имам стройна концепция завещана ми от първообраза на новия. Първообразът упорито твърди, че светът е оглупял, след като си позволява да се лигави на тема женски оргазъм. „Призовават ни да сме мислили, ние, мъжете, за женския оргазъм!?“, възмущава се той. „Че откъде накъде? Кой се интересува от женския оргазъм? Не е ли работа на жената да задоволи мъжа?“ Толкова. И никакви контрааргументи, моля.

Хлъзгавата бяла течност винаги ме е изпълвала с почти религиозно благоговение. Знам, че звучи кощунствено, но искам да бъда честна поне пред себе си. Без нея нямаше да се родя, нямаше да ги има на света най-скъпите ми хора, без нея нямаше да го има това хипотетично милиардно човечество, което е причина за всички зигзаги на хуманизма. Без това човечество нямаше да го има Бог, който се осъществява и усъвършенства чрез нас, защото е в нас. Сигурна съм, че във всяка моя болка и радост се оглежда Бог като в миниатюрно огледало, както слънцето се оглежда в капката и я кара да блести.

Имах неблагоразумието да развия тази своя теза пред новия, както и всичките ми идеи за приликата между спермата и козметиката за баня. По-късно узнах от странични източници, че това му се е сторило сигурен признак за безнадеждната ми перверзност и той надълго и нашироко се оплаквал на приятелите си, че съм вещица, която иска да го изсмуче, за да му вземе силите.

Страшна тишина се е настанила в стаите. Дъщеря ми разучава „Фонтаните на вила Д’Есте“ на Лист, баща й е гневен и твърди, че тя нищо не разбира от духа на произведението, двамата са люто скарани и сега не си говорят. Духът на Лист се е настанил трайно в района на пианото не само заради портрета му, който си стои там от дълбока древност, подпрян на метронома, но и заради романа на Шандор Гал „Ференц Лист“, подреден в библиотеката на половин метър от пианото. „Фонтаните на вила Д’Eсте“ прозвучават за стотен път на касета в изпълнение на велик майстор на клавишите, за да прокарат трайна следа в съзнанието на младата пианистка, но бащата продължава да не е доволен. Той потъва в мрачни разсъждения за мистицизма на Лист.

– Кои са тези фонтани? Хайде, кажи, като много знаеш! – крещи той.

– Откъде да знам кои са – отговаря индиферентно тя.

– Ами да, как ще знаеш! Откъде да знаеш! Ти изобщо чела ли си нещо за Лист, знаеш ли какъв е бил той?

– Не съм и няма и да прочета! – вече крещи и тя.

С мокри ръце се появявам от кухнята и давам полезно предложение.

– Защо не и разкажеш някои неща за произведението, за да я улесниш?

Той ме поглежда с презрение и отсича:

– Нищо няма да й кажа! Да прочете сама! Няма да й давам нищо смляно! Да не е ставала музикант като не се интересува от музика! Да иде да продава в някой супермаркет!

Така ограмотяването на тема Лист се отлага за далечното неопределено бъдеще.

Години по-късно гостувам в къщата на известен наш художник. Той ми разказва с умиление как е учил дъщерите си да рисуват, как им е помагал, как ги е окуражавал и поощрявал, а те днес, за негова радост, са намерили своя път в Америка, рисуват и печелят добре, щастливи са с работата и семействата си. Жена му кима в знак на съгласие и го гледа с благодарност, сипва ми кафе и се прави, че не забелязва как ми трепери ръката, с която хващам дръжката. Едва издържам да не хукна веднага навън, после претупвам сбогуването, втурвам се по заледените улици в един късен януари, крача в неясна посока и не преставам да питам: „Защо, Господи, защо?“

Празници са. Цяла поредица от онези празни тъпи дни, в които самотниците започват да вият като кучета или по-скоро като вълци на месечина. Дните са се разперили като паунови опашки, но часовете съвсем не са така красиви и изпълнени със скрито съдържание като пауновите пера. Човек може да изпере, да изчисти и да наготви за около два часа, вече знам от опит. Всичко може да заблести за тези два часа и после? Няма смисъл да се звъни и по телефона – всички приятели са на вили, по хотели, по гости в провинцията и ще започнат да се завръщат с камилските си стада в края на празниците, за да се втурнат нахално в живота ти точно когато нямаш нужда от тях. И като си помисли човек, че всички хора с многолюдни семейства мечтаят да са сами, а всички самотници – да са членове на многолюдни семейства!

В първия ден от празничната серия отивам на гости на приятелка. Тя ми устройва пир, който включва богат избор на салати, ядене в количество, от което можеш да се споминеш, и бисквитена торта с ягоди – мечтата на всяка диета. Ядем до пръсване, след което аз се качвам на подиума и произнасям слово за болката от самотата. Приятелката се опитва да ме утеши, привежда цяла поредица примери на хора, които страдат неистово в лоното на брака, а аз стигам до случката със „сбабичосването“ и „здравословния“ секс. Приятелката искрено се забавлява, но в очите й се мярка сянка на тъга. После гледаме снимки на внуците й – светли лица на момче и момиче, едното живеещо на друг континент, а другото тук, и ни става някак по-топло и смислено. Разменяме книги и аз си тръгвам. Уговорката ни е да отидем по магазините на другия ден.

Естествено, на другия ден магазините не работят, но ние все пак обхождаме витрините и забиваме носове в безличните им стъкла. Пием кафе на слънчева маса като примижаваме от удоволствие от ухажването на слънцето.

– Знаеш ли че почти не съм спала тази нощ? – казва ми приятелката.

– Защо?

– Защото вчера с тези разговори ми напомни колко съм самотна – признава ми тя.

Чувствам се ужасно гузна. Никога не ми е хрумвало, че може да има и други самотни хора, освен мен.

Винаги съм подозирала, че негова библия още от юношеството е била онази омразна книга на Ото Вайнингер, която описва жената като неинтелигентно, бездуховно същество, достойно единствено да прислужва на мъжа и да го вдъхновява за великите му дела. Никога не го попитах, няма и да го направя, но цялото му поведение издаваше подобно отношение. По различни социални и исторически причини феминизмът днес е осмиван като дело на хистерични демодирани суфражетки, които мечтаят да подкарат кранове и тирове, вместо да се наслаждават на вродената си женственост. Това е доста опростено възприемане на проблема. Много жени и мъже са се борили да издигнат достойнството на „втория пол“, както се изразява Симон дьо Бовоар и ние наистина нямаме право да подценяваме усилията и енергията им. Пиететът към яйцеклетката като партньорка на животосъздаващата сперма е признание за величието и съвършенството на сътворението. Богинята Майка е мощна сила, чиято първичност все още не се е изпарила след вековните облъчвания на мизогинията и демодираните структури на патриархата. Ако използваме терминологията на психоанализата трябва да кажем, че мъжемразството е форма на убийство на анимуса, а мизогинията – на анимата. Никой няма интерес да убива каквато и да било част от себе си. Тогава защо стъпваме върху презрението, вместо да се опитаме да стъпим върху желанието за опознаване и ползотворния контакт?

„Опитвам се да те провокирам“, твърди ухажорът със „здравословния секс“, „Кажи нещо, обясни, защо не искаш да правиш секс с мен, какво не ти харесва в мен – тялото ли, какво? Друг мъж ли има в живота ти?“ Казва го така, все едно че, ако един мъж предложи на една жена, тя е задължена да напише подробен доклад каква е причината да си позволи да му откаже. Крача ядосано до него, но не отговарям нищо. Иска ми се да му изкрещя: „Душата ти не ми харесва! Не може да ми говориш за ползата за здравето на тялото ми, когато душата ми боледува в твое присъствие!“ Но как да кажеш такова нещо на един рационален ум? Той веднага ще се вгледа в огледалото и ще открие началото на оплешивяване... А какво обяснение да дам на новия за детинското ми любопитство към неговия свещен вкус? Достатъчно ми е да затворя очи и да го видя как се е втренчил недоумяващо в светилището си като в свещена крава. Няма нужда от обяснение. Вече близнах балсама за коса и мога да си представя автентичния вкус на живата вода. Всичко е символи и паралели на съзнанието. Следващия път когато близна сперма, ще усетя вкуса на лосион за тяло.

Година от смъртта на Елена. Събрали сме се в църквата тесен кръг роднини и приятели. Това беше любимата й църква.

Наскоро с една наша обща приятелка си припомнихме какъв невероятен човек беше Елена. Къде е гробът й, попита ме приятелката. С ужас установих, че не знам, не знам дори дали е погребана или кремирана. Не знам къде е урната й. Нищо не знам. Финалът на погребението й ми се губи. А и после не попитах. Не исках въобще да знам и да приближавам гробове и урни. Гласът на Елена ме съпровожда навсякъде, тя по свой начин е жива и само като притворя очи си я представям седнала на фотьойла срещу мен, скръстила възпълните си глезени – единственото по-пълно нещо в нея – да пие кафе и да прави задълбочен анализ на динамичните процеси в политическото пространство. Телевизорът срещу нея работи и тя попива с периферното си зрение поредната Формула 1 – знаеше майчиното мляко на всеки състезател и техническите характеристики на всеки автомобил, беше встрастена в екстремността на този спорт, в неговата закачка със смъртта, която често, уви, минаваше в сферата на сериозното. Май нямаше шофьорска книжка, а мечтаеше да седне зад волана на ръмжащо ферари и да потегли към безкрая със скоростта на светлината.

Та ето ни в църквата. Подредили сме се почти като аптекарски шишета и слушаме с половин ухо каканиженето на свещеника. Запалвам свещ и внимателно я придържам с две ръце. Скучно ми е сред тази чиновническа прилежност. Всичко го има тук – и уважението към мъртвия, и смирението, но самата Елена я няма. „Моля те, Ели, дай ми знак, че си тук!“, прошепвам наум няколко пъти и започвам да въртя очи, за да видя знака. Не е необходимо да казвам, че не помръдвам и на милиметър. Изведнъж ръкавът ми лумва с внезапен съскащ пламък. На секундата го изгасям и престава да ми е скучно. В присъствието на Елена никога не съм познавала скуката.

Сред многото неща, за които искам да му благодаря, е отношението, което ми предаде към парите. По-скоро липсата на отношение. Липсата или наличието на пари бяха за него природно бедствие с еднакъв магнитуд. Така или иначе разчиташе на мен да се оправям. За да понеса делегираната ми отговорност първоначално реагирах с невероятна стиснатост. Месеци наред можех да не си купя нищо. Благодарение на дресировката му - той често ме обвиняваше в стиснатост точно когато ми искаше пари - аз приемах това за напълно логично. Сред всички тези странни и необясними реакции аз постепенно развих магическо отношение към парите. Усетих, че те идват, когато ги искаш за нещо и си отиват, когато не знаеш за какво са ти. Парите са хипотеза, плод на въображението, казвах си и като по чудо точно в момента, в който ми трябваха, хипотезата се материализираше. Парите идват и си отиват, но отношението ни към тях е част от автопортрета ни и трябва да сме много внимателни да не ни направят смешни. Никога няма да забравя как веднъж баща ми, в труден момент, ми отказа едни жалки десет лева. Може би не е схванал, че са ми били крайно необходими, може би е бил ядосан за нещо, това няма значение. Важното е, че споменът как си тръгнах като сираче, отхвърлено и неразбрано, няма да се изтрие докато съм жива. Затова никога не съм отказвала пари на дъщеря ми, а тя, като по чудо, стана грижовен и внимателен, отчасти пестелив човек.

Когато видя някой мъртвешки вкопчен в парите, ми става жал за неосведомената му душа. Подобна вманиаченост говори за дълбоко неразбиране на загадката на битието. Тя за това е загадка, за да не я разбираме, но е много тъжно, когато си убеден, че в математиката на живота, съграден от множество енергии в постоянно движение, единственият правилен отговор при събирането на две е две, е четири. Не се притеснявам, когато тарикатите ме прецакват, защото това, което с измама са ми отнели, съдбата ще им го вземе двойно зад следващия ъгъл. Аз така си я представям Съдбата – да седи на ъгъла и да ни чака. А дали ще ни даде, или ще ни отнеме, нищо не може да се каже, докато не се достигне ъгълът.

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Коментари (5)

- 08-06-2010|Златко

Много хора вероятно ще ми се изсмеят, а Светлана може би ще се ужаси, но според мен, ако досега българският феминизъм е прекарвал по-голямата част от времето си в търсене на собствено лице, то тук, в този текст, той най-после го е намерил. Да, именно – за мен „Заекът на Гала“ е лицето на модерния български феминизъм. Без авторката дори да си е помисляла за нещо такова. И вероятно именно по тази причина.

Впрочем, времето ще покаже най-добре ...

- 09-06-2010|Гост

Проникновено и честно слово за жената!С тъга описани/скицирани релефни карти на асоциации, чувства и отношения!Представям си го в черно/бял филм!

- 11-06-2010|Гост

Mnogo mi haresva pisaneto i.

- 20-06-2010|Караулкин

В тази част има наистина брилянтни текстове: "По въпроса за оргазма имам стройна концепция завещана ми от първообраза на новия. Първообразът упорито твърди, че светът е оглупял, след като си позволява да се лигави на тема женски оргазъм. „Призовават ни да сме мислили, ние, мъжете, за женския оргазъм!?“, възмущава се той. „Че откъде накъде? Кой се интересува от женския оргазъм? Не е ли работа на жената да задоволи мъжа?“ Толкова. И никакви контрааргументи, моля.

Хлъзгавата бяла течност винаги ме е изпълвала с почти религиозно благоговение. Знам, че звучи кощунствено, но искам да бъда честна поне пред себе си. Без нея нямаше да се родя, нямаше да ги има на света най-скъпите ми хора, без нея нямаше да го има това хипотетично милиардно човечество, което е причина за всички зигзаги на хуманизма. Без това човечество нямаше да го има Бог, който се осъществява и усъвършенства чрез нас, защото е в нас. Сигурна съм, че във всяка моя болка и радост се оглежда Бог като в миниатюрно огледало, както слънцето се оглежда в капката и я кара да блести.

Имах неблагоразумието да развия тази своя теза пред новия, както и всичките ми идеи за приликата между спермата и козметиката за баня. По-късно узнах от странични източници, че това му се е сторило сигурен признак за безнадеждната ми перверзност и той надълго и нашироко се оплаквал на приятелите си, че съм вещица, която иска да го изсмуче, за да му вземе силите." И още:"Празници са. Цяла поредица от онези празни тъпи дни, в които самотниците започват да вият като кучета или по-скоро като вълци на месечина. Дните са се разперили като паунови опашки, но часовете съвсем не са така красиви и изпълнени със скрито съдържание като пауновите пера."

И все пак у мен все още продължава да е живо усещането след прочита на първата част, че въпреки великолепния стил, интелигентността и финеса, с който Светлана поднася текста, това прилича повече на лексикон, на някаква своеобразна вендета. Онова което прави литературата литература, все пак е надмогването на личната болка, погледът от страни, отвеждането на четящия в сферата на едно по-екзистенциално обобщение... Дано третата част ни приближи към тези неща, дано авторката е успяла да превъзмогне личния си хленч. Би било фантастично!

- 20-06-2010|Златко

Чудесен коментар. Учудва ме само употребата на думата „хленч“, която самият аз възприемам като напълно неподходяща за този текст, който ми се струва всичко друго – дистанциран, малко хладен, понякога дори може би твърде аналитичен (но това сигурно е така, за да се избегне повторното преживяване на болката – в края на краищата ЧАК такъв мазохист вероятно никой не е) ... та значи, текстът ми се струва всичко друго, но не и хленчещ.

Впрочем, може би възприятието ми е повлияно от факта, че вече познавам Светлана сравнително добре – за което благодаря на всите светии, между другото!

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 3

Автор: Красимир Дамянов

3. БАЛАДА ЗА СИРЕНЕТО

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

Кога се е появило сиренето, с точност не знам, а и едва ли е толкова важно; някои учени предполагат в Египет, други – още по-отдавна, в Месопотамия, а трети са склонни да отнасят появата му едва ли не във времето непосредствено след опитомяването на козата, кравата, бивола и овцата. Възможно е; ясно е, че сиренето не се е появило преди млякото и тука спор няма. Само че, види се, било му е нужно доста време да почака, докато първобитният човек се научи да стриже овцата, да чепка вълната й, да я преде, суче и пресуква и най-накрая – да оплете от нея чорапи.

Трябва да е било вече някъде към третото хилядолетие преди новата ера, когато първобитната баба на първия войник оплела първия чорап на четири каменни куки, а после и втория. Сгънала ги грижливо, обърнала ги един в друг да не се разгубят и изпратила внука си по живо по здраво да се бие за славата на първата държава, шумерската.

Общо взето, всяка цивилизация започва с това – с чифт сухи чорапи и войнишка торба. В древната шумерска армия, първата в света, службата била нито повече, нито по-малко от сто години; толкова, колкото бил и животът на мъжете според легендите (ако, разбира се, не се случело да се представят в подземното царство и по-рано, на война всичко става).

Но нашият човек с първите вълнени чорапи, оплетени от добрата му първобитна баба, имал късмет. Ходил той, бродил по стария свят и воювал за бъдещето на новия. Бил се рамо до рамо с войните на легендарния Гилгамеш, чието копие било „като кросно на тъкач“; сражавал се срещу чудовището Хумбаба, срещу небесния бик, исполинската птица Анзуда и вълшебната змия, скрита в хралупата на дървото „хулуппу“. Видял ред чудеса и страни, градове и пустини, планини и реки, езера и морета от кръв, а като му дошло времето да се уволнява, забрал старата си войнишка торба и потеглил за вкъщи.

Животът през тези години се бил променил много. Докато той воювал, мирните граждани изобретили календара, ковачницата, каруцата, тъкачния стан, колелото, а първобитната баба отдавна била погребана. Хората вече не живеели в дупки, а в жилища и цивилизацията напредвала, както се казва днес, с решителни темпове. Имало вече всичко за ядене – хляб, масло, мед, мляко, липсвало само едно – сиренето! И тук се намесил войникът…

Още щом се появил у дома и прекрачил родния праг, всички живи същества в двора се изпокрили. Кучетата залаяли, воловете замучали, кокошките се заблъскали като пощурели в плетищата, а децата, внуците и правнуците на войника ревнали в един глас, като го видели – толкова бил страшен и мръсен! Тъкмо в този момент стопанката дояла кравата на двора и като видяла мъжа си в такъв вид, за малко не катурнала ведрото.„Къде! Марш в банята! – разкрещяла се тя. – Че като те подхвана!“ – и му препречила прага. Ядосал се шумерецът от такова посрещане – за тези ли дребни души, за тез ли чистници се бил сражавал цял век! Намръщил се, но започнал да се съблича. Хвърлил меча, хвърлил щита и защото така му се сопнала, запокитил с яд чорапите си накъдето му паднало. А това били същите онези чорапи, бабините. Първият залепнал за стената, а вторият паднал право във ведрото. И какво му станало на млякото, не знам, но до вечерта се подсирило! За изумление на присъствуващите, във ведрото, където паднал чорапът на войника, се образувал непознат млечен продукт.

Всяко зло за добро, както се казва. Отначало никой не смеел да го опита и дълго време хората не могли да си обяснят появата му във войнишките домове (млякото се подсирвало само от присъствието на чорап в кухнята), но като разбрали ползата от него, сами почнали да си го приготовляват. От първото сирене подсирили второто, от второто – третото и т. н., та до наши дни. Т. е. започнали да си произвеждат мая, а ония чорапи ги изхвърлили…

И все пак нещо от тях, изглежда, е останало – пет хиляди години са минали от шумерското царство, а в нашия гастроном сякаш е било вчера: от склада лъха направо на Месопотамия…

Иначе, какво да кажа, ако има нещо хубаво на тоя свят, това без съмнение е сиренето, особено ако е придружено с топъл крайщник, чисто масло и домат! Натъпчете комата здраво, направете „мечка“, поръсете я с пипер и не се бойте от нищо. А ако случайно станете войници – сещате се… – мийте си краката всяка вечер и си сменяйте чорапите. Иначе цивилизацията за какво е? Шумерци воюваха за нас, за да сме чисти ние!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (1)

- 19-06-2010|Екатерина Михайлова

Несъмнено авторът е ерудит.Бих се радвала ако прочета от него нещо също така задълбочено върху мусаката или капамата.

Холандия и драмата на мултикултурализма

Автор: Паул Шефер

Ди Велт: Преди десет години вие написахте есето „мултикултурната драма“, с което започна големият дебат около интеграцията в Холандия. Коя беше причината тогава?

Паул Шефер: Това беше важна обществена тема, но никой не говореше по нея. Това ме удиви. В моя квартал в Амстердам още тогава половината от населението се състоеше от имигранти, виждах сегрегацията в училище, виждах нарастващата престъпност в квартала. Още тогава дебатът беше вече закъснял.

Драмата днес по-голяма ли е или по-малка?

Има много изследвания по този въпрос и картината е пъстра. Второто поколение турски и марокански имигранти постига голям напредък при по-високото образование, но все още има около 40 процента, които си остават на най-ниско ниво. Имигрантската общност също става по-плуралистична. Но все още има убийства на честта и уредени бракове. В Антверпен учителите ми разказаха, че е станало трудно да се разговаря в клас за Холокоста, 80 процента от учениците идват от мюсюлмански семейства. В часовете по биология пък е трудно да се говори за еволюционната теория или в часовете по литература – за такъв „перверзен“ писател като Оскар Уайлд. Според мен в такива случаи трябва да се търси конфронтация. Но това може да стане само когато бъдат адресирани собствените предразсъдъци в мнозинството от обществото, що се отнася до еднаквото отношение към всички. Спомням си за една конференция на Християндемократическия съюз в Германия, където пред мюсюлманите се настояваше за пълно разделение между църква и държава, но никой не искаше да говори за немския църковен данък. Принципите трябва да важат аз всички.

Не съществува право на мнозинството в едно общество?

Не. Когато от имигрантите се изисква да се откажат от традициите си, то собственото общество също трябва да е готово за такова нещо. Разпятието е добър пример за това. Когато се казва „ние“ холандците или „ние“ немците, то това „ние“ винаги се намира в процес на промяна. Еманципацията от католицизма е променила Холандия, еманципацията на работниците и жените също. При еманципацията на имигрантите ще бъде същото.

Но онази група от хора, които нямат желание да се променят постоянно, изглежда нараства – швейцарската забрана на минаретата е признак точно за това.

Във времената на глобализация това желание е разбираемо, но нереалистично. През 19 век не е било по-различно. На онази ХДС-конференция политиците казваха: ние искаме да си останем такива, каквито сме, не искаме да се променяме. За една страна като Германия, която е толкова тясно свързана със световната икономика, също и в културно отношение, не може да има обновление без влияние отвън. Шокът на глобализацията трябва да се използва продуктивно.

Има ли радикализация сред младите мюсюлмани?

Мюсюлманското население е силно разделено, етнически и религиозно, също и между поколенията. То изобщо не е организирано. Имаше един опит да се основе мюсюлманско радио, но той не стигна доникъде. Повечето мюсюлмани искат от децата им да стане нещо. Има форми на радикализация, но те са ограничени. Ние говорим за шест процента мюсюлмани в Холандия. Опасността от ислямизация на обществото, за която говори Вилдерс[134], изобщо не съществува.

Вие сам пишете, че най-голямата разлика между мюсюлманските младежи и други техни връстници се състои в отношението им към критиката на религията, към ролята на жената и хомосексуалните.

В областта на семейната култура има консервативни схващания, също и сред второто поколение. От друга страна аз вече не съм толкова сигурен дали и холандските младежи са толкова толерантни към хомосексуалността, колкото си мислим ние. Една част от отвореното общество се състои в това, че и сред християните има традиционни религиозни схващания. Със сигурност може да се каже, че днес в Холандия има повече набожност. От моя гледна точка това не е прогрес.

Вие сте член на холандската социалдемократическа партия: как се отнася вашата партия и нейният кандидат, бившият кмет на Амстердам Йоб Коен, към темата за интеграцията?

Аз съм старомоден социалдемократ от 30 години насам, но не съм особено активен. Като учен имам добри контакти и с другите партии, и установявам, че позициите по отношение на дебатите около имиграцията се различават доста в самите партии. Холандските социалдемократи също са дълбоко раздвоени по този въпрос. И Йоб Коен, дори и ако стане премиер, ще трябва да прави множество компромиси в коалиция с други партии.

Убеждава ли ви той като кандидат?

Има доста голяма разлика между обществения му образ, който въздейства топло и бащински, и впечатленията ми от лични срещи, при които той е доста резервиран. Налице е образът на мъдрия мъж, но когато ме питат дали той има собствени идеи, намирам отговора доста труден. В много отношения той е по-скоро консерватор, това си личи даже и от лозунга му „да поддържаме дюкяна в ред“. Аз бих казал по-скоро „да го подредим отново“ – това е доста по-различно. При него нещата звучат така, сякаш обществото е било наред преди убийството на Пим Фортюн и по същество трябва да си остане такова. Той изглежда все още не е приел, че Холандия се е променила. Вместо като него да смятам, че конфликтите трябва да се избягват, аз мисля, че конфликтите трябва да се погледнат в очите. Убеден съм, че едно отворено общество може да се справи продуктивно с промените. Самият той е много по-недоверчив, особено що се касае до мнозинството в обществото. Коен винаги прави паралели с историята на евреите в Холандия, а за мен това е проблематично – макар че една част от моето семейство също е еврейска. Той казва: евреите са били добре интегрирани, и ние виждаме какво се е случило. Но аз смятам, че без немската окупация то не би се случило. Освен това е принципно погрешно да се сравнява положението на евреите от времето между войните с онова на мюсюлманите в днешна Европа. Защото зад него винаги се крие мисълта за по-късното унищожение. Това гледище прави потенциални жертви от хора, които инак са в отлично състояние да възприемат правата си.

Но не запази ли Коен пълно спокойствие след убийството на Тео ван Гог в Амстердам?

Това е мит – че той бил предотвратил изпадането на града в някаква оргия от агресии. Самият аз преживях отблизо нещата от онези дни, нямаше изобщо никаква агресия. И то не заради Коен, а просто защото хората бяха останали спокойни. И тъжни. Ако някой е действал по онова време, то това беше днешният кмет на Ротердам, Ахмед Абуталеб, който каза: ако има хора, които отричат това общество толкова принципно, че не искат да живеят тук – всеки ден летят самолети, никой не ги задължава да останат тук. Това беше важно. Това запази дюкяна в ред.

Но конфронтацията, която искате вие – не е ли тя отишла вече прекалено далеч, не е ли вече контра-продуктивна, когато си помислим за Герт Вилдерс?

Един от моите мотиви да пиша по тази тема беше да раздвижа утвърдените партии и да им кажа: ако не отговорите на тези въпроси в политическата средна линия, обществото ще се поляризира. Възходът на популизма – не само в Холандия, това е всеобщ европейски проблем – е авто-коректура на демокрацията. Вилдерс също е част от демокрацията. Не вярвам, че той ще участва в правителството. Все пак седем от осем холандци са против него. Но успехът му говори нещо за чувствителността на обществото и за неспособността на средната линия да формулира някаква визия за бъдещето. Това ме смущава най-много. Липсват политици, които умеят това.

Как живеете днес във вашия квартал?

Хората ме заговарят почти всеки ден, защото от време на време се появявам по телевизията. Това е хубавото на нещата за един учен като мен – че живея точно сред проблемите, за които пиша. Нарастващата престъпност все още е налице, и от време на време се чувствам застрашен. Когато ставаше дума за това къде дъщеря ни да ходи на училище, ние разбира се я изпратихме в „бялото“, а не в „черното“ училище. Предишният кмет смяташе, че трябвало да дам пример с дъщеря си. Но човек не експериментира с децата си. Срещу нас има хотел, в който от много време насам живеят кандидати за убежище в Холандия. Човек свиква с тези промени. И двамата ми дядовци са живели тук, един друг е бил евреин от Кьолн, който е дошъл в Амстердам около 1900 година. Ние имаме дълга семейна история тук.

Интервюто води Райнер Хаубрих

Източник

Паул Шефер (род. 1954) се смята за един от най-влиятелните социолози и публицисти в Холандия. Той преподава „Проблеми на големия град“ в университета на Амстердам.

Коментари (3)

- 15-06-2010|Майя Маркова - Да се отказваме ли от традициите си?

"Когато от имигрантите се изисква да се откажат от традициите си, то собственото общество също трябва да е готово за такова нещо."

Това мнение ми изглежда доста революционно. Напомня ми мимолетния календар на Френската революция и злополучните културни революции в социалистическите страни.

- 15-06-2010|Гост

Мисля, че проблемът се подценява. Б случая става въпрос за борба между две цивилизации: европейската постигнала огромно социално благополуяие и загубила сензори за реалността и мюсюлманската - много по-организирана на база религиозен фанатизъм имаща за крайна цел върховенство на исляма.

- 15-06-2010|Калев

"Когато от имигрантите се изисква да се откажат от традициите си, то собственото общество също трябва да е готово за такова нещо."

Само глупак може да каже такова нещо.

Мюсюлманите-имигранти трябва да се откажат от негодната ислямска култура и да станат европейци, но европейците не трябва да се отказват от по-качествената европейска култура за да стават негодни мюсюлмани.

Може и да стане опасно

Автор: Павел Лешкович

Интервю на Павел Лешкович, куратор на изложбата Ars Homo Erotica, която се провежда в Националния музей във Варшава от 11 юни до 5 септември 2010 г.

taz: Господин Лешкович, може ли да се излага в Полша хомоеротично изкуство, без да се стигне до скандал? Или вие целенасочено търсите провокацията?

Павел Лешкович: Не. В Полша се промениха много неща от 2000 г. насам. Когато по онова време 30 хомо- и лесбийски двойки, между тях моят партньор и аз, си направиха колективна снимка, държейки се за ръце, върху нас се изля вълна от омраза. Тогава ние се страхувахме. По парадите ни замеряха с камъни. В Краков участниците в парада дори бяха полети с киселина. Но днес – десет години по-късно – ситуацията е много по-различна. Не желая да провокирам никого с тази изложба. Пък и не вярвам, че днешното полско общество ще я възприеме като провокация.

Дали това не се дължи на мястото? Националният музей на Полша е уважаван, но и малко остарял, не е ли така?

Уважаван музеят трябва и да си остане. Но мирисът на мухъл трябва да изчезне. Тук става дума за един нов поглед. Освен модерно хомосексуално и лесбийско изкуство аз бих искал да представя преди всичко хомоеротичното изкуство на античността. А националният музей е идеалната институция за такава нещо. Тук хомоеротичната традиция на античността може да бъде представена в нейната нормалност, от гледна точка на тогавашното ежедневие. А освен това става възможна и конфронтацията с днешното, с дебатите за видимостта на хомосексуалните и лесбийките в обществения живот.

Защо заглавието на изложбата е на латински език?

Имах големи проблеми със заглавието. Не исках да употребявам думи от езика на хомосексуалните. Исках също да избегна думата „хомосексуализъм“. Всички тези думи са свързани с асоциации, които искам да избегна. През 1994 във Варшавския национален музей се проведе изложбата Ars Erotica. Тя представяше еротично изкуство вътре в соцреализма, което разбира се беше цензурирано в Народна Република Полша. С моята изложба аз съзнателно се облегнах на традицията на този дом: през 1994 Ars Erotica, а през 2010 – Ars Homo Erotica.

Какво показвате от античността?

Ще ми се да направя популярен хомоеротичния класицизъм. Върхът на хомоеротичното изкуство на античността представлява груповата статуя на тираноубийците Хармодиос и Аристогейтон. Някога тя е стояла на агората в Атина. Аз представям едно копие на тази статуя от пети век преди нашата ера. Хармодиос и Аристогейтон се считат за предшественици и борци за атинската демокрация. Но те са били и любовна двойка. Освен това представям няколко бюста на Антиной, любовникът на император Адрианот втори век от нашата ера.

Има ли такива произведения на изкуството и от времената на средновековието?

Хомоеротичните статуи изчезват когато императорите приемат християнството в трети и четвърти век от нашата ера. През 392 г. християнството става държавна религия на Римската империя. От този момент нататък мъжките слабини вече биват представяни само забулени.

Значи още ранното християнство е било толкова пуританско?

В античността, по времето на хомоеротичния класицизъм, мъжката актова скулптура е била представяна изцяло. На гениталиите на мъжа се е гледало като на нещо красиво и те са били разглеждани без чувство за срам. Също като главата, гърдите, ръцете или краката. Култът на плодовитостта е бил свързан с гениталиите, но също и култа на красивото тяло. Това показват и голите спортни сцени от гръцките вази. С навлизането на християнството всичко това се променя драматично. Оттук нататък на мъжките гениталии започва да се гледа като на нещо нехубаво и нечисто. Мъжете започват да се срамуват от собствената си телесност. С това започва и криминализацията на хомосексуалността.

Но възможно ли е хомоеротичното изкуство, когато на самата хомосексуалност се гледа като на престъпление?

Тук сравнението между Запад и Изток е много интересно. В Съветския съюз на хомосексуалността се гледаше като на престъпление, но в комунистическа Полша – не. Полша е една от първите страни, които са декриминализирали хомосексуалността. Още през 1932! Много по-разно значи, отколкото в Германия, където това се случва едва през късните 1960 и 1970 години. Във всеки случай това обаче не променя нищо във факта, че хомосексуалността беше огромно табу в Народна Република Полша. Тук комунистическата лицемерна добродетел и християнската традиция се срещнаха и взаимно подсилиха. На хомосексуалните мъже и лесбийките в Полша в продължение на десетилетия се гледаше като на обществен измет. Хората се срамуваха от това, че са такива, каквито са. С този срам ние се борим и до днес в тази част на Европа. Изложбата освен всичко друго е и пореден опит да се освободим от този срам.

Изложбата се открива днес. Какви реакции очаквате?

Преди всичко лоши. На първо място ще ме обвинят в това, че показвам лошо изкуство. Защото аз представям творби, които обикновено не висят по стените на Националния музей, а лежат из килерите. И до днес човек напразно търси хомоеротично изкуство из полските музеи. А освен това се страхувам, че така наречените полски патриоти ще нападнат директора на музея, задето го е опошлил чрез изложбата Ars Homo Erotica. На трето място обаче може да се окаже, че и привържениците на проекта са разочаровани. Те може би очакват великолепни ексцесии, които обаче липсват почти напълно в изложбата. Това също може да ми навлече критика като неин куратор.

Безпокоите ли се и от мисълта за действителни физически нападения срещу експонати от изложбата?

Това не мога да си го представя. През последните десет години Полша се промени много. Ще има отделни протести, може би и демонстрации, но една изложба в Националния музей е много по-трудна за атакуване от някоя, която се провежда в нечия галерия. По-скоро се страхувам от десни журналисти, които работят за разпространени вестници и списания катоRzeczpospolita, Wprost или Newsweek. Те могат да настояват за цензура или дори за закриването на изложбата. Ако към тези протести се присъединят и политици, за изложбата може да стане и опасно.

Има ли особено противоречиви експонати?

Против античните мъжки актове няма да има никакви протести. Но още в първата зала се намира един елемент от инсталацията „Ентропа“ на чешкия артист Давид Черни. Той беше представил пред една от сградите на ЕС всички европейски държави така, както те изглеждат през стереотипите на останалите. Полша беше представена като група свещеници, които развяват знамето с дъгата. Ние показваме тази творба за пръв път в Полша. Проблематична може да се окаже и залата, в която въз основа на творби, представящи Свети Себастиан, показваме навлизането на хомоеротичното изкуство в католическата иконография.

Един от народните представители от национално-консервативната партия „Ред и справедливост“ вече протестира. Имаше ли това някакви последствия?

Получих множество писма, изпълнени с омраза, тъй като медиите, в това число и католическото радио Мария, публикуваха адреса на моя работодател. Там се изпращат и писмата. Най-често хомоеротичното изкуство се напада като мръсотия и боклук, самият аз бях наречен в едно писмо „национален представител на педерастите“. Това е много неприятно и потискащо за мен.

Какво направихте с тези писма? Отидохте ли в полицията?

Не, изхвърлих ги всички. Изхвърлих ги, за да ги забравя. Тези писма ме потискат, те упражняват върху мен много отрицателно влияние. Така че – марш на боклука! Това е много освобождаващо. Директорът на Националния музей също е получил някои подобни писма. Но ние не говорим за тези неща.

Интервю: Габриеле Лесер

Източник

Павел Лешкович е полски есеист, изкуствовед и преподавател в университета Познан. Той се занимава най-вече с изразяването на сексуалност в модерното изкуство. През 2005 година се появи книгата му „Любов и демокрация. Към въпроса за хомосексуалността в Полша“, която той е написал в съавторство с житейския си партньор Томек Китлински.

Коментари (3)

- 13-06-2010|николай - Ясен Згуровски!

И непременно да уточним, че петата снимка на първия ред е произведение на българския художник Ясен Згуровски, който също беше включен - барабар с Уорхол и с античните образци! Гордеем се с Ясен!!

- 13-06-2010|Mirella Karadzhova - Българско участие в Ars Homo Erotica

На трети ред, второто платно отново е от българска страна. Автор: Мирела Караджова.

- 13-06-2010|Златко

Хей, браво бе, хора! Аз пък никога не съм си представял, че нашите гей-творци са толкова международно признати.

Браво, браво! Само така!

Заекът на Гала – Част 3

Автор: Светлана Дичева

Само веднъж съм стъпвала в Петербург и то като дете. Тогава той беше Ленинград, беше красив, слънчев, а в детските ми спомени се мержелеят само дворци, зимни и летни. Руските деца на мига ме повикаха да играем и ние се заиграхме, естествено. Нямахме нужда от преводачи, говорехме на нашите славянски езици, ръкомахахме като птици, и се разбирахме като птици от едно ято. Попитаха ме как изглеждат бравите на вратите в България. Не исках да ги разочаровам с откритието, че у нас виреят същите тягостно прости и грозни брави като у тях, затова нарисувах сложно произведение на изкуството с много завъртулки, дъги и дъгички, арки и дяволии. Ах, възкликнаха те и запомниха България като страна с арабско-японска екзотика. Точно там, в Ленинград ядох толкова безвкусен сладолед на пръчка, че получих трайно отвращение от сладоледа. Почти тридесет години по-късно разбрах, че сладоледът е нещо вкусно, дори превъзходно, открих го случайно чак в САЩ, където бях принудена да вкуся мелба след дълги увещания, а като се върнах пробвах местното производство и най-вече гръцкия сладолед и о, чудо! Изумителен вкус!

За него Петербург, Петроград, Ленинград няма нищо общо с бравите на вратите и сладоледа. Свързан е, естествено, с музиката. Със седма симфония на Шостакович, създадена по време на блокадата. Дори когато ми разказва тази история за 79-ти път той продължава да се вълнува. Нека си представим този прегладнял, освирепял, полумъртъв град, или може би напълно мъртъв? Откъснат от света, от светлината, от надеждата, изгубен в пустиня от неизвестност, известна е само близката смърт. В тази атмосфера Шостакович, който никога не се е противопоставял открито и твърдо на режима на Москва, никога, подчертава разказвайки той, написва прословутата Седма симфония. Опърпаните и мършави оркестранти, които по чудо не са на фронта, се събират и едва ли не без репетиция свирят симфонията пред спретната, мълчалива, почти сомнамбулна публика. Представяш ли си, градът е подивял от глад, наоколо се изяжда всичко – от кожените ръкавици до плъховете, а група хора отиват на концерт, свирят, слушат, изглеждат почти като хора. Не смяташ ли, че това е невъзможно? За вярване ли е? Дали това не са паднали ангели, които са отишли на концерта, грабнали са инструментите или са се престорили на публика, само и само да повдигнат духа на един мъртъв град? Дали тази симфония е написана от реалния Шостакович или от неговия двойник в ангелските селения? Кой може да каже със сигурност? Във всеки случай не аз, уверявам го. А търся в разсъжденията си средния път. Дали всъщност ангелите не са подали невидими ръце, за да подкрепят тези жалки треперещи човешки останки, дали не са държали лъковете на цигулките и челата, например и корпусите на тромпетите и тромбоните, флигорните и флейтите? Или може би просто са сипвали по лъжичка небесна захар в ръцете на всеки от публиката, за да му се влее малко от небесната енергия? Той е прав, това никой не може да каже със сигурност.

Другата негова любима история за Ленинград е свързана с обожавания Глен Гулд. Глен Гулд успява да пробие Желязната завеса и да акостира в тъмния и мрачен Съветски съюз. Добира се до Ленинградската консерватория. Подозрителните руски академични светила с голяма неохота и идеологическа сдържаност отиват на концерта му. Те са шепа хора, тези велики специалисти. Че са специалисти, няма съмнение, но сред многото им дарби е и тази да не приемат нищо извън принципите и идеалите на съветската пианистична школа. Гулд засвирва. Следва първоначален шок и постепенно, постепенно окопитване. Специалистите наострят слух, вирват уши, лекичко се надигат на столовете си, никой не смее да диша. Сблъсъкът с другото мнение е като шамар, който едва ли не им отмества главите. Другото мнение е гениално, схващат на мига специалистите, не е като нашето, да, не е съветско, но е гениално. И едва дочакват да дойде антракта, за да се втурнат към телефоните. На втората част в залата игла да хвърлиш, няма къде да падне. Цял Ленинград е тук, а Глен Гулд си тръгва не като победител, като бог! Не като победител, като бог, обича да повтаря той в края на тази история, сяда пред пианото и засвирва. Мъчи, мъчи тоновете, пръстите му не го слушат, плъзгат се настрани. Тогава въздъхва, става и пуска диск с Гулд. Така е по-добре, значително по-добре, казва той и се заслушва в музика, която би искал да изтръгва сам от клавишите, но съдбата, времето, идиотите, животът, лошият късмет и кой знае още какво, са му попречили.

Нещо се случва с дъщеря ми. За кой ли път? Малкото послушно дете вече безвъзвратно си е отишло, а на негово място се е появила една смръщена девойка, постоянно недоволна, без да знае от какво. Учителката й по пиано ходи край нея на пръсти, обстрелва я, както винаги, със забележки, но с все по-гальовен и чуруликащ тон, сякаш е кристална ваза, която може да се счупи само от съприкосновението с въздуха и светлината. Аз пък още се отнасям с нея като с як глинен съд, който можеш да поставиш във всеки ъгъл и да го използваш както за прагматични, така и за естетически нужди. Много често не си говорим. Още от малка тя винаги е вървяла с пет минути след връстниците си – вярно, че проходи почти на десет месеца и проговори на две години, започна да чете на пет, а в музикално отношение можеше да припка в материала като козле. Но физически се развиваше по-бавно и винаги беше последна, в края на редичката. Затова беше обучавана по пиано по специална програма, за пъргава музикалност, но за фина физика. Страхът – да не се пресили технически и да не получи заболяване. Когато един ден пак изработи поредната си магария, въобще не се церемоних и й налетях. Беше необичайно, защото не съм я била никога, само, помня, я бях плеснала веднъж, когато чашата не само преля, ами направо се разплиска. Изведнъж дребосъкът пощуря, хвана с железни клещи китките ми, изви ги дяволски и изсъска: „Я не ми посягай! Не знаеш ли, че пианистите са атлети? Къде си тръгнала с тия пилешки ръце?“ Половин час по-късно, когато гребенът ми на възпитателка съвсем клюмна, тя ми направи демонстрация. Накара ме да опипам мускулите й на ръцете, гърба и бедрата. Бяха като камък. Видя ли, мамо, че пианистите са най-големите атлети? Ти да не мислиш, че млатя това пиано с пръсти? Не, мила, млатя го с цяло тяло, затова се получава. И да не си помислила да ми налиташ повече. Ще те набия, да знаеш. При това без усилие.

Новопокръстената атлетка колкото повече заякваше, толкова по-мълчалива ставаше. Или поне вкъщи. С баща си крещяха в радиуса около пианото, а с мен – почти никаква комуникация освен – дай пари за това, дай пари за онова, отиди на родителска среща, трябва да ми купиш нови дънки, да, пак, не, нямам сто чифта, всички останали са пълен боклук, ти все нямаш пари. След задълбочен анализ на нашето спънато общуване отивам на консултация при специалист, разказвам надълго и нашироко проблема, а той ме съветва да се опитам да проникна зад непроницаемото й ежедневие с въпроси от сорта: как беше днес, какво стана в училище, какво прави след часовете, но по начин това да не изглежда като полицейски разпит. Опитвам се да осребря вложените пари в консултацията. Тя се връща от училище, мрачна и отегчена от света, както обикновено. Изреждам всички гореспоменати въпроси, на които тя отговаря уклончиво с хъм. Тогава на мен ми писва и аз откровенича – знаеш ли, ние с теб от няколко месеца почти нищо не си казваме. Какво ти става, да не онемя? Нищо ли не става покрай теб, светът ли свърши? Имам чувството, че единствения въпрос, който ми задаваш е – какво ще ядем? Тя мълчи, после става, излиза на балкона, нагло запалва цигара, за да демонстрира независимостта си, продължава с мълчанието докато аз истерично я призовавам да загаси цигарата. Продължава с мълчанието, когато й описвам всички кръгове на ада на заклетите пушачи, започнали тютюнева кариера в невръстна възраст. Иска ми се да се пресегна, да изтръгна тази цигара и да я запокитя в муцуната на мирозданието, което стои и наблюдава с безразличие този апокалипсис, но не смея, защото още помня хватката на железните й ръце. А и какво да рапортувам на психолога следващия път – бихме се? Накрая тя смачква нервно цигарата по начин, описван многократно в посредствената криминална литература, влиза вътре все едно че нищо не е било, рязко отваря хладилника и пита: А какво ще ядем все пак? Пред дилемата да ревна ли, или да се разсмея, избирам нервния смях.

Елена никога не е напускала България. Въображението й можеше да я отведе за части от секундата навсякъде, дори до крайните ръбове на вселената, но движението във физически смисъл й беше чуждо. Години наред не ползваше отпуска, нито през лятото, нито през останалите сезони. Не признаваше събота и неделя. Смяташе, че религиите са допуснали небрежност, като са препоръчали почивка през уикенда. Не харесваше стореното от Бог и беше убедена, че тъкмо през уикенда той е трябвало най-много да се труди, за да поправи грешките си. Във философията на Елена единственото основание на допускането, че съществува вечност, беше крещящата необходимост да се поправят грешките. И понеже грешките никога не свършват, затова и съзнанието е измислило теорията за прераждането. Елена знаеше, че няма да й се размине, и ще се прероди, за да си изсърба цялата попара.

Понеже никога не се беше омъжвала, изпитваше смесени чувства към омъжените жени. Искрено ги съжаляваше и още по-искрено им завиждаше. Имаше категорично становище, че един мъж не може да бъде отведен до олтара с други средства освен с измама и женски хитрини. Статутът на омъжената жена й се струваше нещо като аристократична титла. Не госпожа Иванова примерно, а херцогиня Иванова. Затова се удивляваше без преструвка на всички херцогини и графини с начално образование и пет декара задник, които така галантно притискаха до едрата си гръд поредното свидетелство за брак. Самата Елена беше отървала брака като по чудо благодарение на формулите, които бе изучавала в специалностите математика и физика. Няколко пъти бе съумявала да се изпари в най-подходящия момент, да потъне като неизвестно в поредното сложно брачно уравнение. Бе разбила няколко сърца, а после, за утеха, бе избрала от именника името Борислав, за да се упражнява във фалшиви чувства и истински секс. Докато се влюби безпаметно и разбра, че бракът няма значение, защото всяка влюбена жена е не само херцогиня и графиня, не само принцеса, а направо кралица, нещо като английската, но по-чаровна. Последният Борислав, истинският, не повдигна въпрос за брак, защото формалностите го отегчаваха, а в материално отношение един брак нямаше да промени нищо. Нямаха деца и нямаше да имат. Имаха Алек или по-скоро Алек имаше тях. Но Борислав се разболя и имаше неблагоразумието да умре на операционната маса. Елена възприе това като грешка, която може да бъде поправена трудно дори с прераждане. Борислав бе избрал неподходящо време да умре, можеше да се каже, че се беше превърнал в неизвестно в тяхното любовно уравнение и то в момент, когато крайният резултат се очертаваше като най-банален хепиенд. Душата му е искала да избяга от мен, да се отърве, защото готвя лошо, шегуваше се Елена. Това, разбира се, не беше вярно – тя готвеше прекрасно, с умилително уважение към всяка кулинарна подробност, но без дребнавост, а с размаха на отчаян експериментатор. Тя тръгваше към рецептата като на война, с внимателно изработена стратегия и тактика, но крайният резултат винаги я удивляваше, защото нямаше нищо общо с първоначалния план. Убитите и ранените често надхвърляха допустимата граница, но и тилът й като по чудо оставаше невредим с минимума гарантирано удоволствие. Жертвите бяха най-често чинии и чаши, някоя позабравена йенска тенджера, появила се на сцената с едничкото предопределение да се строши в сюблимния момент – при печенето или след него, но никога преди, защото така всичко би било поправимо. Човек можеше да си помисли, че стъклото в дома на Елена е омагьосано, жертва на тежко проклятие, урочасано от дива отмъстителна циганка, хванала любимия в изневяра и стоварила всички тежки думи върху цялата рода на мръсницата като се почне от прародителите през девети век, та до бебето, което още не е заченала в началото на двадесет и първи. Добре че и металните тави вършат работа. Но те са грозни, казваше Елена, и така отнемаше на метала всякакъв шанс да се включи в кулинарното й свещенодействие. Борислав си отиде, без да опита печеното заешко в продълговатата йена, която се подхлъзна върху скарата на печката и стовари цялата си омерзеност върху плочките в кухнята. Елена събра внимателно месото, като го отдели от едрите късове стъкло с вещината на археолог, после събра плънката и положи жертвата върху проклетата и грозна метална тава. В този момент Борислав бе издъхнал върху операционната маса. Десет минути по-късно й телефонира докторът. Нарочно не й беше казал кога е операцията, за да не се налага да се грижи повече за нея, отколкото за болния. Елена не каза нищо, само седна до стъклените парчета на пода с мобилния в ръка. Беше цяло чудо, че не седна върху тях. Може би защото ако го беше направила, нямаше да усети нищо. По-силната болка заглушава по-слабата. Съседът, дядо Петър, отглеждаше зайци на село и им беше донесъл един крехък дългоушко. Изяде го Алек. Никой не му се скара за лакомията. Вероятно духът на Борислав е наблюдавал от някой ъгъл на стаята тази несанкционирана злоупотреба, но е бил безсилен да се намеси. В резултат Алек получи сериозно стомашно неразположение и седмица след погребението Елена го водеше на доктор всеки ден. Версията на Елена за стомашната драма на Алек бе друга. Тъгува за Борислав и в червата си, каза тя.

Той винаги плаче, когато гледа последната сцена от „Травиата“. Достатъчно изкушен е от капаните на мелодрамата, знае всички недостатъци на оперната бутафория, а никой по-добре от него не може да види как действието е съшито с бели конци. И въпреки това винаги плаче. Като че ли някаква буца лед в областта на гърдите му тъкмо в този момент благоволява да се разтопи. Осъзнава колко е нелепо една умираща от туберкулоза да атакува с диафрагма ла и си на втора октава. По същия начин плаче когато мадам Бътерфлай оплаква съдбата си преди да сложи край на мизерния си живот с едно дълго шило, сякаш изтръгнато от смешната й прическа. Двата сопрана са две непоправими грешници, отдалечени на светлинни години не само от женската, но и от музикалната непорочност. Та може ли днешно сопрано да изпее една от двете роли без да се опорочи с фалшива нота и неубедително сценично присъствие? Да сте видели Виолета или мадам Пеперуда под 50 години и под 100 килограма? Независимо от тази габаритна и възрастова обреченост двата крехки женски образа до дъно го разтърсват и му пречат да критикува музикалното недомислие на Верди и Пучини и въобще на операта като карикатура на истинското изкуство. Той уважава само Моцарт и Вагнер, тези колоси, тези титани, в сравнение с които Верди и Пучини са музикални жабки, дръзнали да вдигнат крака за подковаване редом с атовете. Да, ама обича да плаче на фона на Вердиево и Пучиниево квакане! Тя е била само на 23, ми казва веднъж през сълзи, докато наблюдава „Традиата“. Коя, Виолета ли, питам. Той ме поглежда свирепо и мълчи дълго след края на спектакъла по музикалния канал. Докато си мия зъбите, благосклонността вече го е обхванала и той е преминал на просветителска вълна, нещо, което му се случва много рядко. Не, Мари Дюплеси е била на 23 години. Че коя е тая, питам с уста, пълна с Аквафреш. Отново свиреп поглед. О, това била приятелката на Дюма-син, която той описва в „Дамата с камелиите“. Защото „Дамата с камелиите“ била в основата на либретото на „Травиата“. Нима не знам? Нима не знам това? Прекалено усърдно търкам зъбите си с Аквафреш, а пяната потича извинително по брадичката ми и тръгва надолу по врата. Клатя глава във всички посоки, за да му дам шанс да си помисли, че знам, естествено, че знам, но просто съм забравила или по-точно не съм направила връзка между нещата, защото в света, в литературата, операта и ботаническите градини има такова изобилие от злощастни обречени камелии, създадени да красят будоара на всяка честна и почтена проститутка, че не можеш да им хванеш края. Той тръшва вратата на банята, което на негов език е препоръка или по-скоро заповед да изгриза „Дамата с камелиите“ с кориците, въпреки, че е трябвало да сторя това още в средното училище и то на оригиналния език на творбата. А имам шестица по френска литература, нали?

Упорството му да отглежда камелии е далеч по-обречено занимание от просветителската дейност около личността на Мари Дюплеси. Влага състояние в пет, ако не и повече камелии, които увяхват неизменно на втория месец. И то винаги в негово отсъствие. Танцувам около тях с каната с вода и почти на глас ги моля да не преминават в отвъдното. Готова съм и да им запея – Верди или Пучини, по желание. Като лирично сопрано нямам проблем, само мъничко да се поразпея, но те са своенравни, със суицидни наклонности и пълни поклоннички на евтаназията. Саботират добрите ми намерения подло, постепенно, потайно. Първоначално цъфтят с жизнерадостния цъфтеж на почти безконечна младост, капваш им капка, а лъскавите им зелени листа, пъпките и цветовете им, бели или кремави, се наливат със сок и сякаш ще се пръснат от красота. Упадъкът започва с някое увехнало по края си листо, което много бързо се спаружва като опечено във фурна и капва със звук на бирена капачка. Много скоро звуците се наслагват като във фуга от бирени капачки, а финалът е един и същ – сухото стъбло щръква като препарирана врана в природонаучен музей. Всяка смърт на камелия ме кара да тъгувам за съдбата на Мари Дюплеси и мадам Бътерфлай, нищо че втората не се е кичила с камелии. Но някак насред яда, че не съм успяла да надвия упорството на природата или по-скоро подлостта на продавачите на цветя, които торят до изтощение едно цвете само за да го продадат малко преди смъртта му, чувствам, че умиращите камелии и умиращите безпътни жени имат една и съща съдба – изтръгват най-дълбоките чувства от корените си, за да ги раздадат щедро на света точно преди края. Как да не плачеш пред знаците на тая щедрост, дори когато са съпроводени от фалшиви ноти и сухи като дафинов лист листа?

Вкъщи радиото работи по цял ден. Когато не работи радиото, работи телевизията. Когато не гледа музикалния канал, той гледа новините. Знае какво се случва у нас и по света, по света и у нас, в града, на село, в многомилионните мегаполиси, в Австралия, Индонезия, на остров Цейлон. Гледа Евронюз когато новините са на немски. Знае във всеки момент каква е температурата в Южна Африка, Истанбул, Хонконг, Каракас. Не е ясно кога спи и дали изобщо спи, а когато спи дали не сънува, че гледа музикалния канал, или новините. Вероятно в най-обърканите си сънища гледа Евронюз на немски и се чуди какъв е този немски, който хем е немски, хем не е съвсем немски, защото звучи като италианска опера по либрето заимствано от шоуто на Лари Кинг. В тази просъница се вмъкват лъскави рокли от фешън канала и сластни парчета от долнопробни кабеларки, излъчващи зноен фолк – дългокрак и със сутиен 85 D. В тази кавалкада от новинари, репортерски баби Яги и дългокоси поппринцеси запрепускват и съмнителни охкания и стенания и о, оказва се, че след полунощ към обичайния телевизионен запъртък вече се е присъединил и яловия опит на телевизионерите да правят порно. Информационната просъница се разсънва за миг, окото се фокусира, за да различи бедро от рамо, почти успява, но баналността си е баналност, пък дори и ( или най-вече ) в снимането на полов акт. Той ужасено сменя канала, за да разбере, че въпреки световните усилия спинът в Африка продължава да върлува, озоновата дупка продължава да се разширява, петролът продължава да поскъпва, безработицата не секва, а светът става все по-лошо място за живеене, макар че дори и най-заклетият песимист би трябвало да отстоява становището, че по-лошо от това не може да бъде. Когато ставам на сутринта го заварвам втренчен в „Лебедово езеро“, в тези изящни бели птици, маскирани като жени, посветили живота си на усилието на танца, а са всъщност само пернати, осъдени да тропат с палци върху сцената, вместо да порят въздуха с мощни криле. Втренчен е в яките мускули на подбедриците, онова, което наричаме прасци и погрешно смята, че този знак за връзка със земното притегляне прави съществата повече жени, отколкото птици. Одета-Одилия оформя красноречиво само едно отчаяно движение и всичко му се изяснява – това са птици. Браво на дресьора, който така магически ги е преобразил, дали в това изкуство не му се вика хореограф? Иска да им каже каква е температурата в Сидни и на Камчатка, по CNN току що са го казали, а птиците по уважителни причини не гледат CNN, иска да препоръча на синоптиците от CNN да превключат на музикалния канал, за да погледат „Лебедово езеро“, иска да хвърли мост между фолк и порно, информация и изкуство, музика и отчаяние, песимизъм и пак песимизъм, ден и нощ, сън и будуване, своя собствен живот и живота на останалите, да каже здравей на света, на деня, на настоящето и на бъдещето, ако изобщо има такова, но вече е толкова уморен от тази объркана нощ, че най-после заспива. За кратко, но все пак и това е нещо. Не гася телевизора, за да не го събудя. Правя кафе и го пия върху печалните остатъци от този нощен пир. Чувствам се като сутрешен лешояд, събиращ телевизионните нощни трупове в пълна душевна тишина. А вън хората тръгват на работа.

Не е възможно да е имало време, когато мъжът, Елена и дъщеря ми да не са окупирали огромни територии от едно аз, което впоследствие не може да си се представи без тях. Когато се връщам в годините, когато не съм ги познавала – а дъщеря ми определено дори не е била проектирана тогава – се чудя как азът се е крепял върху съмнителни колчета, забучени в хлъзгава кал. Защото всеки един от тях е носил материала, от който по-късно бяха изградени основите. Така годините, предхождащи големите ни срещи, изглеждат сиротни в ретроспекция, като деца, изоставени от родителите си. Спомням си един такъв момент на сиротност, когато татко, запален ловджия, започна да носи всяка събота и неделя диви зайци. Шансът му беше кацнал на рамото и не го оставяше да пропусне. Той раздаваше щедро на приятелите по пушка и чашка, но зайците нямаха чет. Вероятно бяха научили, че домакинята в тесния дом отсъства и едно 13-годишно момиче трябва да направи прилежно заешкия траурен тоалет – да смъкне панталонките и елечето, да разреже заешкото телце на части, да измие кръвта и да постави виолетовите мръвки в марината, съдържаща много оцет. Момичето упорито отказваше да се взира в очите на зайчето, боеше се да не види там упрек, нещо от рода: „Колко си смотана, не бъди така груба, по-леко с елечето!“ Не толкова заешкия поглед, колкото кръвта на заека, отправяше най-сериозния упрек. 13 годишната дебютираща кулинарка беше готова на всичко: да изобретява различни модели заешки костюми, да разфасова заешка плът, да бели дребни лукчета на камари, да вари зайци бавно и протяжно, докато държи учебник с дясната си ръка, дори да сервира уханно заешко задушено на бъбриви съседи и досадни членове на ловната дружинка. В дафиновия лист е тайната! В дафиновия лист и виното! Само едно не беше готова да направи – да понесе смрадта на заешката кръв. Сякаш смрадта беше знак на протест. Воня, защото нямаш право да ме убиваш, протестираше заешката кръв. Воня, защото нямаш право да ме изяждаш! 13-годишното момиче галеше котето в скута си и му говореше: на тебе няма да ти правим траурен тоалет, ти няма да имаш панталонки и елече, ела, хапни малко заешко. Котето не отказваше. Но момичето дереше зайци с кървящо сърце. Цялата баня се покриваше с кръв. Кръв, кръв, кръв, заешка кръв, кръвта на страха и ужаса. Хубаво е заешкото, нали? Дъщеря ми е майстор! Гордият баща повдига брадичка, а тостът е с виното, с което е сготвено заешкото. Гостите удостояват момичето с пет секунди признателност и веднага се връщат към разказа за глигана, който е измамил хайката. Той мами, мами, ама накрая и него ще го стигне оловото! А помните ли преди три години, когато дойде един ловец с козя брадичка? За две седмици удари два глигана! Него го обичаха глиганите, а сега зайците обичат нашия домакин! Да пием за любовта на зайците! Ха-ха! Малко кратичка любов, заешка им работа, ама нека се размножават, за да пълнят тенджерата. Момичето използва момента, че е забравено, за да се скрие в стаята си, но пътьом трябва да мине край банята. Измита е, но смрадта на заешка кръв се е просмукала между плочките. Повдига му се. Не, няма да повърне. Няма да върне обратно заешката любов.

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Коментари (4)

- 20-06-2010|Караулкин

Жалко! Текстът определено притежава много качества. Авторката - също. За огромно съжаление обаче, неспособността й да се отстрани от своята ...правилност, да се вмъкне поне за малко в кожата на героите ...против които пише... Нежеланието й ...да разбере и прости на ...прегрешилите, й изиграват печално лоша литературна шега. Дано в бъдещите си литературни работи Светлана успее да погледне на героите си ...малко по-отвисоко, с малко по-малко ...съвършено око и с повече човешка съпричастност. Тогава сто процента ще се получи.

- 20-06-2010|Златко

Мисля, Балзак беше казал: „Когато жените ни обичат, те ни прощават всичко, дори и недостатъците. Когато не ни обичат, те не ни прощават нищо, дори и добродетелите“.

Трябва ли сега да допусна, че под мъжкия псевдоним тук се крие жена – или просто да приема, че казаното от Балзак се отнася в еднаква степен както до жените, така и до мъжете?

- 20-06-2010|Караулкин

Опитвам се просто да бъда добронамерено критичен. Уважавам авторката и мисля, че това си личи. Мъча се да правя и нещо не особено характерно за българския модел на действие - да не заклеймявам, а да анализирам. Струва ми се, това не означава, че съм жена. Нито пък има нещо общо с иначе точната мисъл на Балзак.

- 20-06-2010|Златко

Всичко е наред. Коментарните полета тук не позволяват реално разгръщане на аргументи, така че аз приемам с добра воля всяко мнение, което не бива изразявано по прекалено груб или ограничен начин. Надявам се в една по-подходяща за това форма да успеете да изложите по-обстойно аргументите, които тук ми се виждат само бегло загатнати.

Каруцата – след коня

Автор: Александър Кертин

За реформата на образованието в България говорят главно тези, които имат достъп до медиите – правителствени и партийни лица, както и някои специалисти по всичко, постоянни клиенти на водещите журналисти. Тези дни и президентът Георги Първанов също вписа своята многопосочна „разтревоженост“ в проблемите на българското образование. Нищо необичайно – като изключим няколкото десетилетия през Възраждането, в България образованието винаги е било държавно дело. Не само по време на държавния комунизъм, а поне от закона на Георги Живков насам (1891 г.) В това има историческа логика – българската нация, както всички знаем, се ражда в училището.

Освен държавните концепции за реформи в училищното образование, в Интернет от доста време се обсъждат и по-радикални проекти, разработвани от отделни граждански сдружения. Общото за тях е, че искат да „спасят“ училището от образователната бюрокрация, така че то да стане „демократично“, „освобождаващо“, „справедливо“ и т. н.

Държавата ще направи каквото е решила. Големият въпрос е какво може да направи „обществото“. Поставям думата в кавички, за да напомня, че с нея обозначаваме не някакъв монолитен разумен субект, а една много сложна, противоречива, конфликтна реалност, в която отделният човек може да избира (позиция, стоки, идеи и пр.). Този избор обаче има граници и много често е диктуван от онези, които, най-общо казано, правят всичко възможно да бъдат „избрани“. В този смисъл, първо, нека не забравяме нито за миг общия икономически контекст – живеем в условията на глобален капитализъм. Неговият бог е икономическият растеж, неговият истински пророк – митичната „невидима ръка“ на пазара, иначе казано, Милтън Фридман. (Интересът към Кейнс, породен от кризата, вероятно няма да промени нищо, поне засега.) Но чист „хомо економикус“ няма никъде, тази абстракция в действителност не съществува – съществуват нациите със своя история, специфична култура и колективен манталитет. В определен смисъл нациите са по-реални от отделните индивиди, които, първо, винаги са формирани в определена езиково-културна среда; и второ, на 10, 25 или 40 години, все едно, могат да заминат някъде и да се приспособят към съответната „чужда“ среда; и дори да се превърнат във французи, например. Тук ще формулирам основната си теза: изискванията към образованието, породени от пазарната конкуренция в световен мащаб, не съвпадат напълно с тези, които произтичат от нашите специфични национални проблеми. Между глобалното и локалното винаги е налице напрежение с различна степен на интензивност. Изискването за икономически растеж и концентрацията на капиталите понякога пречат на свободата. Освен това образованието не може да бъде „демократизирано“ на институционално ниво, „отгоре“. „Демократизмът“ в образованието се определя от това доколко дадена нация се е развивала демократично в историята си, доколко гражданско-демократичната политическа култура е доминираща. А „освобождаваща“ му роля зависи от специфичното, също исторически формирано схващане за свобода. Ако свободата е била разбирана като суверенитет на етнически дефинираната нация, а не като индивидуална автономия в условията на правова държава; и ако, във връзка с това, автономията е практикувана като „своеглавие“ (А. Страшимиров), то и „освобождаваща“ роля на училището ще бъде разбирана твърде своеобразно. И от това ще се определя успехът или неуспехът на една реформа в образованието, ориентирана към „свобода“. Ефективността на образователния процес не е безотносителна и към стопанската етика, която е интегрална част на националната култура. А нашата, както добре знаем, не е нито пуританска, нито будистка. Тя по-скоро съчетава черти, противоположни на посочените: трудовото ни настроение не е толкова активистко, колкото е пуританското; и твърде, твърде консуматорско в сравнение с будисткото. Тези и други особености на българското национално общество подсказват, че не училището е проблем на обществото, обратно, обществото е основният проблем на училището.

Както вече казахме, „общество“ е синоним на различия, противоречия, конфликти, които са неизбежни. Тяхното интелектуално обработване, осмисляне и превръщането им в източник на развитието е дело на т. нар. културен елит. Тук ще използвам един американски пример, защото той много ясно илюстрира тази роля на културния елит и посочва онова, което у нас очевидно липсва, ако не е и невъзможно. В края на 80-те години философът Алън Блум написа книга със заглавие „Стесняването на американския ум“ (1987 г.) Това бе критика, най-общо казано, на либералните тенденции в американското висше образование. Книгата, превърнала се в бестселър, бе последвана от лавина подобни заглавия. Започна остър дебат по отношение на литературния канон, оформиха се две „партии“ – каноноборци и канонопочитатели. Естествено, защитниците на канона, консерваторите, поддържаха една по-догматична, по близка до юдео-християнските корени версия на фундаменталните американски ценности; докато либералите застъпваха секуларизирана интерпретация на тези ценности и стремеж да се запази политическата хомогенност на САЩ, които винаги са били най-напред гражданско общество и след това – държава. В крайна сметка „победиха“ либералите, но наложилия се принцип за „политическа коректност“ не попречи по-късно един либерал като Самюъл Хънтингтън, работил в администрацията на Джими Картър, да постави в сърцевината на американската идентичност англо-протестантската култура. Така чрез една „културна война“ в САЩ бе постигнат – за пореден път и за определено време – необходимия за нормалното функциониране на демократичните институции фундаментален културен консенсус.

Какъв културен консенсус е необходим у нас? Ясно е, че има транснационални субекти – да ги наречем така – според които нашите деца трябва да владеят езици и компютър, да притежават юридически и икономически знания, да си плюят в пазвите когато чуят думата „стачка“ и да мислят, че думата „бунт“ е синоним на клане. Необходимо е обаче преди всичко да сме наясно какво образование ни е нужно на нас като нация, тоест, каква да бъде реформата в съдържателен аспект. Да заместваме този въпрос със заклинания, включващи името „Европа“ и нейните производни, значи да прикриваме неясноти в мисленето си. В един автобус по линия 111 веднъж прочетох следното обръщение: „Уважаеми пътници, бъдете европейци, не рушете и не драскайте транспортното средство“. Докарали сме го, значи, дотам да нямаме никакви аргументи срещу посегателствата към общественото имущество, освен „европейството“. Но що е „европейство“ и има ли то почва у нас?

Ще подходя към отговора на въпроса с това, че графичните модели, с които се представят отделните компоненти на образователната система винаги са плоскостни, планиметрични. Моделът внушава, че отделните компоненти са редоположени, линейно свързани един с друг; и че могат да бъдат мислени самостоятелно, всеки за себе си. В действителността обаче такъв ясен и логически разбираем ред няма. Взаимната зависимост не е очевидна и саморазбираща се, защото някои „компоненти“ включват други; те са тяхна рамка и то по начин, уникален за всяко национално общество.

В основата на всяка образователната система все още стои предметната организация на учебното съдържание; а предметите са редуцирани до две основни научни области. Това са, според неокантианската терминология, номотетичните и идеографските науки. Номотетичното (или природоматематическото знание) е максимално независимо от локалния (националния) културен контекст. То има, така да се каже, универсален характер. И ако учебното съдържание по математика не е съобразено с възрастовите особености на учениците, такава грешка сравнително лесно може да се поправи. Но не е нужно учебниците да се правят „два пъти по-лесни“, каквито са очакванията на някои хора. Математиката, сама по себе си, няма как да стане два пъти по-лесна. Това на са данъци, за да се плащат наполовина. Или осигуровки, за да се начисляват върху минимална работна заплата, което от началото на прехода практикува вайкащият се, вечно „неподкрепен“ от държавата български бизнес. Същият този бизнес, който през последните години обезлеси и бетонира половината България, използвайки работна сила два пъти по-евтина от тази в близки до нас страни и пазари поне два пъти по-рентабилни от българския. При такъв „високотехнологичен“ капитализъм, финансирането на образованието в България няма да достигне равнището на Румъния и след 20 години. А кой създаде този екстензивен, търговско-лихварски, използвачески капитализъм? Кой не знае и кой не е слушал за него? – „българският бизнес“ с номенклатурно-агентурен произход. Кой внушаваше през последните 20 години, че единствено държавният социализъм като система е причината за икономическия крах през 80-те години? Политическият елит като цяло, във всичките му разцветки. (Тук „сините“ идеолози имат предимство.) Поне на мен са ми известни само двама икономисти, които обръщаха внимание върху изключително важната роля на културно-историческите и морални фактори с дългосрочно действие: Румен Георгиев и Румен Аврамов.

Българските елити по правило недооценяват културния фактор. Имайки най-силната армия в началото на ХХ в., този елит си е въобразявал, че ще стане хегемон на Балканите; но стигна до национална катастрофа. Имайки зад гърба си „най-силния“ съюзник, той си е въобразявал, че ще бъде победител в Световната война; но стигна до втора, а след това – пак по същата причина – и до трета национална катастрофа. С упованието във „великия Съветски съюз“ комунистическият елит извърши безумния „възродителен процес“, който беше морална катастрофа за нацията. И пак ще стигнем до някакъв вид катастрофа, ако си въобразяваме, че с най-плоския данък на света и с ЦРУ зад гърба си непременно ще просперираме.

Ето затова са изключително важни съдържателните аспекти на реформите, и конкретно, т. нар. „предметна област обществени науки и гражданско образование“. Те са повече или по-малко свързани, исторически и проблемно, с локалния (националния) контекст; нещо повече – те са интегрална част от този контекст. Иначе казано, те съдържат непреработените културни конфликти на самото общество. Веднага ще дам един много ясен пример. Средновековната ни история от десетилетия насам се „преподава“ така, че конфликтът християнство-варварство постоянно, ако не и целенасочено, се снема, преобразува се в друг: византийци-българи. Това е зададено от учебниците, чието писане от своя страна се влияе от извъннаучни съображения и фактори. И в момента учебното съдържание е една смесица от научен позитивизъм и „националновъзпитателна“ реторика. Основните книжовни паметници са „цензурирани“. От Пространното житие на Св. Кирил, например е изхвърлена цялата съществена аргументация, основана на християнските авторитети, чиято основна теза е: „езиците са за невярващите, а пророчеството е за вярващите“. Същото се отнася и за „Шестоднев“-а на Йоан Екзарх. Фрагментът, който учениците „анализират“ , изваден от контекста, звучи като туроператорска диплянка – вижте, драги гости, какви дворци имаме ние и как са облечени царя и болярите, как блестят ония ми ти гривни и огърлици! А всичко това е символична картина, която смислово се отнася към шестия ден от сътворението, към човека и „чудото“ на неговата мисъл, която „чак до небето възлиза“.

Такава е историята, която г-н президентът е учил и която би преподавал, ако беше медиевист. И никакви „нови“ методи за „обработка и синтез на материала“ не би въвел, ако беше автор на учебници. Защото те ще се определят от неговата представа за възпитателната роля на училището и специално за т. нар. „патриотично възпитание“. Но такава е и представата на много от най-върлите му опоненти по форумите! Заслужава внимание именно това, че едни и същи историографски конструкции удовлетворяват властовите потребности на различни режими от края на Първата световна война до днес. Може би защото те не са били – а и не са искали да бъдат – гражданско-демократични.

А ето още един, много показателен факт. Само преди месец-два в българските средни училища се получиха четири тома исторически извори, издадени от фондация „Тангра-ТанНаКра“. Две хиляди страници, всеки комплект на цена около 120 лв. И никаква промяна в това отношение! Същата селекция, същата цензура, същото „патриотично възпитание“. Защо двадесет години след края на тоталитарния комунизъм историческите извори, предлагани на българските училища са все още цензурирани? И откъде идват парите на тази толкова щедра „патриотична“ фондация? Два въпроса, които според мен заслужават внимание. Който стигне до правилните отговори, ще добави още аргументи към твърдението, че у нас общество е проблем на училището, а не обратното.

Ето тук би следвало да се води дебат и да се стигне до консенсус, който може да бъде дефиниран като културен. Дали ще преподаваме средновековната история като научно знание за обществото и държавата; дали ще обясняваме средновековната култура като култура от „символичен“, „семантичен“ тип (Ю.Лотман), или ще предлагаме на учениците умело прикрита, овехтяла национална митология, която акцентира на единството между народ, държава и църква и предлага изобилие от „факти“ като този, че петдесет години след Ахелойската битка костите на византийците още се белеели на бойното поле. И дали ще настояваме на това, че Св. Климент Охридски е богослов и учител по християнско благочестие, а не толкова „пръв епископ на българскиЯ език“. Точно така – членувано, може да срещнете това определение в някои днешни учебници и помагала. Какво значи това и какво разбират учениците от този израз? Във всеки случай не това, че Св. Климент е „епископ“ на Словото, на богооткровената Истина, казано на релегиозен език, а не на българскиЯ език като етнически идентификатор и средство за племенно общуване. Дебатът трябва да продължи по отношение на българската модерност и формирането на българската нация. Можем да мислим нацията като природен феномен, като уникално колективно същество, от само себе си възникнал „пранарод“. (Фихте). И да градим представата как преди хиляди години този народ решил да развива своя, различна от всички останали, чисто българска култура, известна само на нас. Но можем да мислим нацията и така, както съвременната наука я мисли – като исторически произведена в определени геополитически и културни условия, със специфичните си особености на исторически „индивид“ и със своята типология – етническа или гражданска. И като насочваме учениците към разбиране на начина, по който е формирана националната идентичност през модерната епоха, да развиваме адекватно политическата култура на съвременните български граждани.

Това е абсолютно необходимото условие, за да се разбира модерната интерпретация на свободата, разбирана като човешки права, които въпреки дефинирането им като „естествени“, са исторически произведени при определени културни условия. Ще го кажа и още по-ясно. Нашият основен проблем не е корупцията, макар и тя да е широко разпространена, а беззаконието в най-широкия смисъл на понятието. Беззаконието се проявява често като насилие, а физическото насилие е винаги съпровождано от определен тип идеологическо (в широкия смисъл на понятието) или символно насилие, според термина на П. Бурдийо. В нашия случай то е продукт на начина, по който е структурирано учебното съдържание по българска история – като националистическо алиби на варварството. Това обърква не само ниско образованите хора, но и журналисти от водещи медии, които би трябвало да формират обществено мнение, адекватно на статута ни като държава. Например, побоят, извършен в трамвай №20, бе представен като „сблъсък“ между „крайно леви“ и „крайно десни“, между „националисти“ и „комунисти“, и – по израза на вътрешния министър – „радикални анархистични групи“. Всъщност това беше примитивна агресия, снабдявана с националистическо алиби от популярни и не толкова популярни „водачи“; „банално“ зло, в смисъла на Хана Аренд. Това, което се случва напоследък все по-често, е сблъсък между цивилизацията и варварството, който в България все още не е решен в полза на цивилизацията.

Ето това имах предвид, когато поставих заглавието на текста. „Конят“ е учебното съдържание, което, казано с езика на образователната теория, трябва да бъде „непротиворечива селекция от културата“. (Денис Лаутън) .

В същата посока следва да се мисли за всички културно-образователни области, свързани пряко или косвено със самопознанието ни. И когато в малко неопределените, но практически налични граници на културния елит, на образованите хора, които имат своя визия за живота на общността, бъде постигнат необходимия културен консенсус, можем да мислим и за „каруцата“. Това са въпросите от финансов, организационен, методически и пр. характер; въпросите за разполагане на учебното съдържание съобразно възрастовите особености на учениците, за системата на оценяване, за квалификацията и оценката на учителския труд, за участието на родителите в управлението на учебните дейности и т.н.

Ако не успеем да постигнем такъв минимален консенсус, държавата, съответно, правителството и управляващото мнозинство – сегашното и всяко следващо – ще правят каквото са решили. В такъв случай думата ще имат онези псевдолиберали, които са се „саморъкоположили“ (П. Бурдийо) за говорители на „ученика“, на „свободната човешка личност“ в по-общ смисъл. Но нали разбирате, че няма как „ученикът“ да изиграе културната роля на споменатия в началото Алън Блум, още повече – на социално-философската мисъл, която може да излъчи елитът на една нация. В случай, че може. А ако не може, този елит ще продължава да съчинява проекти за национален възход, който така и не се случва, а се превръща в несвършваща бъркотия, оптимистично наричана „преход към демокрация и пазарна икономика“.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (8)

- 16-06-2010|Изключително ценно четиво - пр

:Извънредно точно и верно е казано всичко важно!Срещата ми с този материал Бе истинско откровение.

- 20-06-2010|Мартин Заимов - Окуражаващ текст

Съгласен съм напълно с г-н Кертин и го поздравявам за превъзходния текст. Българският елит носи първостепенната отговорност за състоянието и на обществото и икономиката.

- 20-06-2010|Антонина Желязкова

Прекрасен текст! Точен анализ от началото до края. Поздравления г-н Кертин.

- 20-06-2010|Борис Петров

Страхотно точен анализ...съгласен съм с основната теза...поздравявам автора

- 20-06-2010|Полина Георгиева

Г-н Кертин, наистина интересен текст съдържащ много истина за промиването на мозъци, което се случва в българските училища и насаждането на неистински образ за някаква велика уникална България. Ще е много полезно ако развието предложението си конкретно как да се случи това мислене за нова организация на училището от страна на елита. Интересно е и кои според вас е елита.

Имам и една забележка: икономическите коментари по отношение на плоския данък и бизнеса в страната звучат популистки, не са задълбочени и нямат отношение към темата.

- 20-07-2010|Георгиева

Много ценни послания. Благодаря. Това, което може да се добави е стилът да е по-ползваем. Блоговият стил, включва разделяне текста на булети, така че ако даден пасаж не ти е интересен да отидеш на следващия, а не да сменяш страницата; най-важните послания да са удебелени;количеството думи да е балансирано т.е. да е читаемо и от инженер или математик, а не само от филолог.Пиша всичко това, за да може този текст да достигне до повече читатели и опаковката да не е пречка на съдържанието.

- 16-09-2010|Diana

Ne znam kak sam propusnala predishnite tekstove, no sega gi izchetoh vsichkite. Pavo si pomislih, che Alexander Kerov trjabva da e profesor v universiteta, no posle si dadoh smetka che naj-hubavoto, koeto moge da se sluchi s bulgarskite deza e da imat uchiteli kato nego kogato izrastvat. Prekrasni tekstove!

- 09-04-2011|popova

Аз съм един от учениците, които имаха невероятния късмет Ал. Кертин да бъде техен учител.И аз съм се чудила и същевременно съм се радвала,че този човек не е в СУ.Имахме шанса да се докоснем до един уникален начин на мислене и преподаване, който промени мирогледа ни.

Опрощението

Автор: Мария Станкова

Една от любимите ми теми. Кому е по-нужно опрощението? На този, който прощава или на онзи, комуто прощават? Щом един въпрос дава възможност за избор между два отговора, значи нещо не е наред.

И нека погледнем живота на Иосиф – онзи, с дългата, пъстра дреха, ушита, за да го отличава от останалите. Цялата му житейска история е разказана в няколко глави. Разказана е добре. На пръв поглед всичко около Иосиф е ясно, но!!!

За това НО! става въпрос. Братята на Иосиф го продават в робство. Спасява се благодарение на дарбата да тълкува сънища. Почитан е, уважаван, отличен. И въпреки всичко има едно нещо, което предизвиква размисли.

През всички тези години, в които е живял отделен от семейството си, нима нито веднъж не е искал възмездие? Искал е. Значи е нормален. От друга страна е простил на братята си. Нещо не е наред. Защо?

За да простиш, значи по някакъв начин приемаш обидата, болката, унижението, зависимостта. Прощаващият е с признаци на мазохизъм. Той получава удовлетворение при извършване на акта „опрощение“ . Да простиш, означава да отречеш обществото, морала му, културата, традициите, здравия разум. (Нещата, както вече става ясно, започват да клонят към толстоизъм). И попаднах на едни думи на Тома Аквински, който казва: „Недостоен съм да простя! Само Бог прощава.“ Това пък е другата крайност – оставяме решението в чужди ръце. И това не е много добро. Тази дуалистичност около опрощението навежда на мисълта, че нещо там е сбъркано. Какво?

Извършилият деяние не винаги се разкайва. Извършителят не винаги има нуждата от прошка. Въпреки това, ние настояваме да простим и прощаваме. Чувстваме се благородни и възвишени. Веднага влизаме в категорията на „добрите“. Колкото и невероятно да звучи, нужда от прошка има точно нараненият. И чрез прошката, която дава, той всъщност изнудва извършителя да се разкае. А ако „опростеният“ се чувства прав? Ако се чувства невинен? Не е ли това насаждане на вина?

Тези съмнения ме предизвикаха да се „разровя“ из книгите си и намерих, каквото търсех.

Чувството за вина според психологията е проява на незрялост на индивида, проява на комплекс за малоценност. Чувство на вина изпитват децата, защото още нямат насаден критерий за добро и зло. И разбира се, такива жестове като опрощение довеждат до развиване на чувство на вина. Извършилият каквото и да е, трябва да се почувства принизен – дете, в сравнение с опрощаващия.

Същото е направил Иосиф с братята си. Прощавайки им, той отново е изтъкнал своето величие и тяхната низост. Не им е дал шанс да се почувстват равностойни нему хора. Те са и ще си останат „братята продали в робство Иосиф“.

Всъщност аз мисля, че историята на Иосиф е написана точно, за да обясни манипулацията. Библейският герой е велик манипулатор. Той не случайно се измъква от тежки житейски ситуации по доста мистичен начин. Само погледнете как! Чрез тълкуване на сънища. Внушението е едно: „Аз съм пророк. Виждам бъдещето и мога да го контролирам.“ Пътят му към върха тръгва от съня с тлъстите и кльощавите крави. Всеки земеделец знае, че не може да има само добри години за реколтата. Да трупаш в добрите години, за да имаш достатъчно през лошите, не е някакво световно откритие. Ако Иосиф беше изобретил складовете с антибактериална защита, някак бих приела, че е пророк, но той съобщава проста истина като прозрение. Наивността на околните явно е доста добре преценена. Съвсем очевидно е, че тълкувателят е проверил познанията на фараона безгрешно и е успял да го впечатли с нещо известно дори и на децата. Това си е чиста проба манипулация.

По същия начин постъпва и с братята си. „Аз ще ви простя, но вие ще се чувствате виновни до края на дните си и ще ми се подчинявате“. Много прост механизъм, но винаги добре работещ.

Та мисълта ми е за прошката. Мисля, че прошка човек трябва да иска само от Бога (независимо кой как го нарича). Прошка се иска от онази частица у нас, която ни свързва с Вселената.

И ще завърша с нещо лично. Преди години непрекъснато се извинявах. За всяко нещо. И когато се запознах със съпруга си, ми направи впечатление, че изобщо не употребява думата „извинявай“. След доста време говорихме на тази тема. Аз обвинявах, той си мълчеше и накрая ми каза: „Не виждам причина да кажа „извинявай“. Това е дума. Нищо не значи. Особено, след като съм направил вече нещо.“

Тогава не го разбрах. Сега го разбирам. Човек не трябва да се самоманипулира! Не трябва да си насажда чувството за вина. От години вече забранявам да ми се извиняват. Кой, каквото е направил, трябва да се разбере със себе си първо.

Затова е написана според мен историята за Йосиф. Затова той е облечен с тази пъстра дреха! Манипулацията е разнолика.

Мария Станкова е българска писателка, поетеса и сценаристка. Понастоящем тя е главен редактор на списание „Книгите Днес” и списание „Мъжът”, както и сценарист на кукленото политическо шоу „Говорещи глави” по TV7.

Коментари (8)

- 16-06-2010|Златко

Струва ми се, Мария, че когато говорим по тази тема ще трябва много да внимаваме, за да избегнем достигането до прибързани или прекалено обобщаващи заключения. Не че твоят текст съдържа нещо такова – напротив, той великолепно разчепква онази страна на темата, която ти си избрала като най-важна: опрощението като манипулация. Но при едно малко по-различно вглеждане някак неусетно се оказва, че опрощението има много повече от една степени, а съответно и форми на проявление, в зависимост от баланса на силите, участващи в този (най-малко) двустранен акт. Това разбиране се подсказва и от самия български (а и не само) език, който съдържа минимум пет различни синонима за прошка (синонимният речник изрежда тук „извинение“, „опрощение“, „милост“, „пощада“ и „снизхождение“). Както става интуитивно ясно от градацията на различните синоними, прошката може да бъде отдадена от позициите на много вариращи степени на сила или нейната липса, започвайки със сравнително неутралните първи две думи, които ни позволяват да си представим прощаващия в ролята на човек, който просто няма друг избор (както нерядко всички ние „прощаваме“ някому, от когото или от които ни делят неизбродни баири или безчет векове, малко или много с едно на ум), та чак до последната дума, „снизхождение“, която ясно указва наличието на ситуация, в която прощаващият държи всички карти в ръцете си и подарява (или може би дори подхвърля) опрощението като „оферта, която не може да бъде отказана“, както ни учи големият Дон Корлеоне. Ето защо „да простиш“ означава не непременно, а всъщност много повече от това „по някакъв начин да приемаш обидата, болката, унижението, зависимостта“. Човекът, притежаващ сила (което не е едно и също с притежаването на власт или мощ в дадена ситуация, нека си припомним само силата на християнските мъченици), обикновено не изпитва трудности с отдаването на опрощение, то не е нещо, което го лишава от сила в какъвто и да е важен за него аспект. От друга страна, човекът, лишен от сила, винаги извършва не някакво реално опрощение, а по-скоро някакъв вариант на онова, което в английския език толкова удачно е уловено в думите lip service, обслужване на устните. Оттук и моето леко съмнение, когато чета, че „да простиш, означава да отречеш обществото, морала му, културата, традициите, здравия разум“. Пази Боже от общество, чиито морал, култура, традиции и здрав разум не включват прошката като своеобразен апотеоз на човешката сила и способност за достигане на съвършенство, ако питаш мен. И великият Тома, който казва, че е недостоен да прости, сигурно говори истината – по същия начин, по който я изказват някои млади хора, твърдящи, че опитът прави хората глупави (едно твърдение, основаващо се на много, много личен опит).

Дотук говорех от позицията на прощаващия, която – по причини от лично естество – аз винаги съм предпочитал да възприемам като позиция на силата, като привилегированата, несравнимо по-предпочтителната от двете възможни в тази ситуация позиции. Но също и другата страна – онази, приемащата прошка – ми се привижда малко по-различно, отколкото успявам да прочета в този твой текст, надявам се за полза и на двама ни. Защото вината, като – според мен – неизбежен спътник на всяка изискваща прошка простъпка, изобщо не ми се привижда като „проява на незрялост на индивида, проява на комплекс за малоценност“, нито пък като нещо, което изпитват само децата. Вината, скъпа Мария, е за мен израз на онази висша и абсолютно неизбежна справедливост, която по моето не съвсем лишено от известна чудатост убеждение, е висшата сила, управляваща вселената, която всички ние обитаваме. Вината – и нейното изплащане, нейното неизбежно, абсолютно неизбежно овъзмездяване – е най-голямото тайнство на този свят, защото именно тя, нейната мистична сила, е нещото, което в края на краищата прави абсолютно равни всички на тоя свят, всички нас – бедни и богати, силни и слаби, умни и глупави, власт имущи и нищенстващи прошляци. Вината е онази господарка на съдбите человечески, която властва над всичко, Мария. И не случайно Хераклит тъмният е казал, че слънцето не може да надскочи собствената си мярка, защото в противен случай Ериниите (чети: Вината) ще го накажат. Живеейки в една страна, натоварена с вина повече от която и да била друга на този свят, аз вече от много години насам се убеждавам непрекъснато в неизбежността на това положение, този постулат, тази аксиома. Няма престъпление без наказание, Мария. Просто няма, както и да изглеждат нещата от света, който познаваме. Ако онзи, който го е извършил, успее „да се скрие“ и да се измъкне от този свят „ненаказан“ (нещо, в което самият аз не вярвам даже и за секунда, защото той плаща, милият, плаща първо в тоя свят, а после и във всички останали, които го следват – инак нещата не биха били толкова очевидни в нашия собствен, уж толкова несправедлив свят)… та, ако той не плати, то плащат другите след него. Рано или късно възмездието се стоварва върху следващите, при това не само или не просто под формата на древногръцка трагедия. По време на множество терапевтични сеанси, свързани с най-различни болести на най-различни немци, на които съм присъствал във връзка със собствените си болки и проблеми, многократно съм бил свидетел на това как хората от следващите поколения изплащат вината на предишните – с психически или физически травми, с пропилени животи, пропилени екзистенции, с напълно необясними житейски катастрофи, чието обяснение идва на бял свят едва когато с помощта на модерната психотерапия се разрови блатото на семейната история и от него започне да изплува една и съща – винаги една и съща в Германия – фигура: дядото, размахващ шмайзера, и накамарените пред него трупове. Винаги, винаги, винаги.

Спирам дотук, Мария, защото започнах да навлизам в неща, за които още не съм – а и едва ли скоро ще бъда – достатъчно зрял. Вината и опрощението не са нищо друго освен две страни – две неразривно свързани страни – на света, който всички ние обитаваме. Не вярвам, а си мисля и че не съществува, нещо такова като насадена вина. Съществува със сигурност нещото, наречено „чувство за вина“, което може да бъде оправдано или не. Самата вина е нещо друго. С нея шега няма, не може и да има. Инак идват Ериниите …

- 18-06-2010|мария станкова - войната

Разбирам те много добре, Златко, но сам виждаш, че и ти и аз поставяме опрощението при определени ситуации. Ти го свързваш с войната. Много съм си мислила за войните. Там има винаге две страни. Рядко някой воюва сам със себе си. И понеже заговорихме за Германия, искам само да предложа: А представи си, че по време на войните никой не оказва съпротива. Германия завзема Европа. Получава се Велика империя. И после? Историята е показала какво става после. То също е загуба и то много по-тежка. Казваш, че няма престъпление без наказание и че поколенията изкупуват вината на предците си. дали? Кой изкупува вината на тези, които доведоха хората у нас до положение по-тежко от военно? Защо умират все повече млади българи? защо броят на самоубийствата се е увеличил неимоверно? Защо наказаните са пак наказани, а престъпниците са свободни? Всъщност аз говорех за манипулацията. Тя се съдържа в акта на прошката. И е нещо много конкретно. Всяко прощаване е вид манипулация. В това няма нищо лошо. А за възмезднието - това е друга тема. Исках само да кажа, че говоря за моделите на поведение на индивида, а не на масата. Ако извадим темата от библейския фон и я развием сама по себе си, тя би изглеждала съвсем нормално, но понеже съм я приковала към старозаветна притча и събужда други асоциации. И за Ериниите. Има едно изречение, което просто казва всичко: Неведоми са пътищата божии. не е необходимо всичко да разбираме. Добре е да приемаме всичко.

- 18-06-2010|Златко

Започнах да пиша дълъг и обстоятелствен отговор, но по някое време натиснах погрешен клавиш и всичко изчезна – което за мен е очевидно подсказване, че няма какво повече да бърборя, Мария. Ще спомена тук само, че светът, в който живеем, си остава свят на избора, независимо от това дали го желаем или не – и всеки от нас е осъден да избира, постоянно, непрестанно, с неизбежност. Та така – аз очевидно съм направил, и продължавам да правя, някаква поредица от избори, които не ми позволяват да видя България и българите по начина, по който се виждат самите те, или поне повечето от тях. Така и за ненанаказаните престъпници, и за неизплатената вина. Няма такова нещо, поне за мен – и фактът, че нещата в България може би изглеждат напълно различно, за мен просто не е факт. Не съм първият, който казва, че важните неща на тоя свят не се виждат с очите, но и не искам да го повтарям до скомина, защото работата ми не е да проповядвам. Времето и Ериниите, за добро или зло, в края на краищата ще поставят всички на мястото им. Не непременно по начин, който сме склонни да приемем или дори в състояние да разберем. Това не е опит за самоутешение.

- 18-06-2010|Златко

Ах, да, не мога да не отбележа, с огромна благодарност, факта, че в едно време на всеобщо безверие и усещане за напустост, на мен е дадена огромната привилегия да вървя през живота, подсвирквайки си. Не знам дали това е нещо, което човек трябва да заслужи или просто резултат от някаква неразбираема космическа лотария. Просто го приемам, с благодарност – и продължавам да свирукам мелодийката си.

- 21-06-2010|ELB - predlojenie

Struva si da se prevedat glavi 33 i 34 (ili pone izvadki) ot The Human Condition,na Hannah Arendt:

CH. 33"Irreversibility and the power to forgive";

Ch.34 "Unpredictability and the power of promise"

- 21-06-2010|puzzle - retort

"За да простиш, значи по някакъв начин приемаш обидата, болката, унижението, зависимостта."

Не! Не!

Приемаш немощта на този,който те е обидил, наранил, унизил.

- 21-07-2012|Румяна - Опрощението - да приемеш обидата, и отречеш морала

Опрощението е само за този, който има нужда от него. Този, който е постъпил по начин, който те е наранил, е мислил за собствените си дела, без да включва нашата особа.

Думата не ме кара да чувствам извинението, а по-скоро ме кара да усещам, че човекът, който е постъпил по някакъв начин придизвиквам у него чувство за вина от взетото негово решение. Кой е крив?

Дилемата си остава дилема.

Поне за мен.

За всеки отделен случай - вероятно е различно.

- 21-07-2012|Румяна - корекция към предходния ми коментар

Думата -ИЗВИНЯВАЙ_не ме кара да чувствам извинението, а по-скоро ме кара да усещам, че човекът, който е постъпил по някакъв начин придизвиквам у него чувство за вина от взетото негово решение. Кой е крив? Затова и не обичам да ми се извиняват с обяснения. Следващите стъпки са важни.

Кадифената философска революция

Автор: Андре Глюксман

Вечерта на 9 ноември 1989 стената на срама беше пробита. На следващата сутрин аз потеглих за Берлин; малко по-късно преживях Кадифената революция в Прага, а накрая и падането на Чаушеску в Букурещ. Годината 1990 започна радостно за човечеството. Но аз бях поразен от разликата в емоциите, изпитвани на Изток и на Запад. Представителен за Запада беше Франсис Фукуяма и неговата идея, която предизвика сензация – че историята е стигнала до края си. Но хората на Изток разбираха, че това е далеч от истината. По-малко от месец след падането на стената аз бях държал една реч пред канцлера Кол и цвета на Федерална Република Германия, в чест на чехословашкия дисидент Вацлав Хавел, който тъкмо получаваше престижната Награда за мир на Франкфуртския панаир на книгата, макар и все още да беше затворник в собствената си страна. Нарекох речта „Да напуснеш комунизма означава да навлезеш в историята“ – и това беше именно гледището на ония, които току-що се появяваха иззад желязната завеса.

Объркването на Запада се породи преди всичко защото той не беше подготвен за едно толкова фундаментално преобръщане на следвоенната геополитика. През четирите десетилетия на идеологическа конфронтация, теоретиците и журналистите непрекъснато бяха спорили по въпроса как едно общество би трябвало да премине от капитализъм към социализъм. Нямаше обаче изследвания в обратната посока – тоест върху прехода от социализъм към капитализъм – освен няколко неясни студии, най-вече в Полша, засягащи възможността за въвеждане на елементи от свободния пазар в комунистическото общество. Както беше отбелязал философът Жозеп Рамонеда, целият свят – комунисти, антикомунисти и ония между тях – беше приел за доказано, че Съветският съюз и неговите сателити не могат „да се върнат“ към капитализма. И така, когато по време на Кадифената революция демонстрантите зададоха точно този въпрос – как да преминем от социализма към капитализма – готови отговори липсваха.

Докато западните интелектуалци наблюдаваха Берлин през ноември 1989, те промениха дългосрочната си увереност, че съдбата на света е да бъде комунистически – но запазиха вярата си в съдбата. Провидението най-после беше проговорило, случайността беше отменена, ужасните скоби на двадесети век се бяха затворили. Забравени, изличени, надхвърлени, бяха 1914–1989, най-кървавите и жестоки 75 години в досегашното човешко приключение. Токевилците преоткриха неизбежното движение към универсална демокрация; сен-симонистите предадоха на екологическите активисти обещанието, че управлението на предметите ще бъде заменено от управление на хората; хегелианците като Фукуяма празнуваха Края на историята и на историческите войни, а социалдемократите обещаха, че разбирателството сред хората ще нараства. Ние навлизахме в мирната, постмодерна Обетована земя, където големите герои, големите опасности, големите народи и големите цели щяха да изчезнат, както твърдеше Жан-Франсоа Леотар, известният автор на Постмодерното състояние. Краят на Студената война потопи „свободния свят“, както той беше наречен, в неограничена еуфория. Западна Европа незабавно елиминира военните си бюджети, докато Вашингтон обяви „един нов световен ред“.

Но другата Европа, онази току-що освободена от доминацията на Москва, не споделяше този оптимизъм. Хората, освобождаващи се от тоталитарния деспотизъм, в същото време се присъединяваха към историята като свободни действащи лица.

И те откриха пред себе си две възможности за бъдещето. Едната се символизира днес от Хавел и Лех Валеса, от Харта 77 и полската Солидарност; другата – от Слободан Милошевич и Владимир Путин.

Чехите и сърбите се изправиха пред едни и същи пост-1989 предизвикателства, бидейки конфронтирани с разпадането на Чехословакия и Югославия. В Прага, широко разпространената бедност и корупция също мамеше антитоталитарните дисиденти от Кадифената революция, току-що дошли на власт, да изберат потисничество вместо демокрация. Но окончателното им решение все пак беше решаващо: свободата беше обявена за най-висок приоритет. Словакия и Чешката република се разделиха без конфликт и в края на краищата и двете влязоха в Европейския съюз. В Белград, напротив, властта беше завзета от един лукав и корумпиран комунистически бюрократ. Милошевич изкова съюз на различни репресивни сили, насочен против заразата от свобода. И докато остави настрана марксистката идеология, той запази нейните потиснически методи. Войни и вълни на етнически прочиствания съсипваха Югославия от 1991 до 1999. Милошевич се оказа готов да пролива кръв, за да запази изгубени територии и накрая завърши в Хага, изправен пред обвинения в престъпления срещу човечеството.

Възторжените западняци си мечтаеха, че периодът на тоталитарна жестокост е отминал, сякаш бившите съветски бюрократи биха могли да се превърнат в нови хора по някакъв вълшебен начин, въпреки седемдесетте години промиване на мозъци; сякаш хаосът на радикално-националистическите диктатури би могъл да бъде отстранен по някакъв лесен начин. Но, както твърдеше Хавел, отникъде нямаше да се появи някакъв политически спасител; чехите бяха оставени на собствените си сили и отговорности, на „силата на безсилните“, на онова, което чешкият философ Йан Паточка, който беше вдъхновявал Хавел, наричаше „солидарността на потресените“ – тоест на онези, които бяха потресени от тоталитарните режими и решени да им се противопоставят.

В по-ново време ние наблюдавахме тази солидарност и в демократичните бунтове в Грузия от 2003 и Украйна от 2004, които би трябвало да привлекат вниманието на ония, които бяха останали глухи през дванадесетте години и 200 000 жертви на войните в Чечения. В Украйна, президентът Путин безсрамно се намеси в работите на една държава, чиято независимост отказа да признае. В Грузия пък изпрати танковете. Отговаряйки на международната преса, Путин описа мирните движения, които пометоха пост-съветските марионетки в Тбилиси и Киев като „перманентна революция“ и „нейните тревожни безредици“. По този начин той оклевети едно освободително движение с дълга история, което беше започнало с кръвта на източен Берлин през 1953, продължило в Познан и Будапеща през 1956, в Русия с дисидентството от 1960-те години, в Прага през 1968, в борбата на Солидарност от 1980-те, и достигнало върха си в падането на Берлинската стена.

Това беше движение, което в Полша обедини католици и свободомислещи, които се бяха борили едни с други в продължение на повече от век, а сега бяха основали Солидарност. В Русия, хора на модерността като Андрей Сахаров и традиционалисти като Александър Солженицин работеха рамо до рамо. В Прага и Братислава университетски професори, вместо да преподават официалните лъжи, предпочетоха да станат миячи на прозорци или огняри, а Харта 77 обедини леви и десни, скептици и религиозни хора. Антитоталитаризмът поражда свои собствени убеждения, в които липсва сектантство; дисидентството не се опитва да замени официалната догма с някаква друга, а вместо това предлага интелектуална революция, която предхожда – и прави възможни – социалните и политически промени, които ще преправят картата на Европа.

Тази революция не е завършила, което е и причината Кремъл да не поддържа бунтовете в Грузия и Украйна. Новата граница на Европа се намира на несигурния терен на историята, а алтернативите все още са тези: Хавел или Милошевич.

Източник

Андре Глюксман (род. 1937) е френски философ и есеист, известен с критиката си срещу идеологическите корени на тоталитаризма. За главно негово произведение се счита философската студия „Майсторите-мислители“ ("Les maîtres penseurs"), за която, по собствените му думи, го е вдъхновило четенето на Архипелаг ГУЛАГ. Под „майстори-мислители“ Глюксман има пред вид немските философи Фихте, Хегел, Ницше и Маркс, които според него са направили „салонно-приемлив“ култа към „окончателната и тотална революция“ и резултиращата от нея тоталитарна държава.

Светът като нефтено петно

Автор: Владимир Левчев

От няколко дена непрекъснато чувам по телевизията, че светът бил футбол. И се опитвам да си го представя – света – като футбол… Футболна топка с бели и черни петоъгълници, която се търкаля около слънцето през вселената?

Или може би идеята на тази преповтаряна медийна метафора е, че целият свят е някаква игра? Телевизионно шоу, където всичко е на ужким? Но понеже нямаме друг живот освен играта, най-важно за целия свят е кой ще вкара гол. И световните конфликти са битки между запалянковци (фенове)?

Нямам нищо против спортните развлечения! (Макар че за повечето хора по света „спортното“ развлечение е да се проснат на дивана с чаша бира пред телевизора и да не ползват нито мускулите, нито мозъка си.) Не, нямам нищо против и телевизията като отдих след работа.

Но само това ли е наистина светът – игра с топка? Игрово развлечение пред телевизора? Целият свят ли е това? Ще се съгласят ли с тази метафора умиращите от глад или малария в Африка? Или разкъсваните от бомби в Ирак и Афганистан? Просяците навсякъде по света, които нямат телевизори? Ще се съгласят ли с това пенсионерите, които не могат да си платят парното? Или децата, които чакат да бъдат осиновени, но чакат напразно, защото имат твърде мургав цвят за вкуса на повечето кандидат-родители? Или неизлечимо болните? И за тях ли светът е футбол?

Но не само те, страдащите. Ще се съгласят ли влюбените например, наистина щастливите хора, хората, за които светът е красив, ще се съгласят ли, че светът е футбол?

Аз бих казал по-скоро, че светът е нефтено петно.

Още Джон Дън, цитиран от Хемингуей в „За кого бие камбаната“, много преди ерата на глобализацията, ни беше напомнил, че „човекът не е остров сам в себе си затворен“. И ни беше посъветвал, когато чуем да бие камбаната, да не питаме за кого бие камбаната, защото тя бие за нас.

Нефтеното петно в Мексиканския залив се разраства застрашително. И това касае и нас – тук, далеч от другата страна на океана. Възможно е, казват, разливът да стигне и до Европа… Нефтеното петно и добивът на нефт, уви, е нещо по-важно за бъдещето на света от футбола. Ще можем ли да живеем на смалилата се задушна земя обградени от нефтени океани и димящи сметища?

Всичко, което става в глобалното село – или на глобалната футболна топка, ако предпочитате – ни касае. Никой не е остров в себе си затворен, без връзка с останалия свят.

Преди три години се върнах в България. Намерих я много по-хубава, по-богата и по-млада, отколкото беше през 90-те, когато я напуснах. Но все пак първото, което ме шокира, беше как карайки през страната през есента виждах буквално на всяко дърво, на всяка трънка и храсталак край пътя да се веят мръсни найлонови торбички – безсмъртни (понеже не гният), но мъртви найлонови торбички. Знамената на апокалипсиса ли са това?

И никой не им обръща внимание! Както на никого от българските богаташи с много единици или седмици по номерата на Мерцедесите (едно време се наричаха милиционерски номера), с надутата чалга в купето не му прави впечатление, че семейния му замък е изграден сред мръсно гето, с прашни или кални улици, по които дупките се превръщат в кратери, в езера, с глутници от кучета и хора ровещи по кофите за боклук. Какво е удоволствието да живееш в дворец с бронирана врата сред гетото? Никой не е самотен остров в океана.

Нефтеното петно мълчаливо се разраства, докато ние гледаме мача по телевизията. Нищо против мача. Нищо против телевизията. Но светът не е само игра.

Докато чакаме света да свърши с тържествено подреждане на планетите в шпалир през 2012 г. – нефтеното петно мълчаливо се разраства. И си мисля за финала на „Кухите хора“ на Томас Елиът: „По този начин свършва света/по този начин свършва света/ по този начин свършва света/не с гръм, а с хленч“.

Не, светът не е само футбол. И дано не свърши като нефтено петно.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (2)

- 20-06-2010|Аврам - Светът не е само нефтено петно

Баща ми определяше футбола по своя симпатичен начин: 22 празни глави гонят друга празна (топка).... Горният текст има някакъв резон. Но може да обърнем аргумента с главата надолу: светът не е само нефтено петно. Както не е и само футбол. Защо въпросът трябва да е "или или"; не е ли по-естествено "и и". Има място и време за пъстротата на живота и света. Футболът може да е бира на диван пред телевизора за някои в България и по света. Но за по-голямата част от човечеството нефтеното петно, войните по света и мизерията в Африка са също медийни новини. Мислим, притесняваме се за световните проблеми и трагедии. Трябва ли да се затворим в един ъгъл и да мислим колко е лош и несправедлив света?

Футболът и спортът имат други измерения. Играещият човек не е воюващ човек. По време на Коледа оръдията спират и англичани и германци играят футбол на "ничията земя"; това не е от Световното, това е по време на Първата световна война и играта може би е била най-човешкия акт в това безумство. Случайно ли е, че по време на войни няма Олимпиади? Е, Студената война не е "гореща" и има половин Олимпиади с бойкоти. "Пинг-понг" (американски отбор по тенис на маса се среща с китайски отбор) дипломацията предлага първия човешки контакт между САЩ и Китай на Мао и поредица от следващи стъпки, които водят до "отварянето" на Китай през 1973. Знаем какво донесе последвалото интегриране на Китай в света. За това не е отговорен пинг-понгът, но спортът може да предложи уникален човешки контакт. Иракският отбор по футбол направи повече за гражданския мир в Ирак през 2007 г (спечелвай ки Купата на Азия) отколкото политиците; суни и шиити ликуваха заедно, забравяйки (поне за момемент) омразата и оръжията. Светът не е само футбол. На това Световно "странни" неща се случват. Севернокорейци подкрепят южнокорейския отбор; африканци празнуват и пренебрегват за миг мизерията. Панаир на народите, събиране на хора, живи мостове. Знам какво беше за южнокорейците Световното през 2002 г. и за германиците през 2006 г или Олимпиадата за канадците през 2010. Отговорът е прост - много повече от спорт. Канадците са благотворителни и съпричастни към проблемите на света хора: кампании за бездомни в стараната, бедни в Лесото, пострадали в Хаити и за каквито проблеми се сетите. Стане ли време и дума за хокей, това е луда история (една шайба, ще кажат някои; обяснете го на канадците...) Едното противоречи ли на другото? Не, разбира се. Светът не е само нефтено петно.

- 21-06-2010|иванов - Не нито само футбол, нито само нефтено петно,

а шарен гоблен със стотици цветове и шарки, като зад всяка шарка и цвят стоят милиони, десетки и стотици милиони хора. Така е било, е, и ще си остане. Модата променлива намалява или увеличава една шарка за сметка на другите за известен период от време, след това идва ред на друга, или на комбинация от шарки и така до безкрай във времето и пространството. Всичко тече, променя се движи се, както е забелязъл още Хераклит, светът е динамика и нпрекъснати промени. Все банални истини от време оно.

Всички е временно, променливо и нетрайно, гостува като факт и новина, събитие или катаклизъм и отзвучава, отива си, заминава. Идва друго.

Та футбола е събити на деня, докато мине световното в Африка, след това заниава много по-малко хора, може би стотина милиона.

Докато проблемите общочовешки с африкнската и световна беднотия, делението на много богати и много бедни, на глада и мизерията, на войните в Ирак и Афганистан, където загинаха стотици хиляди, проблемите на либиртарианския капитализъм нарастват и търсят добро решение.

Днешната криза на кап.система налага търсенето на такова добро решение.

КОЕТО Е И ГОЛЯМОТО ПРЕДИЗВИКАТЕЛСТВО НА НАШЕТО ВРЕМЕ

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 4

Автор: Красимир Дамянов

4. ИЗЧЕЗНАЛАТА ТАВА

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

Точно в дванайсет без четвърт в дежурната стая се обади развълнуван женски глас:

– Ало? Кулинарната полиция ли е? Свържете ме, моля, с отдела за тежки престъпления!

– Инспектор Гулаш слуша. Изгаряния, загаряния, прегаряния, пресоляване и пресичания на супи.

– Инспекторе! – изхълца гласът. – Извършено е тежко загаряне с употреба на макарони! По-бързо, аз съм съседката, „Мащерка“ 35!

– Изчакайте дежурната кола! Запазете спокойствие!

Десет минути след този разговор инспектор Гулаш вече крачеше замислен напред-назад в задимения апартамент на улица „Мащерка“. Той не пушеше с лула – димът идеше от печката. „Макарони на фурна – разсъждаваше на глас Гулаш. – На фурна. Защо именно престъпникът се е спрял на макарони на фурна?“ Това му се струваше немаловажно и многозначително и докато погледът му обхождаше изпитателно разбутаната къща – стаите бяха неприбрани, мивката пълна с мръсни чинии, балконът задръстен с бутилки, – вниманието му бе привлечено от една захвърлена на пода книга. „Как да си наготвим сами“ пишеше на корицата. Гулаш подсвирна учуден, прелисти я, поклати глава.

– Сержант – обърна се към помощника си той, – нещо особено да ви е направило впечатление?

– Хм – надникна във фурната още веднъж Баница. – Струва ми се, че липсва… не знам, но ми се струва, че я няма тавата!

– Не ви се струва. Тя просто не е била вътре, докато следите от макароните са там. Престъпникът ги е наготвил на фурна – подчерта Гулаш. – Обърнете внимание, не в тава, както всъщност е правилно да се каже, а на фурна. Вече имате ли някаква определена идея за това, което се е разиграло в тази тясна, мръсна кухня?

– Съвсем не. Престъпникът е разполагал с малко сирене и последните яйца. А тавата я няма.

– Тя не му е била нужна, Баница! Отворете на страница 403 – ехидно забеляза инспекторът и с два пръста, сякаш се боеше да не се изцапа, подаде готварската книга на сержанта. – Четете, четете… най-отгоре.

– „Макарони на фурна. Необходими продукти: чаша прясно мляко, пакетче масло, пакет макарони, ванилия, четири яйца. Макароните се сваряват предварително – вдигна очи в недоумение сержантът, но продължи под строгия поглед на Гулаш, – забъркват се с млякото и яйцата и се поставят във фурната…“

– Стоп. Сега вече ясно ли ви е?

– Да – прошепна изумен Баница. – Тук не пише нищо за тавата.

– Поздравявам ви. Най-сетне открихте Америка!

– Но то се подразбира! Боже господи! Искате да кажете, че ги е пльоснал направо?!…

– Баница, Баница! – тъжно поклати глава Гулаш. – Седемдесет и пет на сто от готварските престъпления се дължат на ученост! Благодарение на тия готварски книги престъпността в нашата област придоби чудовищни размери. Прибавете и факта, че повечето жени ходят на работа! Как мислите, какво би станало, ако по книжарниците се появяха кратки инструкции за обири на банки, „Как да разбиваме брави сами“ или пък „Кражби за всеки дом“! Според мен готварските книги трябва да се закупуват само след представяне на свидетелство, като шофьорското. Човек не може да се научи да готви сам, това са глупости! Готварството е призвание! Тук трябва баба, майка, опит… Впрочем сега ще изясним всичко. Отдръпнете се!

Гулаш безшумно отстъпи зад вратата. Бравата щракна, на прага застана млад мъж с кожена чанта, от която стърчаха бутилки бира и хляб. Той помириса въздуха, улови се за главата и изплашен се спусна към кухнята.

– В името на закона! – отчетливо произнесе зад гърба му инспектор Гулаш и пристъпи напред. – Вие сте задържан. Обвинен сте в извършване на тежко готварско престъпление – загаряне на макарони! Сержант – провизиите!…

До вечерта инспекторът и неговият помощник проведоха най-причудливото следствие, което някоя служба по сигурността е провеждала. Ако това не беше приказка, човек би казал, че нещата много са се променили и че има определен напредък в подхода към обвиняемите. Двамата служители научиха всичко за самотния млад мъж, чиято жена беше в командировка, а децата при баба на село. Оказа се, че задържаният обича повече от всичко да му сготвят, но не умее да си приготви нищо сам. Оправда се, че е икономист, можел да поправя бушони, ютии и дори телевизионни антени, но не бил в състояние да изпържи и едно яйце; сам не си давал сметка какво го подтикнало към фурната… Гладът, отчаянието, готварската книга, фактът, че били останали само макарони вкъщи? Пред изумените му очи сержантът и инспекторът за по малко от час сготвиха обилна вечеря, служебният куфар се оказа пълен с всякакви продукти, подобно аптечка с медикаменти.

Инспектор Гулаш обичаше тайнството на кулинарните разпити повече от всичко; той не изтръгваше думите с нажежено желязо както през времето на инквизицията, не, върху нажежен котлон той печеше пържоли; вместо да къса ноктите им, да забожда клечици под тях, да кълца ушите на доверителите си, Гулаш кълцаше шницели, забождаше чесънчета в задушеното, кисели краставички и морков; изтръгваше единствено приятен аромат от тенджерите и благодушно цвърчене, под чийто съпровод задържаните със слюнки на уста се признаваха за виновни. Какво им оставаше друго? В края на вечерта, когато обвиняемият и двамата му екзекутори поливаха с бира или винце скромната, но изискана вечеря, направена с подръчни средства, престъпникът се осъждаше да изслуша докрай целия кратък курс по самотно готварство, а в изпълнение на наказателното постановление сам той трябваше да сготви нещо. Баница и Гулаш му помагаха в този първи опит да опържи яйца или да свари готова супа.

Може да се каже, че човек, попаднал веднъж в мрежите на кулинарната полиция, никога не се връщаше повторно там. Не само страхът, не само срамът бяха причина за това необичайно отклонение от традициите на престъпността. „Във всеки от нас спи един готвач, във всеки самотен мъж, който поне веднъж е загорил тенджера, дреме един изтънчен кулинар – казваше с усмивка инспекторът. – Остава само едно: как да го пробудим!“

И беше прав. Само пълната чиния е убедителна. Всеки, който поне веднъж е наготвил нещо и е нахранил ближния си, го обича истински.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (3)

- 25-07-2010|Здравка Евстатиева

Не знам дали на децата ще им се прияде, но съвсем определено ще им се причете!Далеч не всички писатели владеят изкуството на разказвача. Когато миналата година започнах да чета "Дневникът на една пеперуда", след първите страници отгърнах отново на заглавната, за да се уверя, че е български автор. Истинско удоволствие за духа и душата! Панорама на времето, в което е живяло и моето поколение, представена по начин, достоен за световна литература. Благодаря!

- 25-07-2010|Златко

Хей, Здравче, все едно че мислите ми четеш! Аз току-що завърших „Пеперудата“ и съм просто невероятно изкефен (пардон, но в момента това е единствената дума, която ми хрумва, други нямам). Самият Краси е спокоен и само отбеляза, че в момента пишел втората част, 1980–1990. Чакам с нетърпение да впия зъби в нея!

А че нашите хора, свикнали да мърморят и да се оплакват от всичко, подхвърлят тук киселеещи забележки под текстовете му – такъв ни е сортът, какво да правиш?

- 07-06-2011|Яна - Вълшебна приказка

Приказката за Таратора ми е любима,разказвах я по спомен на децата си и бяха запленени! Сега след толкова години с радост мога да я прочета отново!Благодаря Ви!!!

Жълтите пузи с нарисуваната радост

Автор: Михаел Стомин

Гънките на парцалената черга, скрила товара в пазвите си, са като очертанията на отсрещните хълмове – обли, меки и загадъчни. Каруцата е накамарена високо над ритлите и всеки път когато задното й дясно колело пропадне в по-дълбока ямка, проскърцва тежко. Коловозите са сухи от седмици. Полуюли е и изгледи за дъжд няма.

С кос поглед, ограничен от гъстите вежди и сламената периферия, мъжът измерва тихата безкрайност на утринното небе, смъква дясната си ръка от климията и отхлупва капелата: прави го винаги, когато главината изскърца по-нервно от обикновено – сякаш стърже напук по грапавата врата на мислите му. Той избърсва с длан потта от широкото си теме и преди да я насади отново на вечното й място, сресва с нокти самотния кичур върху челото си. Небето е бледо, почти безцветно и тихо: жегата ще бъде безцветна.

Собственото име на мъжа е Кузман. По баща – Недев, а по паспорт – Кузман Недев Пузов: пряк потомък на градинари-бостанджии – известните още навремето си и далеч отвъд границите на областта братя Карпузови – преименували се непосредствено след подписването на Санстефанския мирен договор на по-родолюбивото Пузови. (Тяхното коляно, впрочем, няма нищо общо с това на легендарния сопотски генерал Пузов – собственикът на разкошните коцкарски мустаци, придобили заслужена популярност и широка пословичност след Ньойския мирен договор като „пузтаци“. Поговорката „Всички пущараци си пускат пузтаци, води началото си именно оттам.)

Една бостанджийска кучка тича с наведена глава по пътя, на стотина метра срещу каруцата; чува проскърцването на главината, спира и попосмъква задницата си; вирнатата й опашка трепери. Младата кобила се облещва, постъписва се, но докато се чуди да спре ли съвсем, кучката свършва работата; оглежда Краставо поле и люшва увисналия си корем обратно към града.

Кузман, когото и децата знаят като Пузо, крачи от страната на младата кобила, която тегли отляво; отдясно дърпа майка и. Старата има мек кафен косъм и твърд характер. Напъва се два пъти повече от щерката – ясно, че и от чувство за дълг – чувство питателно, но зле възпитателно, смята Пузо и дръпва левия повод в мига, в който жилавият удар на конската опашка прогонва нахалното насекомо. То пикира сърдито и прави стремителен опит да се шмугне отново в кадифените слабини на младата, но вторият удар го пресреща камшично още във въздуха: конската муха (може би завинаги) заспива заплетена из сухите нишки. Нахалството умира скромно.

Двата щъркела-албиноси прелитат безмахово пред жълтъчавото слънце; пресичат го бързо на ширина и продължават на юг. Пузо ги познава. Те гнездят и мътят върху старата водонапорна кула в южния край на града. Не търсят храна, а летят само представително – от името на градската управа, която им доставя змии и жаби за сметка на бюджета си. Колкото до мирното гражданство, улисано напълно в плахите надежди на Големия Преход, двете бели птици са за него едно дълбоко знамение и една висока гордост. Щом е очевидно, знамението е дълбоко, а щом е основателна, гордостта е висока, смята Пузо и чува как главината стърже в корените на кътниците му. Посяга да отхлупи капелата, но в първия момент се отказва: щъркелите са го забелязали и размахват криле, а той пуска климията и спира, за да отвърне на поздрава им: вдига и двете ръце, подрипва от крак на крак и даже сваля капелата. Радостта, която изпитва, е чиста благодарност за вниманието им. Някаква прозрачна стълба се изправя пред зениците на сърцето му. Горният й край опира о прага на отворена кристална врата... Иска да се покачи до нея...

Върхът на внезапната болка се забива дълбоко в мозъка му. Той замахва с отворена длан назад и плясъкът по обгорелия му врат е толкова категоричен, че конете заковават на място. Старата кобила обръща глава. Пузо вижда всичко като на лента: стълбата я няма, щъркелите са вече само две бели точки – като бялото в очите на кобилата... Първата му мисъл е „чесън“. В торбата има половин глава и той се затичва към каруцата; бърка наслуки, намира я на дъното и отлюпва една едра скилидка с палеца си; отхапва върха и търка. Сълзите си гълта и докато усеща как болката започва да се топи по малко, тръгва назад.

На десет крачки спира.

Конската муха лежи на крилете си и само едното и краче помръдва; стъклените очи са мътни и нагли. Пузо смята по принцип, че отмъщението не е сладко, а по-скоро сладникаво, и затова не я довършва. Оставя я да лежи на коловоза, докато изсъхне като калта му: нахалството заслужава да умира в самотност. Връща се с тая мисъл при каруцата, взема юздите в ръка и кобилите дръпват от място. Краставо поле смърди на чесън и той се усмихва: както и да е. По-важното е, че до града има повече от час тътрузене, а на Татар мезар трябва да хване „пъпа на човекопотока“.

Станал е още в тъмни зори да натовари: часът, когато бухалът в клонака на дъба затваря кръглите си очи. Бубо и дините в бостана са като луната и звездите в небето: напълно немислими един без друг. Бащата на Пузо го е намерил – още голишарче – със счупено крило под същия този дъб, отгледал го е в непрана вълна и го кръстил Бубо. Сега този тъмен хищник е надлежно регистриран с пръстен на левия си крак. Размахът на крилете му е метър деветдесет и осем, ако не и девет, а сянката при светлолунен летеж е като на птерозавър. Лисици не мишкуват в бостана, за порове и невестулки – да не говорим. Късно есен се прибира сам и зимува в плевнята, която бъка от мишки. Прекарва свободното си време с котката, която му има пълни доверия. Недоверията тормозят повече хората. Бубо ненавижда крадците на дини повече от самите бостански плашила. Защото и те са нощни хищници, но за разлика от него, само поради дневен мързел, и има един такъв поучителен случай: няколко години след началото на Големия Преход, той оскубва цели фъндъци вълна от перчемите на двама бармука, пристигнали с гуменоколеляната си каруца да дооберат бостана. И не само това, ами взема, че изкълвава и зъркела на еднооката им кобила, която ... и така нататък. Както и да е.

Всеки случай, Пузо е полагал стоката в каруцата си още в тъмни зори – внимателно като яребични яйца във върбова кошница: ред слама, ред дини, а между дините – меко сено. Жълтият пъпеш, който постави най-отгоре, като връх Клуцохор връз купчината, светеше кръгло срещу луната, която така и не успя да се надиша на аромата му. Когато пристигне до час на Татар мезар и го сложи на сянка, ще свети като слънцето, което блести все по-силно в очите му.

Бостанджийските кобили теглят, но колкото повече се вдига слънцето, толкова повече главите им клюмват. Старата спира кротко и започва да се облекчава: урината й мирише на динени кори. На ден се събират толкова кори, че има и за врабците, и за мравките. И няма случаен или неслучаен пътник, на когото Пузо да не e разрязал една нестандартна пуза. Пузата е, впрочем, диня, кръстена на откривателя й – покойния му прадядо – хаджи Кузман Пузана, който е патентовал сорта надлежно още през далечната хиляда осемстотин и незнам-коя-си година: с патентен номер шейсет и две и лична грамота, подписана собственоръчно от княз Фердинанда – дядото на Симеон Втори, целокупно и не с неуважение наричан напоследък Симеон Осемстотни. Самият княз е идвал четири пъти на Краставо поле и е отнасял по три файтона пузи – тия жълти отвътре дини, които кара сега на пазара в града на стоте, ако не и на повече, войводи. Тия дини имат виртуални семки и само една-единствена между тях е носителка на наследствената информация. Тя прилича на всички останали, и за да се отключи кода й е нужна една проста манипулация, която Пузо ще отнесе някой божи ден в рая: защото такава е волята на семейната тайна, при случай, че липсват преки наследници... Сега и младата кобила спира да пикае. Докато жълтата вода шурти, Пузо гледа слънцето, стигнало вече до ръба на периферията му. Но има време: ще стигне достатъчно рано, защото тия мокри конски почивки са калкулирани сухо и предвидливо.

Главината изскърцва и той сваля капелата си. Росата по темето му е хладна като мислите, които се връщат под сянката й, и когато я слага отново върху широкия си череп, те самички се прикачват към дългата композиция – като вагони, пълни със случайни въображения... Дядо му – Кузман хаджи Пузов, е донесъл семката след завръщането си от Светия град. Един безног просяк му я е дал: от благодарност за глътката домашна гроздова, която отпил жадно от павурчето му. И просто няма как да не е вярно, че му казал: „Страннико в Исуса Христа, това е семето, което пусна в скута ми една жълта врана, идеща откъм Галилейската земя. На теб няма да ти послужи, каза ми, защото си наказан според греховете да се не трудиш до края дните си; но дай я на оня чужденец, който утоли пустинната ти жажда с благолютив сок от лозница.“ Да, легендата има много опашки и човек не знае коя да дърпа, но както и да е... Дий, младо!

Та така... До Голямата Колективизация пристигането на първия товар пузи в града е било нещо като изнасянето на Чудотворната икона из светата Бачковска обител – дългоожидан празник и празнично дългоожидание, както се изразяваше достолепният Кузман хаджи Пузов. Внукът му Пузо не помни шумното гъмжило, очакващо накамарената с петмезените пузи каруца, но е слушал за него често и му се струва, че сега го вижда на живо: при Балдарамския мост, където още щом колелата затрополят по каменната настилка, гръмват лъскавите туби на градския оркестър. Шествието тръгва бавно след писаната каруца, която спира на площада пред читалище „Зора“ и по случай празника на Плодородието, господин кметът произнася традиционното си слово, което завършва с високоблагодарствени думи по адрес на Негово Величество и горещомолитвени – за пребъдването на милото Отечество. Внукът знае всичко това от разказите и на майка си, която завършваше неотменно разказа си с думите: „Звучи ти сигурно като някаква приказка, сине, но род и реч, забравили приказките си, е безбожен – див и напъден – като стадо, оставено на милостта на гладни вълци“. Пузо би добавил сега и „мутри“: мутри горе, мутри доле, мутри отпреде и отзаде – хора, които не са и чували за сладостта на една жълта пуза, празничната й муза, и за Деня на Плодородието. Да, той не помни онова шумно гъмжило, но сега го вижда при каменния мост със зениците на сърцето си – весело и малко наивно; незлобливо, доверчиво и вярващо; по човешки суетно – като надеждите, по човешки безпомощно – като спомените си. Между фусти и крачоли на нагиздени хора се шмугат изпотени от смях деца: много деца. Когато кметът разрязва първата пуза, се самовзривява читалищния хор: под собственоръчното диригентство на композитора му, той изпява с чисти гърди химна на Благоденствието. В града има една улица носеща и досега името му. После. ... После, граби, народе възродени! На всекиго по един тънък резен пуза, за да има безплатно за всички. Първият товар е подарък от братя Пузови. От утре цените са народни...

Пузо бърше топлата роса от широкото си теме, без да е чул скърцането на главината. Високо над капелата му кръжат представително двата щъркела-албиноси, но той вижда само спомените на въображението си... Стана дума за Голямата Колективизация. Тя беше краят на Пузовите дини, и баща му, който се пенсионира като старши кантонер в Пътно управление, я наричаше до последния си ден „надгробното слово на свободния почин“. Дядо му почина пълнокос, но онемял, след като колективната воля изнесе насилствено последния чувал пузово семе. Но дори и гъстовеждият съветски академик Антипов-Гаратаев, който довтаса специално по покана на правителството, не успя да разчете кода му и обяви семките за ялови. Както и да е... Всички колективизации умират мъчително и дълго.

Пузо опипва кабърчето на врата си: тръпне и боли като го натисне. Усмихва се на мисълта, че ужилването на конска муха и магарешка колективизация е болезнено и се връща в картинната рамка на въображението си. Последните думи на баща му бяха тайната на кода. Старият бръкна с восъчни пръсти под възглавницата и завеща на него тютюневата си кесийка със сто и една динени семки. После махна за сбогом и склопи очи завинаги, а седмица по-късно Пузо беше съкратен поради несъстоятелност на държавната фабрика за социалистически елкрушки. „Свободата може да живее и гладна“, казваше често баща му, и той купи каруца и една кобила на кредит; покани Бубо и двамата отидоха на Гладно поле – под дъба посаден още от братя Пузови. Зарови широко около него сто динени семки, а една скри за всеки случай: човекът е винаги късопаметен, и даден умник може пак да повика за разнообразие Колективизацията. Колибата си направи като индианска шатра – удобна, за да посреща в нея и свои, и странници. Празникът на Плодородието не е – все още – възстановен официално, но когато един отделен човек се пробужда от колективен сън, това става бавно; а когато се събужда цял един град, на който Чинтулов е пял известната си песен „Стани, стани, юнак балкански, от сън дълбок се събуди, и така нататък“, това може да трае и значително по-дълго. Като ми пееш, Пенкеле... Боже опази ни и тоя път от това търпеливо прозрение! Пузо се прекръства бързо и преценява на око, че до Татар мезар остава само още половин час: шумовете на града се чуват все по-ясно...

Шест години вече! Шест години, от първата реколта жълто-петмезени пузи, които кара пред старото читалище „Зора“ и ги раздава като безплатни резени на непосветените в традицията и непросветените в историята на този славен град граждани. За да бъде нещо ценно, трябва да е малко. Тия, до които то не достига, съчиняват приказността на всяка традиция, от която могат да вкусят всички. Или, както казва народът, щом дъвче попът, облизва се и попадията...

Но това не е всичко. Далеч не! Под парцалената черга, Пузо кара Изненадата... Влакът за Бургас трополи някъде в сенките на подсъзнанието и ритъмът изпълва душата му с песента на колелата. Тази песен е красива като песента на онази радост, с която художникът илюстрира пузите му. Младият мъж дойде един ден при колибата – напълно слънчасал като мисирка... Пузо се усмихва и почесва по-дългото си ухо: винаги, когато се усмихва на този спомен, той го почесва недоверчиво – като тогава, защото в първия момент не взе идеята на кльощавия художник с кльощавия триножник насериозно. Пузите бяха още малки, но това се оказа едно голямо предимство, защото когато пораснаха и окръглиха коремите си, рисунките станаха загадъчни – точно както беше предсказал, че ще стане художникът. „Традицията е изкуството да надживеем злото – беше казал младият мъж, след като утоли добре жаждата си – а изкуството – традицията да се радваме на доброто“. Престоя цяла седмица, изчегърта с джобното си ножче радостните рисунки по корите им и остави кутията с боите си, като му поръча да ги оцвети по свой вкус, щом узреят. Същността на идеята беше, когато ги реже на безплатни резени, да дава, всъщност, и по резен от нарисуваната радост на гражданството. Обеща да му гостува и на следващата реколта, и метна кльощавия триножник върху кльощавото си рамо. Д. Кенов – така се представи на тръгване и му пожела успех при възраждането на традицията...

Първата къща в началото на града е отдясно.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Бягство в провинциализма

Автор: Геерт Мак

Интервю с холандския журналист и писател Геерт Мак.

Frankfurter Rundschau: Господин Мак, десните партии печелят в Холандия, Белгия, Унгария или Словения. Намира ли се Европа пред един завой надясно?

Като обща тенденция това вероятно е вярно. За Холандия обаче не. Би могло да се смята, че последните избори представляват една радикализация, но по принцип Холандия не се е преместила нито крачка надясно. Разликата между десни и леви все още е около 70 места в парламента. Вярно е по-скоро, че политическата средна линия някак имплодира в самата себе си. Мнозина от християндемократическите избиратели се придвижиха надясно.

Можеше ли да се предвиди това?

Не, то беше удивително именно защото проблемите при интеграцията на имигрантите не играят почти никаква роля в южната част на страната. И въпреки това хората избраха Вилдерс. Неговата голяма тема винаги е имиграцията. Но аз смятам, че неговите избиратели имат друго основание за избора си: те се бунтуват срещу елита.

Хората в Холандия са високо образовани. Вилдерс обаче залага на опростени лозунги. Защо тогава той има успех?

Във всяка европейска страна има 15 до 20 процента недоволни избиратели. Това е стара тенденция. Холандия дълго време виждаше себе си – впрочем, така ни виждаха и останалите – като по-добра от другите. Е, сега холандците трябва да разберат, че и те са обикновени европейци. Резултатите на Вилдерс са достойни за съжаление. Той получи 15 процента от гласовете. Но той повлия на останалите 85 процента с помощта на медиите, на вестниците или телевизията. Също като Макарти през 1950-те години в САЩ, Вилдерс получава огромно влияние поради опростяванията, които използва. Макар че собственото ми впечатление е, че през последната половин година той вече не доминира дебатите така силно, както преди това.

Но наистина ли въпросът за имигрантите е толкова централен за западните общества? Би трябвало да предположим, че в момента има много други, съвсем различни проблеми.

Действително. През последните месеци ние наистина започнахме да дискутираме и по други проблеми, освен ония за трудностите с мароканските или турски младежи. Например за безработицата, за икономиката. Предизборната борба в Холандия беше много провинциална: не се произнесе нито дума за бъдещето на Европа или за развитието на нещата по света. Това ме подразни много. И тук се намира големият проблем: нашите трудности, както и решенията, са европейски, но нашият демократичен театър все още е национален. Демокрацията все още има за гражданите чисто национални измерения. Тя все още не е намерила път към европейското ниво. Един открит европейски дебат все още не е поставен в ход. И всички ние плащаме висока цена за това, защото дебатите стават все по-провинциални. Разочарованието от днешна Европа се изразява в едно бягство в провинциализма, защото хората смятат, че не разполагат с контрол над процесите на европейско ниво. А при това всички наши шансове и надежди са свързани само с Европа. В Германия това се изживява по-осъзнато, отколкото в Холандия. Като малка страна ние живеем с усещането, че не разполагаме с власт. По тази причина ние се опитваме, подобно на Дания, да проектираме цялата си сила на нивото на националното.

Следователно имигрантите не са проблемът, а по-скоро вентилът на недоволните?

При всички случаи за Вилдерс е от полза това, че безработицата и икономическата криза са особено масивни в южната част на Холандия. Всичко това било по вина на мароканците, казва той. Но дори и сам той знае, че това не е истина. От изборите може добре да се види, че имигрантите са само вентил, защото на много места, в които Вилдерс имаше успех, липсват проблеми с интеграцията. На юг – като например в провинциите Лумбург или Брабант – има няколко места, където е имало трудности с имигрантите, но като цяло те липсват. Човек не може да ги сравнява с проблемите в Ротердам или Утрехт, или Хага. И въпреки това там Вилдерс е най-голямата партия. Градове като Амстердам, Хага, Ротердам, винаги са били имигрантски места. Без имиграцията Амстердам щеше да бъде едно нищо. Погледнато интернационално, това е едно съвсем нормално развитие. Някои квартали в града действително имат проблемите, за които Вилдерс говори. Но инак имигрантите му служат единствено като вентил.

Какво трябва да се очаква от Вилдерс? Той се развива като десен популист.

Ще бъде интересно да се наблюдава. В течение само на дванадесет часа той оттегли най-важната си предизборна тема освен тази за имигрантите – обещанието, че няма да качва възрастта за пенсия от 65 на 67 години. Той е циничен като някой американски неоконсерватор. Между другото, партията му демонстрира известни черти на бунтовност, съмнително е дали той ще успее да ги удържи под контрол. Той не разполага с персонал, който би могъл да работи в едно правителство.

Коя управляваща коалиция според вас е най-интересна за Холандия?

Голяма либерална коалиция с участието на либерали, социалдемократи, „D66“ – една прогресивнолиберална партия – и зелените. Това би било нещо нова за Холандия. Разликата между тези групи е сравнително голяма, но на личностно ниво те биха могли да работят добре едни с други. Струва ми се, че това не е невъзможно. Възможността за една дясно-либерална коалиция с Вилдерс е много малка.

Какво очаквате от Вилдерс?

Вилдерс не притежава широтата на Пим Фортюн, който сериозно се ангажираше с имиграционните проблеми. Той разчита на лозунги и не е изградил организацията на партията си. Това е един суетен човек, с него не може да се дискутира. В действителност той не знае нищо за исляма и интеграцията, той не се интересува от тях. Но в чужбина не трябва да се прави същата грешка, която беше извършена в Холандия: да се дискутира въпроса за интеграцията от партии като тази на Вилдерс.

Живеем ли във време, в което хората се вслушват вече само в прости лозунги?

В трудни времена това винаги е така. Болшинството от хората разбира много добре, че нещата са сложни и че за днешните проблеми няма прости решения. Хората, които гласуват за Вилдерс, казват: разбира се, той е идиот, той отива прекалено далеч, но при това си казват: Ние искаме да дадем урок на политическия елит. Онова, което не разбират е, че като избиратели те носят и определена отговорност.

Интервю: Михаел Хесе

Източник

Геерт Мак (род. 1946) е холандски журналист и писател.

Малекон

Автор: Палми Ранчев

Забеляза я и този следобед във фоайето на хотела. Изглежда прекарваше всеки ден известно време – не повече от четвърт час – зад фотьойлите, наредени в полукръг около телевизора. Вече беше преодолял чувствената буря от предишните дни. Сега я гледаше по-спокойно. Приближи без ясна представа какво точно ще каже.

– Не зная дали ще разберете моя испански?

– Разбирам ви съвсем добре – изрече със спокойна усмивка тя. – Само произношението ви издава, че сте чужденец.

– Кларисимо ке съм чужденец – побългари испанския той и побави: – Имам мучо проблемас с пронунсията.

– Отново ви разбирам. Не всичко. Но смятам, че достатъчно добре се справяте.

– Не съм чувал отдавна нищо толкова стимулиращо – възкликна той. – Поне откакто съм в Хавана. Вече трети ден.

– От три дни сте в хотела?

– Вече трети ден, признавам, мисля за вас – продължи той. – Пардон, прибавете и нощите. Без значение къде се намирам. Дали съм в хотела, на улицата, или блуждая, да речем, в други измерения. На желанието, и на надеждата.

– Приятно е, когато някой, дори непознат, мисли за теб – прекъсна го тя. – Дори когато не знаеш. Но да речем предчувстваш, че е наблюдават.

– Ще повторя, че испанския ми е ужасен – изрече пообъркан той и разпери ръце. – Искам толкова много да кажа, че вече започнах да се обърквам. Най-лесно ми е да попитам как се казвате.

– Карла.

– Името ви не е кубинско.

– Кубинско е.

– Не ми прилича на кубинско.

– Аз съм кубинка – усмихна се тя. – Родителите ми също са кубинци. А вие как се казвате?

– Пламен – изрече той и се засмя. – Българско име. Без да съм напълно сигурен.

– За първи път го чувам – каза тя и го погледна косо. – Пламен. Бъл-гария. От днес ще ги свързвам.

Непринуденото поведение на момичето му влияеше. Вече разговаряше с нейния тон. Засмя се с удоволствие, открито, както никога не беше се смял. Струваше му се, че се държи като кубинец. Вече част от него беше кубинска. Искаше само да се радва, че говори с толкова привлекателно момиче. Без да иска повече. Без да се замисля за други подробности. И както често се случваше през трите дни, откакто беше в този невероятен град, имаше желание да протегне ръка. Щеше да я докосне почти сигурен, че не прави нещо нередно. Красотата беше достатъчно оправдание за всяко желание. Три дни в паметта му имаше само светлина, каквато никъде, струваше му се, не беше виждал, синьо от високото небе и океана, и нейните движения или замечтана неподвижност. Мислеше като обсебен за високото, със стегнати бедра и съблазнително закръглено момиче. Но вече бяха изтекли петнадесетте минути, през които Карла обикновено гледаше към екрана на телевизора.

– Време е да тръгвам – обяви тя.

– Искам да дойда с вас.

– Не отивам на интересно място – каза Карла и го погледна спокойно. – Но и тук не мога да остана. Винаги има риск от проблеми с портиера. Мой далечен роднина работи в хотела. Идвам при него. Но портиерът е доста заядлив.

– Портиерът, заедно с Кастро и Раул контролират общуването с чужденци.

– Не е само заради това.

– Не си отивайте още.

– Трябва!

– Тогава ми позволете и аз да дойда. Ще ви придружа, където и да отивате.

– Просто ще се разходя по Малекон.

– Едва ли има нещо по-интересно.

– Не съм сигурна в смисъла на думите ви – погледна го въпросително Карла и добави усмихната: – Сигурно е заради произношението.

– Да живее лошата пронунсия – каза Пламен и разпери ръце.

Вече всичко му се струваше естествено. Друг беше поел в свои ръце събитията през този късен следобед. Ръководеше ги, и нямаше да позволи да се случи нещо фалшиво или разочароващо. Беше сигурен, че каквото и да последва, ще го посрещне с удоволствие. Скоро вече вървяха по Малекон. Той преплиташе крака на половин крачка зад нея. Най-накрая не издържа и постави внимателно, не двете – както му се искаше – а едната си ръка на извития кръст и малко по-надолу. Тя продължаваше да гледа напред. В ъгълчетата на пълните й устни, очертани сякаш с върха на остър писец, имаше усмивка. Изчака достатъчно, преди да се отпусне успокоен. Вече просто вървеше до Карла. И със залепнала влажна длан превръщаше всяко движение и потрепваше в топлина, която изпълваше тялото му. Духът му, или нещо друго, най-важно от съществото му, се рееше в пространството наоколо. Някак от разстояние усещаше всичко с по-голяма дълбочина и отчетливост.

Свечеряваше се и все по-често воден прах от вълните прехвърляше вълнолома. Дрехите им бяха влажни откъм страната на океана. Двамата отдавна не реагираха, когато голяма вълна се разбиеше в стената. Не се опитваха да се защитят от хладните пръски. Струваше му се, че през цялото време Карла едва забележимо се усмивка. Това укротяваше постоянното му желание да я притисне към себе си. Искаше му се да я вдигне високо над земята, да я понесе нанякъде. Не да тича, а да лети. Но усмивката й щеше да остане каквато беше, само ако правеше всичко бавно. Оставил се омагьосан на смътното чувство, което уверено ги направляваше. Сигурно защото беше едно и също за двамата.

– Искаш ли да се отбием при една приятелка?

– Добре.

– Не можехме да останем в хотела – отбеляза след няколко крачки Карла. – Знаеш как е в Куба. Забраните са много.

Пресякоха улицата без да се оглеждат. Зад тях се чу клаксон и шум на отминаваща кола. Минаха покрай къщата, на която всеки етаж беше като отделен ковчег. Построил я богаташ, изгубил сина си в крайбрежните води. Бил изяден от акула. Не я попита знае ли повече за историята. Туристическото любопитство можеше всичко да развали. Прекосиха още няколко улички. Отдалечаваха се от Малекон. Скоро Карла избърза напред, направи му знак с очи и влязоха в голям двор. Застана отстрани до сводестия вход. Карла говореше приглушено през отворения прозорец на отсрещната къща. Най-накрая стана ясно, че вечерта не е удобна за гости.

Продължиха без особено съжаление пътешествието си през вечерна Хавана. Горещият и влажен въздух правеше движенията им някак забавени. Всяка следваща крачка съдържаше смисъла на предишната. Не можеха и нямаха желание да определят накъде се движат. Пред всеки вход, сигурно заради прохладния ветрец откъм брега, бяха наизлезли деца и възрастни. Някои лежаха направо на тротоара, върху обикновени дюшеци. Други седяха или бяха се излегнали на стълбищата. Стигнеха ли някое по-тъмно място, Пламен се оглеждаше да разбере дали са сами. Но въпреки тъмнината навсякъде беше пълно с хора, едва дочакали да се появи лекият ветрец откъм океана. Разговаряха,смееха се, гледаха в тъмното. Странно беше, че наоколо почти нямаше градинки. Прекосяха ли нещо подобно на парк, оказваше се, че в средата му има паметник на Хосе Марти. И всяка палма беше осветена в негова чест. Ръката му постоянно се движеше по тялото й, замираше за кратко, и отново продължаваше странстванията си. Постепенно започна да изпитва леко безсилие. Вече подозираше, че в цяла Хавана няма да намери место, където да остане насаме с Карла.

По едно време, явно след доста колебания, тя рязко промени посоката. Ускори крачките си, и го поведе през по-тъмни улички. Вече не говореха, само вървяха със сплетени ръце, плътно притиснати. Бяха като залепнали един за друг. Накрая предпазливо влязоха в тъмен вход. Оказа се, че вътре направо гъмжеше от хора. Скоро се чувстваха като в претъпкан автобус. Стълбището беше осветено от мъждива светлина. Бавно се движеха между хората. Усмихваха се, извиняваха се, търпеливо понасяха чуждата близост. Промъкваха се, изчакваха да им отстъпят място, за да направят следващата крачка. Нагоре се виждаше само колкото да не настъпят някоя от двойките, насядали на всяко стъпало. Явно посадите – кварталните хотелчета за влюбени – бяха недостъпни не само за чужденец като него. Тук, във входа, бяха се приютили всички изпреварили ги бездомници. Пламен неволно залитна към двама негри с огромни мускули. Седнали един срещу друг, широко разтворили колена, смучеха шумно бърнестите си джуки. Измърмори извинението си, без да му обърнат внимание. Опрени към стената, заобиколиха следващата двойка. Жената седеше в скута на мулат с остригана до голо глава. Беше събрала пети зад гърба му. Двамата пушеха от една цигара с притворени очи. Жената я държеше между палеца и показалеца с щръкнали нагоре пръсти. Продължиха да се изкачват сред въздишки, охкания, възклицания. Наоколо седяха или лежаха хора с различен цвят на кожата. Всички бяха с лъскави от горещината гърбове и рамена.

Чувстваше се замаян от горещината, безкрайното бродене и миризмата на марихуана. Не беше сигурен, че някога ще открият свободно място. Отдавна му изглеждаше, че само щяха да се изкачват по-нагоре и по-нагоре. Тогава зад тях, сигурно два етажа по-надолу, се чу остро изсвирване и сподавен вик „полиция“ . Пренаселеното стълбище се оживи. Наоколо се изправяха, излизаха с нежелание от транса си. Скоро всички вече се изнасяха надолу.

Бяха останали последни, когато бавно заслизаха обратно. Той се ослуша в предверието, подаде глава навън. През цялото време му се искаше да предложи: нека останем. Сега е нашият шанс. В края на уличката се появи такси със запалени на дълги светлини фарове. Карла излезе навън, също видя таксито, дръпна го подканящо за ръкава на ризата. Пламен затича след нея. Таксито спря, без да му направят знак. Качиха се и мустакатият шофьор попита:

– Накъде?

– Към най-далечната и тъмна точка на Малекон – изрече той и посочи неопределено напред.

Поуспокоен постави ръка между бедрата на Карла. Роклята й вече не беше влажна, а направо мокра. Всичко до което се докосваше беше мокро, топло и подканящо. Простена от безсилие. Скоро вече проклинаше Кастро и Раул, че бяха осветели всички паркове на Хавана. Проклинаше заядливия портиер на хотела. Най-вече проклинаше онзи, който изсвири с пръсти и извика „полиция“. Навън, колкото и да се оглеждаше, не видя никакви ченгета. И сега всичко му изглеждаше подло, организирано нарочно. Само за да го напълнят с разочарование. Сега продължаваха да доливат от горчилката, въпреки че отдавна не побираше повече. Добре поне, че бяха на сигурно място в нощното такси.

Вече бяха прекарали доста време на задната седалка със сплетени бедра. Беше сигурен, че завистлив Бог го беше го проклел. Седеше до невероятната Карла, тя го поглеждаше с предани очи, а той не можеше да направи повече. Само я притискаше отчаян и я целуваше с бавни, уморени устни. Забравяше таксито и мустакатия шофьор. Пренасяше се в топла и влажна пещера. Там беше само желанието му, устремът да проникне по-навътре, в някаква отвъдност, където двамата щяха да са една плът. Тяло, което няма нужда от повече движения. Най-накрая замрели, успокоени. Илюзията изчезваше щом вдигнеше поглед. Отново беше уморен и несигурен. Искаше му се да попита шофьора какво да направи. Сигурно знаеше по-добре от него. Ще му плати колкото трябва. Имаше достатъчно пари. Беше богат човек в Хавана, където на улицата една фланелка се купуваше за десет долара, а ромът струваше стотинки.

Гледаше в огледалото за обратно виждане мустакатото му лице. Опитваше се да разбере може ли да му има доверие. Ще му помогне ли, ако му разкаже в колко абсурдна ситуация бяха се оказали. Или ще побърза да ги натопи пред първия полицай. Беше му достатъчно само леко кимване. Щеше да го разбере. Лицето на шофьора оставаше безизразно. Дори когато каза, че вече са стигнали най-далечната и тъмна точка на Малекон. Тук уличните лампи не светеха. Върховете на палмите в края на улицата се поклащаха. Най тях горе се виждаха само бледи звезди. Далеко отстрани сърпа на луната беше.като изрязан от каменна сол.

Слязоха от едната страна на таксито, пооправиха си дрехите. Плати с надежда, че ще чуе спонтанно предложение. Качвайте се обратно. Имам приятел в най-близката посада. Там не важат забраните за чужденци. Гледаше въпросително шофьор, съсредоточил поглед върху мустаците му. Подаде му подканящо още десет песос. Той погледна настрана, както му се стори с безразличие, докато прибираше парите. Дали не беше го разбрал или просто не искаше да му помогне. Лицето му остана безизразно. Повтори „грасиас, компаниеро“, когато таксито вече тръгваше.

Скоро се оказа, че хората наоколо бяха дори повече, отколкото в центъра на Хавана. Всички бяха излезли в горещата и влажна нощ. Седяха пред къщите си, без да реагират на появяването им. Наблюдаваха как се суетят и оглеждат полуголите хлапета, които скоро ги наобиколиха. Възрастен мъж с прокъсана сламена шапка се усмихна отдалеко. В устата му стърчаха само два раздалечени един от друг зъба. Направи вместо поздрав широко движение с костеливата си ръка. Някъде отстрани се чуваше шумът на океана.

Вече не прегръщаше Карла. Стоеше с отпуснати ръце. Очите му постепенно свикваха с тъмнината. Гледаше натам, където хоризонтът вече свързваше с несигурна светлина океана и небето. Седна на разкривения тротоар, стисна очи и отпусна брадичка към гърдите си. После се удари с юмрук в главата. Над него Карла се опита да му хване ръката. Погали го по рамото и седна до него. Обърна се към нея и отпусна лице на скута й.

Бяха заобиколени от хлапета и няколко възрастни кубинци със сламени шапки. Питаха ги дали могат да им помогнат. Пламен не отговаряше. Карла също не намираше подходящо обяснение. Накрая той погледна с едно око, все още в скута на момичето, и се засмя високо. Изправи се, подаде ръка на Карла също да стане. Продължи да се смее. Рамената му потрепваха, махна с ръка пред лицето си. Пристъпваше като замаян и продължаваше да се кикоти. Тогава мъжете със сламени шапки и техните полуголи хлапета се поуспокоиха. Без да разберат точно как, всичко с двамата непознати беше започнало да се оправя. Тогава някой отбеляза с усмивка, че Пламен не трябва да се безпокои за каквото и да било, защото е с най-красивото момиче в Хавана.

– Не, в света – реагира той. – Тя е най-красивата в света.

– Най-красивата в Хавана – обади се беззъбият старец – означава и най-красивата в света.

– Ама наистина в целия свят – увери го със сериозно изражение едно от хлапетата. – Повярвай ми, чужденецо.

Всички наоколо закимаха в знак на съгласие. Двамата се обърнаха, помахаха за сбогом, и прегърнати вече се отдалечаваха по Малекон. Безкрайната улица покрай океана, на която отново щяха да потърсят свое местенце.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (2)

- 31-07-2011|Елица Марчева - Палми Ранчев "Малекон"

Тъпотия, посредствена измислица, подражание на кого ли не от описващите Хавана автори...

- 31-07-2011|pangelov - прозата

на Ранчев е една от много различните като стилистика и внушителни като достоверност според моето разбиране. Аз много се съмнявам, че твореца на горния постинг изобщо е прочел финала особено, който е твърде далеч от Хавана или описание на социалната действителност. Всичко е изключително лично ( разбира се с необходимата доза изместване),което би могло спокойно да се случи в София при смяна на сцената. Дори може би е точно София преди, в определен аспект.

"Далеко отстрани сърпа на луната беше.като изрязан от каменна сол." Това изречение да беше останало е напълно достатъчно, за да кажа браво!

В отговор на един въпрос ...

Автор: Александър Кертин

По повод „Каруцата – след коня“:

Полина Георгиева:

Г-н Кертин, наистина интересен текст, съдържащ много истина за промиването на мозъци, което се случва в българските училища и насаждането на неистински образ за някаква велика уникална България. Ще е много полезно ако развиете предложението си конкретно как да се случи това мислене за нова организация на училището от страна на елита. Интересно е и кой според вас е елита.

Имам и една забележка: икономическите коментари по отношение на плоския данък и бизнеса в страната звучат популистки, не са задълбочени и нямат отношение към темата.

Александър Кертин:

Отговарям на въпросите, зададени ми от Полина Георгиева с известно закъснение. Надявам се да бъда извинен – по това време на годината всеки ден отговарям на въпроса: „Господине, аз за колко се оформям?“ Както казваше Йордан Радичков – „Всеки с грижите си, читателю!“

Нека първо отстраним малките недоразумения, преди да са станали по-големи. Не съм коментирал икономически проблеми, както ме разбира Полина Георгиева. Коментирам един културен и социалнопсихологически феномен, когото можем да наричаме колективен манталитет или народопсихология. Това е нещо, което се очертава по-ясно, когато е гледано от разстояние, без това разстояние да е непременно физическо. (След пребиваването си в САЩ Владимир Трендафилов находчиво обозначи културнопсихологическата ни специфика с израза „народопсихологически похлупак“.) Позволявам си да иронизирам склонността ни да пренасяме механично някакви модели (не само икономически) с надеждата те да заработят така, както ТАМ, където сме ги наблюдавали; а понякога – и да работят ВМЕСТО НАС. В настоящия момент забелязвам такива – иначе искрени – пориви у някои хора, самопровъзгласили се за възродители на българското образование.Тук ще кажа нещо важно, според мен, като го подчертавам с две дебели черти и една лъкатушна: нищо не може да замести човека-учител, учителя-гражданин, в системата на образованието; не може да го замести както в учебния процес, така и когато са нужни идеи за реформи в образованието! Защото децата, подрастващите, възприемат ценностите като въплътени в човешко поведение, така да се каже, „на живо“. (Това значи и чрез изкуството, създавано във формите на живота, към което причислявам и музикалната сцена с нейните „герои“.)

Но и когато коментирам икономически проблеми по този „популистки“ начин, се облягам на компетентните анализи на икономисти, разбира се, правени от гледна точка, релевантна на моята. Грубо казано, това са икономисти, които избягват повърхностните оптимистични прогнози, основаващи се на числа. Ще цитирам един от тези икономисти – Димитър Бъчваров, който в разговор с проф. Калин Янакиев казва следното: „Като характерна черта на новите леви (от бившия съветски лагер) някои посочват отказът от реформи, генериране на дефицити и трупане на държавни дългове. Бих коригирал тези твърдения с това, че левите отказват само реформите, намаляващи броя на хората, зависими от даващата държава. Ако някаква реформа разширява тази зависимост, социалистите я провеждат без колебания, независимо дали тя е смятана от теоретиците за лява или дясна. При управлението на Станишев у нас беше въведен плоският подоходен данък от 10%, корпоративният данък беше намален също на 10%, а данъкът върху дивидентите бе намален на 5%. Това по същество е сериозна и дори смела реформа в икономическата сфера, която някои прибързано обявиха за дясна, че дори и за крайно дясна. Но резултатите от нея опровергават тези твърдения. Тя увеличи превеса на тежестите от преките към косвените данъци. Така над 70 на сто от хазната сега се пълни от масовия потребител, т. е. от хората с нисък или среден доход. Същите, които ползват дребни субсидии, повече или по-малко са зависими от държавата и гласуват за левите партии. От друга страна тя превърна България в страна с офшорен данъчен профил. Намали се „цената“ и се улесни прането на пари, с което „лявата“ олигархия остава недосегаема и след падането на лявото правителство.“ (сп. „Християнство и култура“, год. IХ (2010, брой 4/51).

Този анализ показва какъв е крайният резултат при разпределението на ресурсите чрез един финансово-икономически модел, който на пръв поглед изглежда чисто икономически и общополезен (или универсален). Макар да изглежда такъв, емпиричният анализ може да разкрие за кого работи той у нас – за олигархията, рекрутирана от средите на „по-равните“. Нека сега се абстрахираме от обстоятелството, че някои от нас са в „топла“ връзка с „лявата“ олигархия, а други са в по-хладни отношения с нея. Говорим за пари, защото образователните дейности трябва да се финансират, засега – главно от ДЪРЖАВАТА. Става дума, следователно, и за учителските заплати. Не за моята – аз ще работя още малко – а за заплатите на тези, които сега са в университетите и от които се очаква да заемат нашите места. Пак ще повторя: много са „обществениците“, които кроят планове за училището, за това какви трябва да бъдат и какво трябва да правят учителите; но твърде, твърде малко са желаещите да станат учители!

Разбира се, можем да разглеждаме проблема за държавата и икономиката и във философско-исторически план. Тогава икономическият проблем се превръща във фундаменталната дилема на човека, поставен между „милостивата“ власт и непоносимата духовна свобода. Но това е друга тема – темата на „Великия инквизитор“.

На свой ред аз бих могъл да попитам – а какво е това „популизъм“? Нещо лошо ли е, кога и къде се е проявил като нещо лошо? И най-важното – за кого? На тези въпроси е трудно да се дадат ясни отговори, подкрепени с конкретика. Очевидна е, обаче, честата употреба на тази дума в политическите борби. Не трябва ли да бъдем по-предпазливи, когато употребяваме дума, свръхнатоварвана като инструмент в борбите за власт? Ние нали не се борим за власт? Ако се „борим“ за нещо, то е за възможния контрол върху властта, следователно, и за контрол (и самоконтрол) при употребите на езика на властта. За да не се окаже, че със самото си говорене сме се поставили в позиции, изоморфни на позициите на някои партии.

Сега да минем на въпроса кой, според мен, е „елит“.

Това понятие е доста старо, поне като „идеален тип“. Ние по –възрастните, сме го научили в комунистическо време, когато ни обясняваха, че Парето, Моска и Михелс, мислят „ненаучно“. В исторически план, доколкото знам, неговият социално-културен обсег е фиксиран за пръв път в Закона за единното вероизповедание от 1662 г., приет от английския Парламент. След като в молитвеника на Томас Кранмър са направени над 600 поправки, с този закон „елитите“ са били задължени да го подпишат, което на практика означавало, че е постигнат консенсус относно ценностното ядро на англо-протестантската култура. Законът задължавал следните социални групи: духовниците от всички равнища, всички стипендианти в колежите, университетски преподаватели и служители в техните администрации. Разбира се, в консенсуса участвали на първо място тези, които са гласували споменатия закон.

Днес, колкото и по-сложна да е социалната структура и по –динамични – взаимодействията между различните полета вътре в обществото, както и междукултурните такива, можем да очертаем, в най-общи линии, обсега (референта) на „елитите“.

Това са:

1. хората, които вземат управленски решения, засягащи големи социални групи (народни представители, правителство, партийни функционери от по-високи нива, висши чиновници в държавната администрация – които, впрочем, са задължени с по-малки осигурителни вноски и се пенсионират по-рано, но с по-големи пенсии!);

2. хората, които формират обществено мнение чрез „класическите“ медии за масово осведомяване (собственици на медии, включително фолк-певицата Десислава, която тези дни стана собственик на „телевизийка“), главни редактори, програмни директори, водещи журналисти и лица с постоянно присъствие в медиите като Азис, Камелия, Евгени Минчев, Владимир Каролев; въобще всички, които произвеждат образите на социалния свят и го обясняват на „обикновените“ българи като мен);

3. хората, които произвеждат научно знание, (в университетите, в Академията на науките и в други научни „центрове“ – за изследване на демокрацията, за либерални стратегии и т.н.);

4. хората от някои неправителствени организации, от различни фондации като типични елементи на гражданското общество;. (например фондация „Комунитас“, чиято програма „1000 стипендии“ има мисията „да допринесе за стабилизирането и развитието на гражданското общество в България“; или Институтът за изследване на близкото минало, чиято мисия е постигането на научни резултати, „които да се превърнат в опора на една перспективна обществена педагогика“; или Дружеството „Морал, етика и гражданско образование“, което обявява в своя сайт, че ще работи „за обучение на младите българи в морал, етика и гражданско образование“.)

Обобщавам така: елитите имат различни, повече или по-малко специализирани функции по организацията и управлението на хората с икономически средства и чрез тяхното съзнание, иначе казано, които упражняват власт в една или друга форма. И питам: Защо група хора от различни културни институти могат да се съберат в една зала, за да слушат Джовани Леви, да му задават въпроси и да изслушват търпеливо и благосклонно неговите отговори; а не могат същите хора да се съберат в същата зала, да си задават въпроси относно училищното историческо образование и да се изслушват едни други търпеливо и благосклонно?... Не знам, може би защото са „елити“, а училището, все пак… е, не е това, чрез което те искат да служат на свободата, прогреса и цивилизацията.

Преди няколко години Национален клуб „Родолюбие“ със съдействието на Министерството на образованието, Историческия факултет на СУ „Климент Охридски“ и още няколко институции предложиха на учителите тема за конкурс: „Каква България представяме на нашите деца?“ Защо днес същите институции не се включат в „конкурса“? Обстоятелствата са изключително благоприятни – и министърът е историк, и ректорът на университета е историк. Проф. Сергей Игнатов и проф. Иван Илчев, според мен, би трябвало да се интересуват от това дали учениците усвояват думата „мит“ като логически, познавателен инструмент; или възприемат българската история като мит, излизайки от средното училище подготвени да „бранят“ тази история като налитат на бой.

А това е най-краткият ми отговор на въпроса: Кой е елит? Проф. Сергей Игнатов и проф. Иван Илчев са елит. А аз не съм. Елитът ТРЯБВА ДА ЗНАЕ как да се случи мисленето за нова организация на „обществената педагогика“. А аз трябва да знам как да се организира учебния процес в моето училище. И, съответно на моята специализация, да имам идеи за структурата на учебното съдържание по история и цивилизация.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Какво е да си български писател

Автор: Кристин Димитрова

Преди десетина години, когато заедно с двама фулбрайтъри от България – Владимир Трендафилов и Владимир Левчев – направихме литературно четене в Чикагския университет, поетът Марк Странд, който беше сред публиката, попита:

– Какво е чувството да пишеш за осем милиона читатели?

Този интерес към числата ми дойде неочаквано. Нямах готов отговор, а по-късно щях да разбера, че въпросът на Марк Странд е едно от онези неща, които се видоизменят във времето; нарастват, задълбочават се, представят се в нова светлина, но никога не отпадат като проблем. Нещо като ролята на религията в сексуалните отношения. Или обратното.

Отговорих му, без много да се колебая, че да пишеш за осем милиона, е същото, като да пишеш за триста.

Помислих си, че всекидневното ми съжителство с писането едва ли е много по-различно от това на другите автори по света. По тролеи и автобуси бързам да нахвърля някое наблюдение. Вадя от чантата си тетрадка, прехвърлям страници, мъча се да остана незабелязана, хартията шумоли, в крайна сметка се оказва, че всички ме гледат и по очите им разбирам, че ме мислят за особена. Особена по един клиничен начин.

Или: нощем, когато всички останали от дома са си легнали, прекарвам часове пред компютъра в търсене на решение как точно постъпват героите ми, накрая написвам нещо, а на сутринта се събуждам с мисълта, че новите редове са ме изправили пред още по-голям проблем.

Или: между два учебни часа в Университета се връщам към започнатото стихотворение, претеглям отново всяка дума, мъча се да уловя някоя умна мисъл от невидимата тъкан на света и в момента, в който на вратата се появят студенти, се правя, че преглеждам контролни. Защото всеки с удоволствие нарича себе си „поет“, но никой не иска да го хванат как пише поезия. По същия начин много хора искат да бъдат писатели, но не са склонни да отделят време за това.

И за осем милиона да пишеш, и за триста, усилието, страхът и вълнението, предполагам, са едни и същи. Те са там дори когато пишем писмо, а то обикновено е предназначено за един-единствен човек. Така отговорих тогава.

Междувременно в самия въпрос на Марк Странд настъпиха промени. Населението в България от осем милиона стана на седем и половина. Колко от тях четат? Според данни от изследване на читателските нагласи в България, проведено от агенция „Алфа рисърч“ за миналата година, 27.4% от хората у нас не четат изобщо, а 14% смятат, че по принцип няма смисъл да се купуват книги. Развива се мнение сред най-младите, че от литературата нищо не може да се научи, а който чете, е изостанал от живота. Телевизията, социалните мрежи в интернет, филмите и компютърните игри за много от тях са по-престижни занимания. И докато първите три са медии, остава въпросът какво научаваш от една виртуална война с мечове, при която героят може да тича дни наред, без да се умори, а убитите се връщат на екрана с право на следващ живот. Нали все пак, според Сократ, разбирането беше най-голямото добро за човека, а невежеството – най-голямото зло?

Продължаваме да се взираме в кладенеца на статистиката, за да видим какъв дял заема българската литература в любовта на четящите. От по-горе цитираното изследване се разбира, че тези, които четат всеки ден, са 9.5%. Според анкета от 2005 г. само 4% от всички любители на книгата у нас посягат към българска литература. Не знам доколко този процент се е изменил за пет години, нито в каква посока е еволюирал, но ако сметнем числата такива, каквито са, се получават 28 500 редовни читатели на българска литература.

Как се е стигнало до тази ситуация? Нима човек не иска да прочете нещо за себе си на собствения си език? Тук ние, българските автори като цяло (ако такова единство на автономни индивиди въобще може да бъде съставено), имаме пряко участие. Чуждестранната литература по всеобщо мнение у нас е свързана с нещо проверено, клинично изпробвано върху други хора и годно за ползване. Докато българската литература като че ли е наплашила читателите с амбициите си. Разпитвала съм по този въпрос. Хората се страхуват, че авторът държи по-скоро да блесне със сложната си експерименталност на някой конкурс, отколкото да бъде прочетен. Че книгата не е написана за тях и няма да се разпознаят в никой от героите. Че ще липсва мимезис в аристотеловия смисъл на думата. Този масов стремеж на авторите да атакуват канона, заобикаляйки читателя, има своето просто обяснение. И то е в недоверието на самите автори, че читателят съществува. Мисля, че през последните години поуките са направени и двете страни започнаха да се търсят.

Предимството на преводните издания на нашия пазар има и друго обяснение, което е извън властта на българския писател. Те идват като съобщения от по-висока инстанция, от бързата лента по магистралата на мисълта. Тук не искам да поставям под въпрос огромния, несъмнен принос на превода за българската култура. Говоря за общия поток с качество от алфа до омега, който изпълва книжарниците ни. И докато българските книги се борят за място на лавицата, преводните са вече там с недостижими надписи на задните си корици: „Преведена на 36 езика“, „Най-добра книга за годината според еди-кой си световен вестник“ или „Никой автор от неговото поколение не е имал толкова могъщо интелектуално присъствие.“ Следва подпис на някой друг автор, когото сме чели. Книгите отвън идват, подпечатани за качество от толкова високи институции, че читателите, дори да не харесват даден текст, хвърлят вината върху себе си и четат наново, търпеливо и внимателно, докато разберат какво трябва да му харесат. Далеч извън нас има центрове на излъчване на стойности, които говорят за всички автори на света, но никога нямат предвид всички автори на света. И тези автори, които няма как да присъстват в полезрението им, са поставени в положението на вечни ученици. Не съм убедена, че явлението „Одисей“ би било възможно, ако Джойс пишеше на български и на 16 юни 1904 г. Леополд Блум се разхождаше из Пловдив.

В крайна сметка става така, че ние знаем за културата на големите държави много повече, отколкото те за нашата. Например, когато Майкъл Кънингам пише за Вирджиния Улф, той няма нужда да обяснява коя е тя. Ние ще го разберем, защото Вирджиния Улф е талантливо преведена на български, изучавана е в университета и на моменти имитирана. Четена, възхвалявана и нечетена, но задължително позната. Ако някой в България обаче напише текст с главен герой Иван Вазов, първата реакция на всички ще бъде: „Кой е Иван Вазов?“. Отговорът би могъл да бъде: „Основополагаща фигура в българската литература“. От това на никого няма да му стане по-ясно. Американци без обяснения се позовават на своята декларация за независимост, англичани ме питат нима не съм разпознала скрития цитат от Шели, руснаци очакват, че се ориентираме във властовите борби между Сталин и Берия. В същото време тези от нас, които се надяват текстовете им да бъдат забелязани в чужбина, се стремят да избягват реалните фигури и събития от българския обществен живот, защото предварително си представят как книгите им ще бъдат накичени с обяснителни бележки. Чувството, че принадлежиш към малък език, постепенно те води към неприятна пресметливост в детайлите.

Наскоро участвах в журито на младежки литературен конкурс. Очаквах да прочета за нещо, което младите автори са видели около себе си в света, впечатленията им от живота до този момент. За своя изненада се запознах с герои, като Том и Ани от село Литъл Хоуп, стария майстор чичо Дейвид, болния Лукас, малката Емили, мъртвата Елеонора, Алиса Франклин, която разговаря с някакъв вътрешен глас, и писателя Крис Колвън, който е избрал парите пред истината. Имената Алекс и Еми се ползваха с особена популярност, защото компромисно пускаха мост между заявената си тукашност и необявената си чуждестранност. Странно е, че Том и Ани от село Литъл Хоуп успяваха да вдигнат стила на автора. Другите му/й текстове, които се занимаваха с родната среда, нито знаеха как да почнат, нито как да свършат; и като цяло се люшкаха в избора си на думи открай докрай. Една скрита емиграция протича дори на местна територия. Маската на англоезичната литература носи самочувствието на англоезичната литература заедно с цялата й увереност, че и една простичка история може да бъде поставена като важен проблем. Изправя характерите. Вади героите от всекидневието, разбирано като гротеска, и им дава величието да си блъскат главата с важни дилеми. Разбира се, участниците в конкурса са съвсем начинаещи писатели и неясно какви читатели, но ако са съмнителни като литературен пример, като социален са доста красноречиви.

Вносното име помага и върху корицата. През бурните 90 години на миналия век, когато добрият тираж на книгите е бил 100 хиляди, за разлика от днес, когато е петдесетина пъти по-малко, много хора пишеха книги-игри и зодиакални тълкувания под чуждестранни псевдоними, за да спечелят някой лев. Книгите им се продаваха със скоростта на преводната литература. Най-странното е, че тази кражба на авторитет сякаш мина незабелязано. Поне аз не чух някой да се оплаче от нежелани разлики в качеството. Това намятане с мантията на чужди литератури не е от вчера у нас. Особено характерно е за неукрепнали в традицията ни жанрове, като криминалния роман, например. Вероятно за каквото и да говорим тук, половината от отговора е в традицията.

Да видим сега как изглеждат нашите имена в чужбина. Миналата година ми се случи нещо странно. Случайно научих, че испански поет превел някакво стихотворение за моряци от ирландски автор, но после се усъмнил, че това стихотворение може и да е мое. Описал случката в блога си. Тази история отначало ме разсмя. После потърсих на английски „Поверия“ – единственото си стихотворение с моряци – и го открих на международен сайт за поезия, подписано с името на преводача и съставителя на ирландската ми книга „A Visit to the Clockmaker“. Този прекрасен човек и поет – светла му памет – също нямаше нищо общо с подмяната, защото е покойник от пет години. Оказа се, че негов приятел решил да му направи съмнителна услуга, приписвайки му авторство на нещо, което той е превел. Но това не е важно в случая. Въпросното стихотворение в английски превод стои под мое име на сайта на „Литернет“ от 2006 г. насам. В момента, в който се появява като произведение на ирландец, обаче, то бива преведено на испански. Намерих го още преведено и на турски, а също и на сайта на някакъв индиец, който го препоръчваше като стихотворение на седмицата. Паникьосах се. Започнах да пращам писма, настоявайки името ми на автор да бъде възстановено или преводите да се махнат. От турския и индийския сайт не получих отговор, а човекът, подменил името ми в Ирландия, ми писа, че ми правел услуга, защото това бил единственият начин мое стихотворение да се появи на престижен уебсайт като този. Попита ме къде ми е благодарността. Всъщност, пазя писмата. Накрая нещата успяха да стигнат до приличен финал. Мои приятели от Англия, България и Щатите го засипаха с възмутени писма. Междувременно успях да се свържа с въпросния престижен сайт. Оказа се холандски. Помолих или стихотворението ми да бъде изтрито от ирландската секция, или да бъде преместено в българска секция, каквато, за свое съжаление, не успях да открия при тях. Беше ми много интересно как ще постъпят. На другия ден стихотворението ми беше изтрито.

Границите на Европа паднаха за нас, но вместо да открият лицето ни пред света, откриха един неясен силует, който тепърва ще трябва да изписва чертите си. Не съм убедена, че българската държава прави всичко по силите си да преодолее културното ни отсъствие. Не съм убедена дали го осъзнава. Не съм убедена дали ние самите го осъзнаваме. Когато става дума за представяне на българска култура, обикновено церемонията започва с народни песни и танци и завършва с тракийските златни съкровища. Или фолклор, или траките. Всичко останало, постигнато с индивидуални способности и усилия, изтича някак си между тях, като зрънца от пясъчен часовник без дъно.

Преди години, отново на рецитал в Америка, едно момче ме попита: „Какво точно е българското на вашите стихотворения?“ Отговорих му, че те са писани от мен за неща, които съм видяла около себе си. Това прави ли ги достатъчно български, попитах аз. Той не изглеждаше убеден. Трябваше му още нещо. Тогава се сетих. „Да не би да очаквахте да се появя с национална носия или нещо такова?“ „Да – закима той и се усмихна с леко неудобство. Признавам си, че точно това очаквах.“ Имах ли основания да се засегна от думите му? Честно казано, не. През 90-те, когато България беше фокусна страна на Лайпцигския панаир на книгата, групата ни беше предвождана от гайдар. Представете си Филип Рот да отиде на литературно четене, придружен от клезмер оркестър, и ще видите колко странно е това. Получава се така, че някои държави произвеждат литература, а други – антропология.

Разбира се, за да присъстваш реално на големия литературен форум, ти е необходим преводач и издател. За съжаление, никой преводач от български не може да се изхранва от преводите си. Българските филолози по света са изключително редки специалисти, владеят един крайно сложен в глаголните си форми език и голяма част от работата им има чисто радетелско естество. Или, както моят приятел, писателят и преводач Рейнол Васкес казва: „Има много изтънчени начини да умреш от глад. Един от тях е като специалист по български език“. Едва ли съществува страна, в която човек да може да си създаде някаква по-цялостна представа за написаното в България от издадените там книги. Много пъти дори се работи на квотен принцип: „От това поколение вече имаме един, дайте някой класик и един по-млад“.

Тук е мястото да кажа, че съм получавала много актове на внимание от различни места по света. Това са били подаръци; покани с изцяло осигурени пътни и престой, които не съм имала възможност да върна. Не съм връщала не защото не съм искала, а точно поради причината, заради която и българските автори толкова рядко намират път навън: у нас липсват ежегодни срещи, фестивали, институции, които да се грижат за присъствието ни в световната мрежа на обмен. Мисля, че в момента става ясно колко необходим е този литературен семинар, който Елизабет Костова организира у нас и на която искам да благодаря. С признателност споменавам и колегите си в Англия, Германия, Ирландия, Каталуния, САЩ, Сърбия, Словения, Холандия, Хърватия, Швейцария, Швеция и т.н. Изреждам имената на страните по азбучен ред, защото когато става дума за жест на добра воля, е невъзможно и вулгарно да се определя кой колко е дал. Хората там не са имали деловата необходимост да се запознаят с мен, но все пак са потърсили среща. И не са прочели направеното от мен като някаква интеграционна квота, мостра за настроенията на Балканите или пример за творчеството в постсоциалистическите страни, а като нещо лично. Като нещо, написано от човек за други хора.

Всъщност, не знам по-добра дефиниция за литература.

Бел. ред. Лекцията на Кристин Димитрова е произнесена на созополския семинар по творческо писане на фондация „Елизабет Костова“ в края на май т. г. Повече на www.ekf.bg/sozopol.

Източник

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (5)

- 26-06-2010|Кольо - колко

в колко сайта излиза този материал

- 28-06-2010|Гост

Аз, като седна някъде с приятели, си говорим за това, което става около нас, за нашите проблеми. Ако вземем да си говорим за проблемите на латиносите в САЩ, значи около нас няма нищо!

- 01-07-2010|Атанас Василев

Явно сте разбрали, какво е искал да Ви каже с въпроса си поетът Марк Странд, защото лекцията ви съдържа отговора.

- 23-07-2012|Christina

Всъщност не пишете за осем милиона, а наистина за триста (300)души.

- 23-07-2012|Иван Рангелов

Те дори не са и триста (300) души - горките читатели.

Много често са около 150 (сто и петдесет).

Казала го е самата Кристин Димитрова в едно интервю през 2010 г.:

Питат я:

"Вашето обяснение на парадокса: българите не четат бг литература, защото книгите не са хубави или българите не четат, защото просто не се интересуват от литература?"

И жената, горката, сравнително честно отговаря:

"- Страхувам се, че българите не могат да видят себе си в повечето български книги. Много хора пишат без конкретни детайли, за да не си преградят пътя за чужбина, други искат да шашнат света с някакви самобитни декорации, трети търсят възторжената оценка на собствената си група, която се оказва съставена от 150 твърди читатели. Накрая човек взема книгата в ръце и иска да разпознае поне някакъв проблем или герой или детайл от живота си, а всичко, което вижда, е как авторът повтаря “аз, аз, аз”."

Колапсът на сложните бизнес-модели

Автор: Клей Шърки

Миналата година аз проведох една беседа за годишното събрание на група телевизионни мениджъри. От разговора след това стана ясно, че за тях е ясно, че важният въпрос е не дали Интернет ще промени бизнеса им, а по-скоро каква ще бъде формата и темпото на тази промяна. Изхождайки от това разбиране, те се безпокояха от един много по-практически въпрос: кога, питаха те, онлайн-видеото ще започне да носи достатъчно приходи, за да покрие сегашните им разходи?

Този въпрос е показателен за много неща. Той е много труден за отговаряне, не само защото отговорът едва ли ще направи някого щастлив, но и защото предпоставката, от която той изхожда, е много по-важна от самия отговор.

В изходната информация тук има преди всичко два особено важни компонента. Първият е, че по-голямата част от телевизионните програми днес се правят от фирми, работещи по нормални бизнес-модели, тоест за печалба, а за създаване на печалба по принцип има само два начина: или приходите да се повишат над нивото на разходите, или разходите да се намалят под нивото на приходите. Вторият е, че за много медийни бизнеси, този втори начин е напълно недостъпен.

Тук ще се опитам да обясня защо.

* * *

През 1988, Джоузеф Тейнтър написа една книга, озаглавена Колапсът на сложните общества. Тейнтър разглежда няколко общества, които постепенно са достигнали едно ниво на забележителна изтънченост, а след това внезапно са се срутили: римляните, маите, обитателите на каньона Чако. Всяка от тези групи е притежавала богати традиции, сложни социални структури, високоразвити технологии, но въпреки изтънчеността си всички те са се провалили, оставяйки жителите си в бедност и нищета, и оставяйки след себе си почти само места на бъдещи археологически разкопки, като свидетелства за отминало величие. Тейнтър си задава въпроса дали зад тези внезапни колапси не се крие някакво общо обяснение.

Отговорът, до който той достига е, че тези общества са се разпаднали не въпреки културната си изтънченост, а заради нея. Съкратена във възможно най-голяма степен, тезата на Тейнтър изглежда така: група хора, чрез една комбинация от социална организация и късмет с околната среда, се оказва снабдена с излишък от ресурси. Управлението на този излишък прави обществото по-сложно – селското стопанство насърчава развитието на математически способности, стопанските сгради получават нови конструкционни форми и т. н.

В началните фази, маргиналната стойност[135] на това усложняване е положителна – всяка частица сложност се изплаща повече от достатъчно чрез повишаване на добивите – но с времето законът за намаляващото се възвръщане намалява маргиналната стойност, докато накрая тя изчезне напълно. От този момент нататък всяко допълнително усложнение е чист разход.

Тезата на Тейнтър е, че когато елитните членове на едно общество започнат да прибавят към социалните структури прекалено много нива на бюрокрация или да изискват прекалено много данъци, в края на краищата те извличат всичката възможна стойност, която им предлага съответната околна среда, плюс още нещо, което всъщност не е налично.

Това „плюс още нещо“ е онова, което причинява трудностите. Сложните общества се срутват, защото когато се появи някакво ново предизвикателство, те са станали прекалено сковани, за да успеят да отреагират. Погледнато ретроспективно, всичко това може да изглежда малко озадачаващо. Защо тези общества не са успели да се реорганизират до някакви по-прости форми? Отговорът, който Тейнтър дава, е възможно най-простият: когато обществата не успяват да реагират на обедняващите условия чрез някакво организирано опростяване, то това е не защото те не искат, а защото не могат.

При такива системи просто няма начин нещата да се опростят – цялата постройка се превръща в огромна, заплетена система, съвсем не лесна за променяне. Тейнтър не разглежда внезапната липса на сцепление в такива общества като трагедия, нито пък като грешка – „в ситуацията на намаляваща маргинална възвръщаемост, колапсът може да се окаже и най-подходящата реакция“, е собствената му безмилостна фраза. Освен това, дори и когато могат да бъдат извършени някакви умерени промени, обичайната реакция срещу тях е съпротива, тъй като те разстройват плановете на елитите.

Когато стойността на сложността стане отрицателна, едно общество, измъчвано от неспособност за промяна, си остава също толкова сложно, колкото е било преди това – чак до момента, в който то се опростява по внезапен и драматичен начин, тоест до момента на внезапния му колапс. Колапсът не е нищо друго освен последната оставаща възможност за опростяване.

* * *

В средата на 90-те години аз получих телефонно обаждане от приятели от ATT, които ме молеха да им помогна да изследват възможностите на зараждащия се тогава уебхостинг[136]-бизнес. Те смятаха, че прочутото правило на ATT за петте десятки (услуги, които функционират в 99.999% от времето), ще има определена ценност, но не можеха да разберат как сумата от 20 долара месечно – обичайната цена за тази услуга по онова време – може да покрие разходите за добрия уебхостинг, а още по-малко да създава някаква печалба.

Аз започнах да им описвам уебхостинга, който ползвах тогава, включително и процеса на създаване на уебсайтове на локален компютър, качването им на сървър и проверката на това дали в целия процес не са се разрушили някакви връзки.

„Но ако нямаш междинен сървър, ти ще променяш нещата директно на реалния сайт!“ Те ми обясняваха това с тона на човек, обясняващ на малко дете защо не може да се пие белина. „Да, това е ужасно“, отговорих аз. „Понякога сървърите пропадаха и ние трябваше да ги пускаме отново и да започваме цялата работа отначало.“ От другата страна ми отговориха с онзи вид дълго мълчание, характерно за конферентните телефонни разговори, при които цяла една група е спряла да говори, за да може да размисли.

Хората от АТТ бяха разбрали напълно правилно, че приходите, генерирани от клиенти, плащащи по 20 долара месечно, не могат да покрият разходите за добър уебхостинг. Онова, което те не бяха разбрали – и всъщност бяха професионално неспособни да разберат – беше, че функциониращото решение, някъде около 1996, беше да се предложи хостинг, който не е много добър.

За хората от АТТ това беше нещо не толкова тягостно, колкото по-скоро объркващо. Приключихме разговора, и всички бяха много любезни, но беше напълно ясно, че от него няма да последва консултантски хонорар, защото това не е пазар, в който те биха могли да навлязат – не защото не искаха, а защото не можеха.

Би било лесно решението им да се разглежда като недалновидно и късогледо, но това заключение игнорира реалностите на културата. В продължение на един век културата на АТТ е насърчавала – и настоявала на – възможно най-високо качество на услугата; те бяха създали своя собствена електрическа мрежа, за да поддържат в изправност телефоните централи дори в случай на спиране на тока. АТТ, като повечето организации, не може да е добра в онова, в което е добра, но същевременно да бъде добра и в противоположната посока. Бизнесът на уебхостинга, поради факта, че той следваше модела „простотата на първо място, качеството след това“, представляваше не просто някакъв нов пазар, той изискваше нови културни императиви.

* * *

Д-р Ейми Смит е професорка в Департамента за машинно инженерство към MIT, където тя ръководи развойната лаборатория, наречена още D-Lab, която се занимава със създаването на евтини и прости инженерни решения за развиващия се свят.

Едно от основните правила, към които тя се придържа в работата си, е следното: „Ако искате едно нещо да бъде 10 пъти по-евтино, то махнете 90 процента от материалите.“ Производството на медийни продукти в наше време е нещо такова, само че вместо думата „материали“ тук трябва да се използва думата „труд“.

* * *

Преди около 15 години, кривата предлагане-срещу-търсене в сферата на медиите започна рязко да се извива нагоре, с един предсказуемо противоположен ефект върху цената. Оттогава насам, цял един батальон от медийни елити се е подредил и повтаря в хор, че буквално утре ще започне да се случва точно обратното.

За да посоча тук само няколко, напълно случайно подбрани примери, миналата година Бари Дилър от InterActiveCorp каза по повод нещата, които човек може да намери в мрежата: „те не са безплатни, и никога няма да бъдат“, Стивън Брил от Journalism Online каза, че потребителите „просто отново трябва да свикнат да го правят [да плащат за материалите от Интернет], а Рупърт Мърдок от News Corp каза, че „потребителите в мрежата ще трябва да плащат за нещата, които гледат и ползват.“

Дилър, Брил и Мърдок изглежда изказват един много простичък факт – че ние ще трябва да им плащаме – но всъщност този факт не е факт. Тук става дума за избор, и то избор, който неговите защитници рядко произнасят в пълната му форма, защото ако го направят, нещата биха прозвучали горе-долу така:

„Интернет-потребителите ще трябва да плащат за онова, което гледат и ползват, защото ако не го направят, ние ще трябва да престанем да произвеждаме медийно съдържание по скъпите и сложни начини, по които сме свикнали да го правим А ние не знаем как да направим това.“

* * *

Един от интересните въпроси относно тезата на Тейнтър е дали пазарите и демокрацията, основните механизми на модерния свят, ще ни позволят да избегнем колапса, предизвикан от сложността, чрез непозволяване на която и да било от елитните групи да получи пълен контрол. Това, както той казва в книгата си, е открит въпрос. Налице е обаче поне един елемент на комплексното общество, който не може да бъде достигнат нито от пазарите, нито от демокрацията – и това е бюрокрацията.

Бюрокрациите временно прекратяват действието на Втория закон на термодинамиката. В една бюрокрация е по-лесно да се направи един процес по-сложен, отколкото той да бъде опростен, и е по-лесно да бъде създадено някакво ново препятствие, вместо да бъде отстранено едно старо такова.

През есента на 2007, видео-комедията В майчинство, дотогава предлагана по мрежата, направи своя дебют в телевизията. В майчинство беше започнала като серия от кратки видеоклипове, като зрителите можеха да изпращат смешни истории от собствения си живот и да гласуват за любимите си серии. Тази тактика генерираше добри идеи на ниска цена, а освен това правеше шоуто особено ценно за зрителките му; неговият лозунг беше : „От майки, за майки.“

Преходът към телевизията беше потвърждение на тази техника; когато ABC стартира публичния форум за новата телевизионна версия, на потребителите беше казано, че обратната информация „може да се превърне в източник на вдъхновение за сценаристите.“

Или пък не. Щом само веднъж шоуто се придвижи в телевизията, на сцената се появи Съюзът на американските телевизионни писатели. Те бяха съгласни с думите „за майки“, но онова „от майки“ нарушаваше правилата на съюза. Продуцентите се опитаха да преговарят, напразно, така че идеята за участие на зрителите в края на краищата беше отхвърлена (както стана и с цялото предаване няколко месеца по-късно, тъй като то нямаше успеха, който беше имала неговата Интернет-версия).

Критичният факт около тези преговори е не този за майките или за техните истории, или за това как тези истории биха могли да бъдат използвани. Критичният факт е, че тези преговори бяха проведени в мрежата на телевизионната индустрия, между страни, напълно вкопани в логиката на бизнеса от 20 век, напълно овързани от измислени ограничения. В нито един момент от дискусията около евентуалното включване на зрителите не се появи дори намек за въпрос от рода на „А дали ще е интересно да се опита това?“

* * *

А ето и отговора на онзи въпрос на телевизионните мениджъри.

Някъде в бъдещето, поне някои от методите за производство на видео за мрежата ще станат също толкова сложни, със също толкова много подробности, за които трябва да се внимава, както това е при телевизията в наши дни – и хората без съмнение ще печелят от тези форми на продукция също толкова много пари, както това става днес в телевизията. Изкусително е, разбира се – поне за хората, които печелят от тази остаряла сложност – да си представят, че ако нещата са били сложни някога, и че някой ден те отново ще бъдат сложни, то те трябва да си останат сложни и във времето между тези две състояния. Но това не е начинът, по който нещата функционират.

Най-гледаната минута видео, направена през последните пет години,показва как бебето Чарли хапе пръстчето на по-голямото си братче (два пъти!) Тази минута е била гледана от повече хора, отколкото са публиките на American Idol, Dancing With The Stars, и Superbowl, взети заедно (над 200 милиона в момента).

Някои видове видео все още трябва да бъдат сложни, за да бъдат ценни, но логиката на старата медийна екосистема, при която видеото просто трябва да бъде сложно, за да бъде видео, вече е нарушена. Скъпите типове видео, произведени по сложни начини, днес се конкурират с прости типове видео, произведени по прости начини. „Чарли ме ухапа по пръстчето“ е направен от аматьори, наведнъж, с евтина камера. Никакви професионалисти не са били включени в процеса на неговото редактиране или разпространение. Нито стотинка не е била разменена между създателя, хората, поддържащи платформата за разпространение, и зрителите. А един свят, в който такива неща се случват от време на време, е свят, в който сложността не е нито абсолютно изискване, нито пък абсолютно предимство.

Когато екосистемите се променят и скованите институции се срутват, техните членове се разпиляват, изоставяйки старите си вярвания, опитвайки нови неща, живеейки от неща, по-различни от ония, с които са били свикнали. Лесно е да се видят начините, по които колапсът, водещ до простота, разрушава миналата слава. Но за хората, които избягват от старата система, има и поне едно компенсаторно предимство: когато екосистемата престане да възнаграждава сложността, именно ония, които са се научили да работят просто в настоящето, а не другите, които са оформили сложностите на миналото, са хората, които имат думата в бъдещето.

Източник

Клей Шърки (род. 1964) е американски писател, консултант и преподавател по социалните и икономически аспекти на Интернет-технологиите. Той преподава Нови медии като асистент в Университета Ню Йорк (NYU).

Коментари (3)

- 28-06-2010|Гост

Цитат:

Маргинална стойност: понятие от икономиката, обозначаващо стойности, свързани с много бързи промени. Бел. пр.

Всъщност маргинална стойност е разликата между прихода, който получава фирмата от една допълнително произведена единица от дадена стока и разходите за производстото ѝ. Тя, естествено, се увеличава до един определен обем, след което започва да намалява.

(Като съм тръгнал да давам акъл, то и уеб-хостинг означава наемане на уеб-пространство, на което да качиш собствен сайт, а не предоставяне на достъп до интернет, очевидно е, ама все пак...)

А статията май е казала по един доста сложен начин едни доста прости истини... Маргиналната стойност са започнали да я изследват още през 19-ти век.

- 28-06-2010|Златко - Добре, че има Уики

Научавам доста за себе си от предивикателствата от този род. Преди те ме вбесяваха, сега ме карат да търся решения.

Цитатът тук идва директно от Уики:

http://en.wikipedia.org/wiki/Marginal_value

Цитат:

A marginal value is

1. a value that holds true given particular constraints,

2. the change in a value associated with a specific change in some independent variable, whether it be of that variable or of a dependent variable, or

3. [when underlying values are quantified] the ratio of the change of a dependent variable to that of the independent variable.

(This third case is actual a special case of the second).

In the case of differentiability, at the limit, a marginal change is a mathematical differential, or the corresponding mathematical derivative.

These uses of the term “marginal” are especially common in economics, and result from conceptualizing constraints as borders or as margins.[1] The sorts of marginal values most common to economic analysis are those associated with unit changes of resources and, in mainstream economics, those associated with instantaneous changes. Marginal values associated with units are considered because many decisions are made by unit, and marginalism explains unit price in terms of such marginal values. Mainstream economics uses instantaneous values in much of its analysis for reasons of mathematical tractability.

В сложния и трудно разбираем цитат по-горе думите „instantaneous changes“ ми се струват най-важни. Възможно е, разбира се, да греша.

Що се отнася до думата уебхостинг, благодаря, но корекцията май затъмнява повече, отколкото обяснява. Както показва коренът на думата, host (хазяин), става дума не за наемане, а за предлагане на уеб-пространство за хора, които биха желали да го наемат. А дали това, че човекът, който наема уеб-пространство същевременно получава и достъп до Интернет, е разбира се, въпрос на „интерпретация“.

Не че не правя грешки в преводите си, разбира се, но когато ми ги посочват, обичам открития разговор без тон на многознайство и заядливост.

- 01-07-2010|Гост

И това икономистите от 19-ти век са го изследвали, викат му " Теория за жизнения цикъл" - на 20 всеки иска да го харесват, на 50 някои се радват, ако въобще ги забелязват. :D

За читанките и техните противници

Автор: Златко Енев

„Не крадете труда ми, моля!“, пише в днешен текст на един от по-голямотиражните ни вестници известен български писател. Бързам да отбележа, че макар и да се каня в този си текст да защищавам позиция, различна от онази на известния писател, тя е насочена не срещу неговата личност, а срещу разбиранията му. Не го смятам за глупак, просто съм на мнение, различно от неговото.

Всичко това – за протокола. А що се отнася до същността на проблема, то дискусията се върти около нашумялата напоследък поредна акция на ГДБОП против „интернет-пиратството“: разбиването на виртуалната библиотека chitanka.info и свързаните с нея електронни копия на книги, предлагани за безплатно четене на хора, които или са склонни да си вадят очите, четейки стотици страници на екран, или разполагат със средствата и упоритостта да ги четат в нескопосани разпечатки на хвърчащи листове, напомнящи за романтиката на отминалите – и почти непознати у нас – самиздатски времена. И двата варианта, както може би ще се съгласите, са безнадеждно по-неудобни и по-трудоемки от всяка, дори и най-оръфаната, книга. Да, те имат съмнителното предимство да изглеждат „безплатни“ – но както нерядко се случва на този свят, безплатното много бързо се оказва заплатено многократно, чрез допълнителните усилия, които човек е принуден да положи, за да компенсира скритите от външния поглед трудности, с които е свързана неговата употреба. Впрочем, по този въпрос може да се спори, защото точно в момента, в който ние с вас тук си спорим (или не), хора по други места и на по-различни от нашето нива, отнемат на книгата нейната последна „твърда“ защита срещу лесните посегателства, а именно нейната материалност. Но за това – след малко …

Заговорих за отнемането на материалността на книгата, с което стигам до първото принципно твърдение в този текст: електронните книги, които се разпространяват в Интернет (приблизително) до този момент, всъщност не са съвсем нематериални. Може би това ще ви прозвучи малко парадоксално, но аз все пак се надявам, че ще се съгласите с мен, след като проследите хода на аргументите ми. А именно: фактът, че един или друг текст се разпространява в електронен вид из Интернет, не го прави непременно по-лесен за употреба (тоест по-нематериален) от която и да било книга, по простата причина, че – поне доскоро – електронните устройства, необходими за прочитането му (най-вече компютри – за различните безнадеждно малки екрани на телефони, персонални организатори и пр. изобщо не искам да говоря, просто нямам очи за пилеене, нито пък мисля, че някой реално има) … та, значи, тези електронни устройства са все още безкрайно неудобни. Това – и нищо друго – беше последната останала защита на книгите в сравнение с музиката и филмите, при които електронните устройства са значително по-малки и по-удобни от традиционните уреди за слушане на музика и гледане на филми, тоест те действително насърчават краденето. Книгите, оказва се, са не само нещо удивително старо; освен това те са и нещо удивително гениално, удивително просто и съвършено. Едва сега, буквално от броени години, да не кажа от месеци насам, започват да се появяват електронни устройства, които заплашват реално да поставят под заплаха гениалната простота на книгата като материален продукт. Дали това ще им се удаде, може да покаже единствено бъдещето. При всички случаи обаче досегашните форми на електронни книги, изискващи разпечатването им на хартия, за да станат поне от малко достъпни за употреба, не са нищо нематериално. Книгите от хартия – за щастие или нещастие – все още си остават в една собствена, нелесна за достигане и копиране класа на простота и гениалност.

Всичко това, разбира се, дори не се докосва до ядрото на проблема, което е по същество „морално“: кражба ли е нерегламентираното разпространение на всякакви културни (и други) съдържания чрез Интернет – или не? Законите за авторските права, създадени по времена, в които хората дори не са могли да си представят, че може да настъпи момент, в който „кражбата“ на нечии интелектуални плодове може да стане по-лесна от избърсването на собствения нос (sic!)… та, отговорите на тези закони са повече от еднозначни, каквито и трябва да бъдат отговорите на всички закони: да, това е кражба. С други думи, то е престъпление. Всичко е ясно, да влезе обвиняемият…

Но! Точно тук се появява едно огромно „НО“, което внезапно преобръща с главата надолу цялата проста и разбираема юридическа логика. А именно: ако един закон, или набор от закони, криминализира някакво поведение, което е широко практикувано от големи групи в обществото (а самият закон пък бива възприеман като „слабоумие“ от още по-големи обществени групи), то проблемното място, разбира се, не е в поведението на хората. Най-красноречивият пример за това, струва ми се, е антиалкохолното законодателство в САЩ, което е било поддържано с огромни разходи и пилеене на сили в продължение на няколко десетилетия, само за да бъде отхвърлено по-късно (може би с утешението, че благодарение на него престъпността в САЩ е нараснала до степен, която ще снабдява поколения от по-късни криминални автори с почерпени от действителността сюжети, които те инак трудно биха успели да си измислят сами).

Случаят с авторските права изглежда малко по-различен, тъй като законите, които ги защищават, изглеждат като значително цивилизационно постижение: давайки на творците някаква гаранция за това, че трудът им няма да бъде толкова „лесен за крадене“, колкото това е било в пред-законовите времена (нека си припомним бедния Сервантес), те правят съдбата им малко по-защитена и по този начин насърчават творческите пориви у всички, съчетавайки полезното с мнооооого приятното (кой не би си пожелал да печели повече от английската кралица, както го прави госпожа Роулинг, например?) Напълно разбираемо, нали?

Да наистина, тази логика изглежда почти необорима. Необорима като логиката на някой от прекрасните диалози на Платон, Федон например. Човек чете – и неволно се заплесва. Ами ако наистина? … Ех, ако само би било възможно… Боже, колко щеше да бъде красиво… ако само можеше да бъде реалност. Разбира се, Платон веднага би ни отговорил, че ние живеем в пещерата и че реалността е достъпна само за неговите – и на вярващите в нещата, казани във Федон – очи. Но на нас самите това помага сравнително малко. Защото, с Федон или без него, ние все още имаме достъп единствено до този свят. Ако не сме пушили трева или нещо подобно, искам да кажа.

Същата работа и с интелектуалните права. Много благородна, много напредничава идея … но само докато не е било лесно тя да бъде игнорирана, тоест докато носителите на човешките интелектуални плодове са били материални. В момента, в който те започват да губят материалността си (който, по някаква ирония на съдбата, съвпада точно с нашите с вас си животи), тя се превръща в жива подигравка. Също като във вица за партийния секретар, който стоял на моста и крещял на реката, че трябва да потече обратно, пазителите и защитниците на тези права са осъдени да превръщат себе си в обект на посмешище. Защото, колкото и грубо да звучи това, те също се опитват да командват реката. И резултатът, то се знае, е същият. Колко стени трябва да паднат в Европа, за да стане най-после ясно на всички, че от тях просто няма нужда?

Остава си, разбира се, въпросът за това от какво ще трябва да живеят бедните интелектуалци? В края на краищата, ако никой не защищава правата им, то какво тогава ще ги мотивира? И кой ще пожелае да става интелектуалец, ако предварително му е ясно, че реалността на едно такова съществуване не предлага никаква, нито дори най-минимална, житейска сигурност?

Съжалявам, но отговорът, струва ми се, е просто под носовете ни. Отговорът е в историята. Сравнително привилегированият отрязък от време (някъде около сто и петдесет години, ако не се лъжа), в който плодовете на интелектуалния труд действително са били защитени по някакъв начин, за самия мен изглежда колкото кратък и неисторичен, толкова и ефимерен. Ефимерен в смисъл, че той е предлагал на хората една голяма и много привлекателна заблуда. И то в минимум два различни смисъла: първо, карайки ги да вярват, че времената на интелектуалските несгоди са зад гърба на всички ни (вече и ние сме защитени, вече и ние можем да практикуваме занаята си като всички нормални хора). Второ, насърчавайки погрешната според мен представа, че да бъдеш интелектуалец е не призвание (тоест нещо, което не зависи директно от собствения ти избор), а по-скоро поприще, нещо, което може да бъде избрано и преследвано по напълно разбираеми, например икономически, причини. Искаш да преуспееш – стани успешен интелектуалец (или поне човек, произвеждащ интелектуални блага). Е, разбира се, по същата логика и със същата мотивация можеш да станеш и търговец или банкер, примерно. Целта е една и съща – успех, най-вече материален – различни са само средствата, които водят до нея.

Сега, преди да съм се увлякъл прекомерно и да съм забъбрил тук неща, от които някой ден може и да се срамувам, бързам да уточня, че самият аз нямам, разбира се, нищо против успеха. И го желая и за самия себе си, пак по подразбиране. Онова, което не споделям със защитниците на идеята за защита на моите интелектуални права е разбирането, че самият аз – или моите творби – могат да бъдат, или дори се нуждаят, от някакъв вид защита. Нямам нищо против творбите ми да бъдат крадени. Напротив, желая си го най-горещо. Де оня късмет, хората да решат, че нещата, които пиша, са достойни за крадене! Това, доколкото съм в състояние да бъда искрен, ми се вижда като прекалено голяма, прекалено нереална награда за усилията ми – и понеже не вярвам, че някой ден би могло да се стигне до нещо такова, аз им ги предлагам напълно безплатно. Всичко, което някога съм писал, може да бъде намерено безплатно по мрежата. Разбира се, има го и по книжарниците – все пак всички ние живеем в един материален свят и в материални времена, плюс това е интересно човек да види дали хората ще пожелаят да отдадат на труда му и едно допълнително, материално признание. Но инак изборът дали ще ме „крадат“ или ще ме „купуват“ си остава стриктно лична работа на читателите ми. Самият аз се чувствам достатъчно обезпечен за труда си чрез другите умения, които притежавам – и амплоато ми на „интелектуалец“ е въпрос на личен избор, който няма нищо – или почти нищо общо – с някакви материални съображения. Всъщност то е въпрос на принуда, разбира се, за свободен избор тук и дума не може да става – но тази принуда не идва отвън, тя е резултат единствено на една вътрешна, моя собствена, ако не и непременно избрана доброволно, необходимост.

И така, нека най-после стигнем до ядрото на онова, което ме кара да виждам в себе си не-привърженик на идеята за особено силна защита на авторските права. Първата, и по-маловажна причина е, че аз гледам на неговите защитници като на един вид съвременни Дон Кихотовци. Може и битките им да са много достойни за възхищение, но те си остават донкихотовски. А аз имам по-друга работа за вършене. Втората, и много по-важна причинае, че аз не вярвам в това, че съществуването на интелектуалеца е нещо, което се нуждае от защита или изобщо по някакъв начин може да бъде защитено. От защита без всякакво съмнение се нуждаят правата на човека, правата на гражданина. Но интелектуалецът, неговата съдба, неговият път, неговите творби и права, ми се привиждат като нещо прекалено спорно, прекалено противоречиво, прекалено гранично, за да могат те да бъдат определени ясно и недвусмислено, извън границите на материалността, които настоящето ни отнема все по-очевидно с всеки изминат ден. Да бъдеш интелектуалец винаги е било едно от най-големите и най-опасни приключения, дарявани някога на лудите глави на човечеството. Време е най-после отново да пробудим умовете си за този толкова простичък и разбираем екзистенциален факт – и да престанем да смятаме, че правата ни се нуждаят от същата защита, от която се нуждаят и пантофите ни. Самият аз поне съм в състояние прекрасно да си представя един живот без специални интелектуалски права – но не и един живот без любимите си пантофи.

(А инак, ако нещата ми се продават и без защита – защо не? Поклон доземи – и продължавам да си пея песничката. Никой не е длъжен да ми дава доказателства за някаква значимост, които така или иначе са привилегия единствено на времето).

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (23)

- 27-06-2010|Борис Луканов - Браво!

Поздрави! Прекрасна статия!

- 27-06-2010|Златко

Бързам да поясня, че не виждам в себе си противник на авторското право, такава позиция ми се струва несправедлива относно милионите събратя, които живеят единствено от плодовете на интелектуалния си труд – и днес треперят за съществуването си. Всичко, което се опитвам да кажа тук е, че не съм негов защитник в досегашната му форма.

Не мога да изпитвам уважение към един закон, който има сила единствено на хартия. И, което е още по-важно – по всичко изглежда, че страховете на събратята-интелектуалци са доста преувеличени, както и повечето страхове на тоя свят. Известно ли ви е например, че неща като дизайнът на автомобили, хранителни продукти или дори продукти на модната индустрия, не могат да бъдат защитени според закона за авторското право? Човек би могъл да си помисли, че всички хора, работещи в тези индустрии, ежедневно треперят за съществуването си. Нищо подобно, разбира се – общият оборот на само тези три индустрии е в пъти по-голям от оборота на всички индустрии, „защитени“ от законите за авторските права. Както обикновено, на страха очите са прекалено големи.

- 27-06-2010|Angela Antonova - Context & misunderstanding

здравей Златко,

прочетох позицията ти и уважавам аргументите ти. Харесвам начина, по който си играеш с идеите и лекотата, с която развиваш тезата си. С риск да се отклоня от темата на дебата, искам да вкарам малко реалност в дискусията за авторските права и полицейската акция срещу виртуалната библиотека. Според мен можем да кометираме и осмислим действията на антимафиотите и техните политически началници, ако знаем какво ги е мотиварало за тази смехотворна акция...Доколкото познавам културния контекст,в който се развива действието, убедена съм, че мотивите за акцията нямат много общо с авторските права и тяхната ефикасна защита...Най-вероятно акцията е опит за нескопосан реверанс към към други сили (съвсем не творчески и интелектуални)...и затова си остава безплоден нарцистичен напън за привличане на обществено внимание. Безплоден? Може би! Допускам, че както с всичко останало в българското общество, многото шум около акцията няма да доведе до съществени промени, касаещи авторските права и тяхната гарантирана защита ;)Дано този път да не съм права! Усмихнат уикенд, Анжела

- 27-06-2010|Николай Минев - Поздравления!

Чудесно написано!

Обаче, една мисъл не престава да гложди черепа ми: Къде в chitanka-та е "известния български писател"?!?

(http://chitanka.gdbop.com/author/_q-ts_mode- simple_sortby-last.html)

Да не би да си имаме работа с лъжател?!

- 27-06-2010|lokster

Моля да ме извиняваш, но четенето на книга в електронен формат далеч не е по-трудно и неудобно от такава на хартия.

Не мисля и че е хабене на очи. Хората които мислят така, просто не са опитвали и си говорят наизуст (или просто са безнадеждно консервативни).

Аз лично чета от години кнги с електронен четец - върху екран 2.8" (преди това и по-малък). При подходяща настройка, шрифта е със същата големина и четливост като на "хартиена" книга.

Бих казал че се чете ПО–ЛЕСНО, а не по трудно.

Изобщо отпада проблема с лошото осветление, защото на практика такова не ти трябва - дисплея си осигурява собствено :)

Просто си личи че автора е ... автор, а не читател.

- 27-06-2010|Roksana

Харесва ми написаното. Не познавам творчеството ви, но мисля да се запозная с него...стига да го намеря в чужбина. Нещо, което не знам как ще стане, освен ако не сте го предоставили на Читанка(примерно)!

- 27-06-2010|Венко - "Лъжател" не е съвсем точно

Въпросният автор както сам казва е професионален писател, т. е пише за пари. На него не му плащат да проверява кой е в "читанка" и кой не е. Издателят му е поръчал материала и той го е написал.

"Нищо лично!" както казват истинските професионалисти.

А това дали като е ревал, че са го ограбили е казал истината, или е излъгал е незначителна подробност. Пък за лъжа НСБОП не бие.

- 27-06-2010|Спас Колев - "Лъжател" не е съвсем точно +

Всъщност човекът говори не за Моята библиотека (chitanka.info), а за e-bookBG. Друг е въпросът доколко сравнението е уместно.

- 27-06-2010|Златко

Добре би било тази дума да напусне дискусията. Нека не избиваме нещата отново на нашенски страсти и да се опитаме да запазим малко чувство за баланс и равноправие на позициите.

- 27-06-2010|GeA - Престъпление и наказание по нашенски

Трудно е да се определи нашумялата акция еднозначно. Вероятно, защото засяга събитие, явление, ценности, които не са такива сами по себе си, а нашето мислене - объркано и изгубило фундаменталност на основанията си - ги прави такива.

Има две неща, обаче, които ми вдъхват оптимизъм: реакцията на акцията - няма по-добра реклама на четенето и на книгите от обявяването и екстраполирането им като престъпление. Поне така е у нас.

Второ - по-дълбоката, но някак неизказана реакция: добре де, какво да направим, че да имаме достъпни книги - или: как да узаконим виртуалната библиотека.

Преди повече от 10 години на един кандидатстудентски изпит по журналистика в СУ, бяха задали темата "Мишката изяде книжката" - така че, няма защо да се правим на изненадани: това е проблемно въвеждане на един обективен процес. Въпросът е, готови ли сме да мислим в сегашно време за какво следва. И - доколко въпросът за авторското право може да бъде толкова важен, колкото опитите да се съхраним книжовно в безмилостно комерсиализираната епоха на преходни образование и култура.

Иначе - до колко качествени български книги имаме достъп чрез Мрежата! Затлачили сме електронните пространства с всякакви дивотии, които създават виртуалния образ на българската култура по крайно нелицеприятен начин. Няма как да го направим, ако не се погрижим за качеството на е-продуктите. А това е обвързано с изпълването на съдържанието на понятието "образованост" и свързаните с него " Ученост", "просветителство" и "ученолюбие".

На нашата масова приказливост сякаш не е известно още понятието "е-етика", а съществуващото законодателство касае единствено материалната страна на една процедура, която дори в този смисъл не може да се определи като "престъпление", докато виртуалното пространство засега е недостъпно за нашенския парламентарен законодател, поради битието му на придатък към неясно наддържавно законодателство.

Радващото е, в крайна сметка, повишаването на интереса към книгата в какъвто й да е вид, а също и към - съдържанието на недостъпната книга, което вероятно ще провокира четене.

- 07-07-2010|Lucy - хубава статия

Напоследък непрекъснато чета апокалиптични прогнози, че ерата на книгата си отива, че електронните медии ще я изместят окончателно, че хората почти не купуват вече книги, че младежите предпочитат да сърфират и да чaтят в интернет, вместо да останат насаме със своите демони и да търсят отговори в тихото присъствие на печатното, литературно слово. Дори един сръбски журналист се осмели да изрече мрачната истина, че четенето е единсвено за loosers, защото само те имат достатъчно време.

Още Платон е бил против писаното слово, защото е смятал, че с появата му ,ще се обезличи говорната реч. А когато телевизията в началото на 1950 година започва да се превръща в масова медия, тезата за края на Гутенберговата империя предизвиква фурор.

Днес класическата книга има нова конкуренция. Това е необятната галактика на Интернет. Струва ми се обаче, че тези които изпадат в паника от дигиталната революция, грешат. До сега новите медии са допълвали старите, а не са ги измествали. Радиото не омаловажи вестника, телевизията не унищожи радиото. Така й книгата, няма да бъде обезличена от новите медии. Тя дори има полза от тях, защото те й осигуряват голяма популярност.

Все пак едно алармено звънче вътре в нас ни прави неспокойни. Струва ни се, че децата ни четат все по-малко, че прекалено дълго се ровят в Интернет, че все по-често срещаме познати, които хвалят електронната книга, че в света цари едно непознато за нашата генерация номадство и непрестанното мъкнене на книги от едно жилище в друго, от един град в друг или дори от една държава в друга е досадно и е най-добре човек да не се занимава с опаковане на тежки кашони, след като електронните медии ни предлагат такива улеснения.

Въпреки това не мога да си представя дом без библиотека.Колкото й красив да е, липсата на душа го прави студен и безинтересен. На всички ни е известно, че наличието на книги у дома е вид удостоверение за участието ни в културния живот на планетата. Техните страници отразяват неимоверно бързото развитие на света във всяко едно отношение. А присъствието им по полици и етажерки, в частни и обществени библиотеки безспорно показва, че са издържали на всички настъпили с развитието изпитания и промени, и което е много важно - с годините стойността им дори е нарастнала. От друга страна - какво се случва с остарелите компютри, сd-та и въобще с отарялата техника? Изхвърляме ги, нали? Този простичък факт ме прави сигурна, че печатната книга не би могла да бъде заменена и че красивите и ценни издания ще се предават от поколение на поколение. А читатели винаги ще има. Защото книгата може да бъде бягство от действителността в един по-добър свят, но може да бъде и мост между нашите мечти и живота навън.

- 07-07-2010|Zlatko - не знам защо

всички статии по въпроса са хубави независимо от тезата, която защитават - защото изразяват мнение, а коментарите по тах са своего рода разговор, дискусия по темата. Едва ли има някой, който да не се съгласи, че обсъждането е началото за решаване на проблема.

Що се отнася до конкретната тема (само като мнение) - акцията не е и не може да бъде обект защото си е нещо което и БОП знаят, че безнадеждно (не се гаси туй що не гасне)

- 07-07-2010|Златко

Хей, що за странна идея да използваш името ми? Оставям коментара по изключение, но инак, разбира се, такива неща не вървят. И така – горният коментар НЕ Е от мен. И шегата не ми харесва (ако е шега)!

- 15-07-2010|Майя Маркова - несъгласия

Не съм съгласна със Златко, че щом мнозинството от хората не е съгласно с някой закон и не иска да го спазва, значи в закона има нещо гнило и той не трябва да се прилага. Не толкова отдавна напр. в Юга на САЩ мнозинството от хората не е било съгласно със законите, отменящи сегрегацията. Но това според мен не значи, че грешката е била в законите.

Също така не мисля, че защитата на интелектуалната собственост е непременно нещо обречено и донкихотовско. Да, в българското езиково пространство изглежда така. Но тия дни аз си имах сериозни трудности, когато трябваше да събера няколко статии, които по принцип са публикувани в Мрежата (но достъпът е платен). За две от тях авторите ми пратиха коректури, а трета трябваше да чопкам дума по дума от Google (от двата реда, които при търсене се показват под заглавието). Така че на други места интелектуалната собственост си е доста сериозно защитена. Ако тук не е, това според мен е само поредното задължение на българската държава, което тя отказва да изпълни.

- 15-07-2010|Златко

приемам критиката с благодарност, защото в този текст мнението ми е представено полемично, а това означава – едностранчиво и заострено. Във всеки случай ми се струва повече от очевидно, че нещата в тази област се придвижват в една посока, която постепенно разхлабва хватката на държателите на права, институции или личности (всъщност, правило ли ви е някога впечатление, че авторското право е едно от малкото права, които узаконяват, поддържат и насърчават монополизма?

- 17-07-2010|Златко - И отново за мишките, които изяли книжките

Дискусията около валидността на съществуващите в момента форми на авторско право, която се разви в последните няколко броя на „Прегледа“, ме постави в малко странна позиция. Без да смятам разбиранията си за чак толкова важни и меродавни, аз все пак се виждам принуден да направя тук някои уточнения, просто за да бъда начисто със себе си.

И така, фактът, че не виждам в себе си защитник на съществуващите форми на авторско право, съвсем не означава, че съм противник на всяка защита на интелектуалния труд (признавам, че в увлечението си направих едно или две твърдения, които могат да бъдат изтълкувани именно по този начин). Онова, на което всъщност се противопоставям, е една лишена от валидност и възможност за прокарване законова форма, която утвърждава един въображаем монополизъм и не защищава нищо.

Но! Факт е, че има и законови форми, които защищават интелектуалния труд изключително ефективно – и, разбира се, аз ги приемам без каквито и да било възражения.

Онова, за което говоря, е преди всичко ограничаващата пазарните перисталтики ценова политика относно книгите (в цяла континентална Европа, доколкото ми е известно, е прието положението, при което книгите имат единна и постоянна цена). До всички поклонници на Айн Ранд и „свободния“ капитализъм: ето тук един великолепен пример за ограничаване свободата на пазара, който функционира безкрайно по-добре от свободния пазар.

Какво имам пред вид? В Америка, където книгите са стока като всяка друга и цените им се определят от чисто пазарни механизми, се наблюдава цяла поредица от странични, непредвидени и нежелани ефекти, които с неизбежност следват от това положение. А именно: книжният пазар там е окрупнен до степен, напълно непозната в Европа. Както издателският бизнес, така и бизнесът на продаване на книги в Америка се намират в ръцете на само няколко голямомащабни играчи, от което обществото като цяло губи с неизбежност. (Между другото, това е ситуацията в повечето традиционни бизнеси в Америка, с възможното изключение на високотехнологическите и Интернет-бизнеси, които са прекалено млади и неконтролируеми, за да бъдат достатъчно окрупнени на този етап от развитието си. За да не звуча голословно: обемът на индустриално производство, създавано от малки и средни фирми – до 1000 души персонал – като част от цялата икономика в Германия, е над 70. В Америка тази цифра е под 40%). Шест големи фирми държат 60% от издателския бизнес в Америка; няколко големи вериги от книжарници, плюс мастодонтът Amazon.com, държат над 80% от пазара за продажби на книги. В резултат на това се забелязва едно очевидно обедняване на пазара откъм разнообразие. (Известно ли ви е например, че процентът на преводни заглавия в Америка е ... 4%? За сравнение – съответната цифра в Германия е 25%). Броят на независимите книжари там намалява непрекъснато, тъй като те не са в състояние да издържат на конкуренцията на окрупнения бизнес – само през последните десет години независимите книжарници в Америка са намалели почти наполовина. Нищо подобно в Германия, където големите играчи нямат ценово предимство и всяка малка книжарница може да предложи същите книги, на същата цена, както и всяка голяма верига. Разбира се, това не означава, че големите нямат никакви предимства – всеки, който е посещавал някои от големите книжни супермаркети в Берлин, като Хугендубел или Дусман, знае до каква степен атмосферата в тях е неповторимо привлекателна, а това са неща, които малките не могат да си позволят. Разликата обаче е поносима – и малките не са принудени да напускат бизнеса, а просто да живеят с по-малки печалби.

И така, да си дойдем отново на приказката: защита на интелектуалния труд? Разбира се, когато тя е умна и функционираща. Защита на права, които само насърчават окрупняване и монополизъм? Хм, отговорете си сами ...

- 18-07-2010|Мъро - ...

Оставам с известно недоумение.

Уязвимостта на правото едва ли е повод за неговото суспендиране.

До каква степен американския и еропейският модели на книгоиздаване са формирани като такива под влияние на разлики в модела на урегулиране на авторското право в двата региона, доколкото има такива, за да приемем тезата, че авторското право в определени свои форми и практики стимулира монополизъм в Америка и обратното в Европа?

- 18-07-2010|Златко

Недоумението идва от факта, че обърквате две различни неща. Тук става дума не за различия между законите за авторско право в Щатите и Европа, а за различия в законите, според които се извършва ценообразуването на книгите. Това няма нищо общо с авторското право. Просто в Европа на книгите се гледа като на специален вид културно богатство, което не може да бъде определяно от чисто пазарни механизми (като правило тези механизми насърчават инженерната и организаторска ефективност, но не и културното разнообразие). В резултат на това културното разнообразие, поне в книгоиздаването в Европа, изглежда значително по-голямо от онова в Щатите.

- 18-07-2010|Златко

Между другото, както изглежда, това засяга не само и не единствено културната сфера. Ако вземем за пример хранителната индустрия в Щатите, ще видим, че в нея цари същият вид окрупняване, чиято полезност за обществото като цяло е повече от съмнителна (по този въпрос можете да видите статията „Политиката на храната“ тук на сайта). Само за сведение – 70% от пазара за пакетирано месо в Щатите се държат от ЧЕТИРИ фирми; ТРИ фирми пък държат над 80% от пазара за бира; в Германия никой производител на бира няма повече от 10% от пазара.

В резултат на неизбежно възникващите при това монополистични практики разнообразието на пазара намалява значително. Отново за сведение – във всеки по-голям супермаркет в Щатите се предлагат средно между 47.000 и 50.000 различни видове хранителни продукти. Когато обаче се изследва техния произход, то се стига до извода, че огромната част от тях са произведени от само три вида основни съставки – царевица, соя и различни химически добавки. Последствията от всичко това са повече от катастрофални. Настоящият фалит на здравеопазването в Щатите се дължи до голяма степен на факта, че храните, които повечето американци ядат, са изключително болестотворни (те водят до огромно наднормено тегло, с всичките му познати следствия – ранни форми на диабет, сърдечносъдови заболявания, инсулти).

Изобщо, „свободните“ пазари твърде често се оказват нож с не две, ами двадесет остриета. Сложна тема, впрочем ...

- 19-07-2010|Майя - за затлъстяването

Струва ми се, че опростяваш сложния проблем със затлъстяването - както фактите, така и обяснението им. (Впрочем то предразполага към късен диабет, не към ранен.)

Американците ядат и доста месо - не че то няма свои здравни усложнения. Намесват се и други важни фактори като обездвижване и стрес.

Цитирам статията на Бергхьофер и сътр. "Obesity prevalence from a European perspective: a systematic review" (2008):

Data from the WHO-MONICA study revealed markedly different prevalence patterns within Europe, ranging from 7% in Swedish men to 45% in women from Lithuania [20,21]. In the United States, prevalences comparable to those seen in Europe today were already observed in data from the NHANES III survey, conducted 15 years ago. In a recent NHANES survey, which includes data from 2004, prevalences in the US ranged from 29% in white men to 50% in black women [22]. Data from the US show that the prevalence of obesity is rising continuously, and similar trends have been reported recently for the Chinese population... With these worldwide trends in mind, and based on the data currently available for Europe, it would appear safe to assume that obesity in Europe is approaching, if it has not already reached, epidemic proportions.

Т.е. в Европа се развиват същите процеси с известно "закъснение".

И не мисля, че държавата може да реши проблема, като ни казва какво да ядем. Като махнем моралната, правната, практическата и икономическата страна на въпроса, остава фактът, че човек напълнява от точно същите храни, от които се насища (въпрос на количество).

- 20-07-2010|Златко

На много места по света – не само в Щатите – хората не могат да си позволят здравословна храна, защото тя е прекалено скъпа в сравнение с боклука. Всъщност, дали не могат да си я позволят или просто се стискат, е сериозен въпрос. Във всеки случай Майкъл Полан, един от водещите критици на хранителната индустрия в Америка, представя много убедително една теза, според която евтината и некачествена храна в Щатите е резултат от точно определени правителствени политики, започнали в началото на 70-те години, когато петролната криза повишава рязко цените на хранителните стоки (всичко това е обяснено доста разбираемо в статията „Политиката на храната“ тук на сайта). Така че правителството, разбира се, нито може, нито трябва да ни казва какво точно да ядем. То просто трябва да се грижи за това здравословните храни да бъдат по-изгодни на пазара от нездравословните. Ако чипсовете и хамбургерите са по-евтини от морковите, цветното зеле и патладжаните, само сравнително малко, сравнително заможни и сравнително добре образовани хора ще тръгнат да предпочитат вторите.

А месото не е непременно нещо здравословно – ако например е тлъсто, да не говорим пък за случаите, в които то съдържа резистентни на антибиотици бактерии.

Между другото, тези процеси разбира се съществуват и в Европа. Тенденцията към консумиране на евтини и нездравословни храни е налице в целия свят. И все пак едно от най-очевидните неща, по които се различават различните места, е различната концентрация и монополизация на пазарите и индустриите. Моето собствено усещане е, че по някаква странна и трудна за разбиране ирония на пазарните механизми, монополизацията на пазарите се получава най-силно именно там, където най-силно се проповядва ненамесата на правителството. „Свободните“ пазари водят до най-силна и най-бърза концентрация на капитали, накъдето и да погледне човек в Америка. И това го казват преди всичко критици, идващи от самата Америка, тук аз просто цитирам неща, които черпя именно от американски източници – книги, статии, филми. Странно, че този аспект на нещата си остава сравнително непознат в България – или поне така ми се привижда оттук.

- 20-07-2010|Майя - пак за храната

Някои нездравословни храни (например соята) се субсидират и аз, разбира се, смятам това за неправилно. Но не си представям как правителството би могло "да се грижи за това здравословните храни да бъдат по-изгодни на пазара от нездравословните". Струва ми се, че това изисква такава мащабна намеса, че по-добре направо да минем към социализъм.

За ползата и вредата от месото ти според мен имаш доста правдива представа, но виждаш ли начин филето да се направи по-евтино от гадните тлъсти меса? Аз не.

Относно последния ти абзац - естествено, че тук в България няма да се грижим за САЩ, твърде сме заети да посрещаме европейските безумия! (Не забравяй, че те са нови за нас и още не сме претърпели мозъчната повреда, след която ще ги приемаме за нормални.) Всичките земеделци се засилиха да попълват формуляри на килограм и не им остана време за земеделската работа. А на когото му остана, трябва да си продава продукцията на черно, защото не отговаря на всичките изисквания на европейските бюрократи. Мен лично не ме интересува дали краставиците са прави или криви, нито пък колко бактерии има на литър мляко (нали го варя). Защо в Брюксел трябва да решават това вместо мен? Имам подозрението, че замисълът е да се смажат малките независими производители и да се разчисти пътят на монополистите. Не знам как е в САЩ, но не виждам начин да е по-зле!

- 20-07-2010|Златко - re: пак за храната

Майя писа:

Но не си представям как правителството би могло "да се грижи за това здравословните храни да бъдат по-изгодни на пазара от нездравословните". Струва ми се, че това изисква такава мащабна намеса, че по-добре направо да минем към социализъм.

Може би да. А може би не. Що се отнася до мен, аз съм напълно доволен от онова, което се случи с пушенето в Америка и Европа през последните 20 години (включително и с цигарената индустрия). Очевидно обществото (не само правителството) е способно на решителни и последователни действия, когато реши, че едно криво развитие е отишло достатъчно далеч. Така че, сигурно не е зле всички да се подготвяме за определени изненади в тази посока.

А междувременно бихме могли да започнем и с по-малки неща. Като например, да сложим над входа на всеки Макдоналдс плакат с въпроса: „Колко бихте заплатили, за да глътнете отрова?“

с или без :)

Големият страх от читателите

Автор: Милена Цветкова

Когато стане дума за авторско право върху обекти за четене – имам безапелационна позиция. Аз съм ЗА безплатните книги и безплатното четене. Аз съм ЗА тотално елиминиране на бариерите пред читателя. Били те пазарни, езикови или психологически. Аз съм против юридическия монополизъм на носителите на „права“ и меркантилните занаятчии. Аз съм против пазарната цензура върху четенето.

Твърде шизофренично е да се блокира достъпа до текстове за четене във време, когато се ронят сълзи по „изчезващото“ четене. Най-важното е да се чете. Пък било и играейки си с охранителите на четива или заобикаляйки системата.

Авторското право е идеално право и затова – неунищожимо. Но никой не е сам автор „на коня“ – и той е чел, слушал, черпил идеи, копирал, имитирал или крал от други. „Автор“ е само Първият, но кой е той е друг въпрос. Както напомня Марк Твен, само Адам е бил щастливец, защото е знаел, че всичко, което казва, го казва пръв. И нещо много важно – знанието и информацията априори са безплатни! Платени стават, когато планетата е превзета от икономиката, пазара и парите. Това е истината за цялата ни писмена цивилизация.

Автор съм на 9 книги, на около 200 статии и на неизмерим брой страници с непубликувани актуални лекции, които разпространявам на всички мои студенти. Но съм лобист на Читателя! Той е господарят в полето на писменото знание и книгата. Той е клиентът, той е платецът. Той е оценителят и съдникът. Той е отмъстителят. Той може да издигне даден издател или преводач, автор или книга на пиедестал. У него е и властта да го унищожи и подложи на забрава.

***

Водещата причина за провеждане на полицейски акции срещу виртуални читални и библиотеки под натиска на меркантилни източници е прозрачна и отчайваща. А тя е недопустимо за ХХІ век непознаване на променения читател.

Промененият читател иска книгите да са безплатни. Той вече е продукт на „културата на безплатността“ и се надява и у нас някой да повярва на американския опит, че комерсиалният потенциал на безплатната книга, публикувана първо в Интернет, а после и на хартия, вече срещу заплащане, е невероятен. Не само според младия читател консумацията на писано слово се брои за безплатна операция, а само складиращите хора и институции калкулират четенето като инвестиция (макар че съвсем нямат точно него предвид).

Любопитно е разсъждението на специалиста по четенето Жан-Франсоа Барбие-Буве върху „културата на безплатността“ като заплаха за писаното слово. Независимо, че признава, че „психологичната“ цена на книгата (това, което сме готови да платим, за да я имаме) намалява, интернет по неконтролируем начин заразява с вируса на безплатността цялата култура на складирането, чиято основа са печатните медии. Книгата изглежда скъпа, разбирано не абсолютно (обективно цената на книгите еволюира по-бавно от поскъпването на живота), а в сравнение с другите носители на информация, които все повече зависят от „култура на безплатността“.

Тревогата на френския изследовател е свързана със „самотата“ на книгата в пространство, в което се плаща за оборудването, а не за употребата му; за носителят, а не за посланието; за достъпа, но не и за съдържанието. Икономическият модел на книгата и печата при положение, че скоро изцяло ще преминат в ко-виртуалност, трудно би направил изключение.

Жреците на издателската индустрия едва ли още дълго ще си вярват, че книгата ще продължи да ги храни като „островче на реална стойност“ в една империя от ентропиращи цени и безплатност. Медиаиндустрията побърза да отговори и на този читателски каприз – с безплатни вестници и списания, с книги-подаръци, вложени в прес-пакети, и с палитра от крос-медийни вълшебства.

Правителствата в Канада или Франция безрезервно финансират раздаването на безплатни книги, било като PR акции, или като инструмент за провокиране на четенето изобщо. Промененият читател дори сам свикна да си помага в този каприз – като създаде и мултиплицира движението за безплатно четене Bookcrossing. Продукт на тази актуална претенция са и инициативите за безплатно четене в неформални мрежи Bookboxes, Bookrings, Bookrays.

Алтернативното контракултурно движение на буккросърите призовава участниците към „споделяне“ (операция от културата на безплатността) на наличните си четива с други хора. Именно по този начин, убеден е промененият читател, една книга може да се реализира като медия, като концепция, като мислене – сред повече хора, независимо от платежоспособността им. А не като част от домашния интериор, като престижна вещ в офиса, като архивна единица в библиотеката или като предмет на стоково-парични отношения.

***

Но, дълбоката причина за блокирането на достъпа до четива е страхът от четящия и начетения човек. Изпълнителите на подобни акции изобщо не я осъзнават. Но те не са виновни. Изпълняват си дълга в поредния култ към правосъдието и сляпо принасят жертви пред идола на скъперниците и меркантилистите.

Първо, четенето е асоциална дейност, извършва се усамотено, реализира се невидимо (в черепната кутия) и поради това е неконтролируемо. Читателят е почти невидим и за какъвто и да е социологически поглед поради обстоятелството, че задълбоченото пълноценно четене е процес на самообщуване. А комфортната среда за самообщуването е «социалната изолация».

На всичко отгоре четенето представлява загуба на социално време и на интелектуална енергия на обществото, следователно е социално неефективно. В доклада на ЮНЕСКО за Международната година на книгата през 1972 г. се установи, че за Третия свят четенето все още се смята за срамно, престъпно и укорително действие. Африканската общност осъжда акта на индивидуалното четене, отделянето на човек с книга в ръка от непосредствено обкръжаващата го група се разглежда като подозрително и се усеща като заплаха за целостта. Едва ли не четенето насаме е грях, подобен на онанизма.

Днес и в най-либералните общества съществува аналогичен страх. Просто четящият човек е загубен за хищните манипулатори от външната среда. Оттук произтича и третият повод за страх и прикрита ненавист към читателите: четенето е безотказен филтър срещу риторични и аудиовизуални манипулации. В дейността четене индивидът има време да култивира и упражнява своето критично отношение, да оперира с информацията деструктивно, да прави дисекция на мненията, да сравнява, съпоставя, разобличава.

Четвърто, четенето е подривна дейност. Подривна за стереотипите и властта, за всички познати и непознати тоталитарни концепции умствена практика. Четящият култивира у себе си склонност към противодействие, анархизъм, самочувствие, оптимизъм и информационно превъзходство.

Човек чете, не само за да е различен от другите, не само, за да е оригинален, да е винаги над тях. Той чете, за да преодолее границите на тълпите, формирани пред телевизионните екрани, за да разцепи единодушието в масата, да разкъса едновременността и преходността на телевизионното предаване, веднъж завинаги оставащо в миналото. Четенето е и най-доброто средство за отклоняване на стандартизацията и вулгаризирането – все клонящи към тълпизма – свойствени на нашия високо технологизиран век.

Както книгата, така и четенето носят високата културна отговорност да не позволяват, под напора на омасовяване и унификации, масовите комуникации да служат на индивидуалния суверенитет контраадаптивно и антиманипулативно. А това са отново неотменни функции на четенето като „опасен“ умствен процес.

И пето, на този свят единствено четящият човек притежава капацитет да променя – себе си, средата си, държавата, света. Който е запознат с неврофизиологията на четенето знае, че читателят развива не толкова „сивото си вещество“, колкото неговата обвивка – мозъчната кора, т.е. самоосвобождава се от животинската зависимост, от генетично предопределени и дресирани в общност (стадо) модели на поведение.

Така както мозъкът му еволюира отвътре навън, така и личността на читателя (вече променен след като току-що е отметнал поредната страница) развива и променя средата си отвътре навън – абсолютно децентрализирано, неподозирано и невидимо за „стражите от кулата“, изненадващо – някъде от недрата, настрани и нагоре – като от епицентър на земетръс. Читателите са недолюбвани и опасни и защото променят мнението си (само кравата не мени мнението си, защото не получава информация). И следователно осъществяват дъмпинг на официалните тези и мнения.

Ако светът трябва да остане такъв, какъвто е сега, читателите са най-опасните същества. Арестувайте ни всичките. И пак ще забравите най-важният играч – книгата. Книгата е много хитра медия – не търпи препятствия, окови и ограничения. Заредена е с пробивната сила на светлината. Особено, когато е търсена.

Източник

Доц. д-р Милена Цветкова преподава „Теория на четенето“ и „Съвременно световно книгоиздаване“ във Факултета по журналистика и масова комуникация на Софийския университет.

Коментари (10)

- 05-07-2010|suhi - какво е "Читателят"?

Читателят като фигура е ново изобретение все пак; поне този, който не си мърда устните, докато чете... Не ми стана ясно за каква точно свобода пледира авторката?

Все пак не считам, че читателите на са най-опасните /в смисъла на Ницше, вероятно?/ същества... Има и читатели-тъпаци? Зависи, зависи......

- 05-07-2010|Кентафър - объркванне...

Ми да. Получи се объркване. Сигурно ви подвежда заглавието в което се споменава думата "читател", но основното тук е книгата (хартиена или ИТ).

Аз например като чета си мърдам устните, а на по-трудните пасажи дори махам с опашка (и се оправсавам с наличието на конски мухи), но и на мене прочетеното ми влияе. ...така че "читателите-тъпаци" не сме извън играта.

Авторката казва "само кравата не мени мнението си, защото не получава информация". Не казва ...защото е крава; защото е тъпа и др. п.

Книгата е книга. Тя е стихия - може да ти донесе, а може и да те отнесе. И всеки приема своя ръст според даденостите си. Така че ние нямаме силата да съдим.

Вярно е че "Зависи, зависи......", но ние често не знаем (даже мн. рядко знаем) кое от какво зависи.

Така че не знам за вас, но аз си оставам смиреночетящ четверокопитен...

Поздрави.

- 15-07-2010|Майя Маркова - безплатният обяд

Читателят винаги е искал книгите да бъдат безплатни. Всеки потребител иска стоката, която желае, да бъде безплатна. Всички копнеем за безплатна храна, облекло, филми, техника, компютърни програми, самите компютри, коли и недвижими имоти. Само че след гръмовния провал на социализма съзнаваме, че никой не е длъжен да ни осигури тези неща безплатно. Трябва или да ги купим, или да ги краднем, а във втория случай да си носим последствията, ако ни хванат.

(Разбира се, преувеличавам и се отдавам на пожелателно мислене. В действителност, докато пиша, Гърция се тресе от протести срещу отмяната на безплатното.)

- 15-07-2010|Златко - re: безплатният обяд

Майя Маркова писа:

Само че след гръмовния провал на социализма съзнаваме, че никой не е длъжен да ни осигури тези неща безплатно. Трябва или да ги купим, или да ги краднем, а във втория случай да си носим последствията, ако ни хванат.

М-да. Понякога хората казват някои истини, чиято истинност може би и сами не осъзнават, „Гръмовния провал на социализма“ – ето около кое се върти всичко. Тоест всичко в новопокръстена източна Европа, да речем. А че капитализмът е препълнен със собствени, не по-малко тежки провали, никой не иска да слуша. Говориш ли за такива неща, вече си „червен“ (колкото и да повтарям на Ангел Грънчаров, че критиката срещу Айн Ранд, която съм публикувал тук, идва не отляво, а отдясно, той си говори за „ляво“, и това е). Същата картинка като едно време, само че обърната с главата надолу. Питам се как самите хора, които обръщат всичко, ама всичко, включително и въпроса за авторските права, на лесна картинка от „ляво“ срещу „дясно“, сами не могат да разберат, че говорят като партийни секретари ...

Впрочем, както и да е ... За да говорим за авторските права и техните непредвидени последствия, трябва да се намираме поне на някакво сходно ниво на информираност. Ignorantia non est argumentum, както беше казал още добрият Спиноза. Та така, за да се види какво се случва примерно със селското стопанство, когато една-единствена фирма (Монсанто) държи авторското право върху генетически модифицираната соя, която в момента се сее по 90%! от американските полета, човек първо трябва малко да погледа и прочете неща, дето идват от извън София. Слава Богу, благодарение на кухостта на тези закони, поне когато се касае до дигитални продукти, всеки може да види всичко. Така че намерете си филма Food Inc. например, а после размислете малко по-дълго за „социализма“ и „капитализма“. Вярно, че едно време ни учеха да не мислим, ами да отсичаме начаса кои са „враговете“, но би било хубаво, ако поне сега бихме могли да се поосвобождаваме от старите навици. Нали уж вече сме други?

Или да чакаме с надежда, че ще го направят децата, а?

- 15-07-2010|Златко

Още няколко дребни факта от този много отварящ очите филм (който, забележете НЕ Е ПРАВЕН ОТ КОМУНИСТИ!):

Хранителната индустрия в Щатите е до такава степен защитена срещу каквато и да било критика на продуктите и търговските им марки, че:

1. Опра Уинфри, известната телевизионна дама, е била съдена от съюза на тексаските фермери за това, че е казала, че никога повече няма да яде бъргъри (след като научила за Болестта на лудите крави). Процесът трае 6 години и е свързан с 1 милион! долара разходи, преди тя да го спечели. Колко хора в Щатите или където и да е другаде имат по един милион долара, които могат да похарчат с надеждата, че ще получат право?

2. В щата Колорадо критиката на продукти от говеждо месо, произведено там, е в нарушение на закона. Човек може да отиде в затвора ако изрази съмнения в хигиеничността или дори етичността на начините, по които се произвежда говеждо месо там днес.

3. Една от интервюираните във филма дами отказва да каже пред камерата по какъв начин е променила храненето си през последните години, защото ... може да бъде дадена под съд.

Впрочем, най-добре гледайте сами.

- 15-07-2010|Майя - кое ме притеснява

Съгласна съм, че защитата на интелектуалната собственост, доведена до крайност, има абсурдни и зловредни резултати. Колкото до провалите на капитализма - ние ли не ги знаем? След като години наред сме потърпевши от превръщането на университетите в търговски дружества де факто (а на болниците - в търговски дружества и де юре). Но за да разгледаме един нелек въпрос от различни страни, трябва да започнем сериозна дискусия, а такова нещо трудничко ще се получи точно под този текст. В блога на Марфа (marfieta.wordpress.com) вече опитаха.

Това, което ме притеснява в събитията около "читанка.инфо", не е самото нарушение на авторските права. Всеки нормален българин го прави, и то доста често (да, и аз също го правя). Притеснява ме убеждението на доц. Цветкова и още много други хора, че погазването на чужда интелектуална собственост е нещо редно и дори хубаво, а лошите са тези, които искат защита на правата си. Т.е. притеснява ме не самата кражба, а нейното въздигане в норма.

- 15-07-2010|Златко - re: кое ме притеснява

Майя писа:

Това, което ме притеснява в събитията около "читанка.инфо", не е самото нарушение на авторските права. Всеки нормален българин го прави, и то доста често (да, и аз също го правя). Притеснява ме убеждението на доц. Цветкова и още много други хора, че погазването на чужда интелектуална собственост е нещо редно и дори хубаво, а лошите са тези, които искат защита на правата си. Т.е. притеснява ме не самата кражба, а нейното въздигане в норма.

Същата дискусия, със същите страни и същите твърдения, се води навсякъде по света. Това не е български феномен. Чак пък толкова да е изкукуригал целият свят, та да въздига кражбата в култ, нещо не ми се вярва. разликата между останалия свят и България – доколкото мога да видя оттук, моля за извинение ако греша – е, че навън с тези спорове се занимават много по-организирано и по-системно хора, на които това им е професия. Законите са остарели и не вършат работа, същото се отнася и до начина, по който ги мислят много хора. Единственото, което ги държи все още непокътнати, са огромните финансови интереси зад тях. Но пазарът си върши работата и масовите фалити на вестници например ясно показват, че информацията вече не може да бъде държана под контрол и разпространявана срещу заплащане, както е било преди. Общо взето, това се отнася и до всички други интелектуални продукти. Авторското право е форма на контрол, който в наши дни вече просто не може да бъде упражняван. Останалото е въпрос на време.

- 15-07-2010|Златко

А освен това технологиите променят икономическата основа на нещата радикално. Защо например една електронна книга трябва да струва също толкова, колкото и „материалната“, когато разходите за производството, съхранението и продажбата й, са се снижили с 80-90%? Някой да може да ми го обясни това?

- 16-07-2010|Майя - re:

Златко писа:

Защо например една електронна книга трябва да струва също толкова, колкото и „материалната“, когато разходите за производството, съхранението и продажбата й, са се снижили с 80-90%? Някой да може да ми го обясни това?

Ако електронната книга може да се продаде за толкова, за колкото се продава и материалната, защо да не струва толкова? А ако ти е скъпо, не купуваш. Просто и ясно.

Колкото до това дали целият свят е изкукуригал - естествено, че е. И то не от днес. Например глупостите, че да си учител е призвание и ако решиш да ставаш такъв, трябва да намериш от какво да живееш, не ги чета само на български.

- 17-07-2010|Златко - re: re:

Майя писа:

Ако електронната книга може да се продаде за толкова, за колкото се продава и материалната, защо да не струва толкова? А ако ти е скъпо, не купуваш. Просто и ясно.

Колкото до това дали целият свят е изкукуригал - естествено, че е. И то не от днес. Например глупостите, че да си учител е призвание и ако решиш да ставаш такъв, трябва да намериш от какво да живееш, не ги чета само на български.

Откривам в тоя коментар поне няколко софизмa:

1. От една страна от казаното става ясно, че единственото обяснение за настоящите цени на електронните книги е монополизма на право-държателите (нещо, което не съществува в процъфтяващата модна индустрия например, където няма защитени дизайни и цените се определят от конкуренция на марки, а не от монополистични позиции). Тоест, в това твърдение аз откривам нещо, което ще си позволя да нарека с думите глупава арогантност (имам пред вид арогантността на издателите, а не тази на тукашния коментар). Арогантността от позиция на силата е вбесяваща; онази от позицията на глупостта – комична. Защото конкуренцията на скъпата книга е не евтината книга, а безплатнатакнига, която се намира на разстояние две щраквания с мишката. Така че „не купуваш“ в случая е не предположение, а описание на реалността.

2. Що се отнася до „глупостите“ за разлика между призвание и професия, то тук аз откривам директна – и според мен недопустима – подмяна на понятия. Професията учител съществува поне от времето на Протагор насам, и аз не съм чувал досега сериозни аргументи в полза на премахването й. Що се отнася до професията „интелектуалец“, то навсякъде по света тя е нещо, определяно от конкретни обстоятелства, неясно и нерегламентирано. Поклон на всички, които могат да живеят от нещо такова. Но моля, без настояване, че да си интелектуалец е същото като да си учител. По този въпрос тук на сайта има много добра статия от Владо Трендафилов. Който иска, да погледне тук:

Професията професионализъм

[1] Вж. по-подробно Калинова, Е. , И. Баева. Българските преходи 1939-2002, С., „Парадигма“, 2002, 233-241.

[2] Личен архив на А. Кальонски; Истината за „възродителния процес“…36, 50-54, 103, 106; Стандарт, 5 юни 1993 г. („ДПС – портрет в движение. От нелегална организация до парламентарен център“).

[3] Вж. например Amnesty Inernational: Bulgarien: Inhaftierung von ethnischen Türken und Menschenrechtsaktivisten, Februar, 1989; Amnesty Inernational Jahrbuch, 1989, S. 425-428’

[4] Демокрация, 17 юни 1993. (Писмо-жалба до Тодор Живков, за което подателят му е изпратен в Белене).

[5] Истината за „възродителния процес“…с. 112, 117. През юли 1989 г. трима терористи хвърлят бомба пред хотел в курорта Слънчев бряг и вземат две деца за заложници, опитвайки се да стигнат до Турция. – Стоянов, В. Цит. съч., с. 199.

[6] Интервю с М.Узункъш – Във: Историята, населена…, Т. І, 458-459.

[7] По-подробно: Ялъмов, И. Цит. съч., 442-456. За различни твърдения и обстоятелства във връзка с евентуална постановка и разрабатки на ДС – Стоянов, В. Цит. съч., с. 198-199; Стандарт, 5 юни 1993.

[8] Седем, 9-15 март 2005. (Халиф, О., Д. Цанкова. „Истинското лице на съпротивата: Демократичната лига на турците в България./Хроника на борбата срещу Живковия режим – ноември 1988 – май 1989 г.“, в контекста на оспорване на някаква роля на Ахмед Доган и др. лидери на бъдещото ДПС в организацията и ръкводството на протестите от май 1989 г.); Седем, 16-22 март 2005. (Халиф, О., Д. Цанкова. „Истинското лице на съпротивата: Демократичната лига на турците в България./ ДС и ДПС и днес подменят истината за борбата срещу Живковия режим“, в същия актуален политически контекст.); Стоянов, В. Цит. съч., 201-202; Ялъмов, И. Цит. съч. 454-458.

[9] Демокрация, 27 ноември 1993. (Според М. Юмер, по това време кмет от ДПС в Крумовград, в навечерието на протестите лигата е наброявала над 10 000 члена).

[10] Истината за „възродителния процес“…с. 107.

[11] Етническият конфликт в България 1989 г…С., 85-87.

[12]Декларация на Независимия стачен комитет на мюсюлманското малцинство ( В полунощ на 29 май 11 жители на община Долни извор, Хасковска област, се присъединяват към гладната стачка, обявена в полунощ на 24 май 1989 г.). Сред исканията фигурира „Да бъдат освободени всички затворени в психиатрични заведения поради тяхната етническа, религиозна и политическа принадлежност.“ – личен архив на А. Кальонски.

[13]Декларация на представители на мюсюлманското малцинство, предадена на българските власти и прочетена пред манифестантите, събрани в Шумен на 24 май 1989 г. в 15 :15 ч. –Строго поверителна справка, личен архив на А. Кальонски.

[14] Истината за „възродителния процес“…50, 52, 59, 94-95; Стоянов, В. Цит. съч., 202-204; Ялъмов, И. Цит. съч., 458-462; Трифонов, Ст. Цит. съч., 223.

[15] В едно свое интервю А. Доган описва ситуацията по следния начин: „На 19-20 януари 1989 г., след като прочетох текста на Виенския документ за правата на човека, започнахме конкретна организационна работа, и то главно във връзка с предстоящата на 30 май Първа конференция по човешките измерения в Париж. Трябваше да започнем стачни действия в цялата страна на 25-ти, за да научат за нас в Европа, да се вдигне шум и нашата делегация да се провали. Ние постигнахме целта си.“ – Стандарт, 5 юни 1993.

[16] Демокрация, 27 ноември 1993.

[17] „Истината за „възродителния процес“ …с. 69, 86; Стоянов, В. Цит. съч., 204-205; Ялъмов, И. Цит. съч., 462-463.

[18] Пак там, с. 25.

[19] Пак там, 38-44 (Единството на българския народ е грижа и съдба на всеки гражданин на нашето мило Отечество. Изявление на председателя на Държавния съвет на Народна Република България Тодор Живков по Българската телевизия и Българското радио – 29 май 1989 г.).

[20] За българо-турските отношения и международния аспект на „голямата екскурзия“ – Стоянов, В. Цит. съч., 207-214.

[21] Калинова, Е., И. Баева. Цит. съч., с. 244, 454.

[22] Истината за „възродителния процес“…с. 87.

[23] Пак там, 87, 89, 97, 103, 107, 113, 115-116, 120, 129.

[24] Пак там,. с. 86.

[25] Пак там, с. 71.

[26] Пак там, с. 45-49 (Писмо до първите секретари на ОК на БКП, 30 май 1989 г., за организацията на масовите прояви на подкрепа, респективно възмущение и др.). мобилизационни пропагандни мерки).

[27] Пак там, с. 73 (Заседание на Политбюро на ЦК на БКП от 6 юни 1989 г.).

[28] Работническо дело, юни-октомври 1989.; За друг многотиражен всекидневник – в. „Отечествен фронт“ вж: Кусева, М. Един вестник за „Възродителния процес“ (1894-1989). – Във: Етническата картина в България (Проучвания 1992 г.). С., „Клуб’90“, 1993, 164-167.

[29] Работническо дело, 17 август 1989. (Характерно заглавие/подзаглавия: Дамянов, Н. „Тайната на Боринския некропол/Неоспорими доказателства за приемствеността в етнокултурното развитие на Родопите и за българската същност на местното население/ Археологията придобива статус и на наука за съвременността.“).

[30] Пак там. 4 септември 1989. (Георгиева, Цв. „Без дом и род, без минало и бъдеще/Кръвният данък в историята на България“).

[31] Пак там, 29 август 1989. (Петров, П. „Неоспоримите свидетелства на историята“).

[32] 13 септември 1989. (Задгорски, Д. „Пред съда на паметта на човечеството/Пет милиона жертви – страшната цена на геноцида на Турция срещу четири народа“).

[33] Пак там. (Балевски, А. Общ дом не може да се гради върху насилие и ненавист/Фалшификациите на пантюркизма са несъвместими с езика на цивилизоваността“).

[34] ЦДА, ф. 1Б, оп. 68, а. е. 3788, л. 148.

[35] Етническият конфликт в България…с. 109-110.

[36]Истината за „възродителния процес“, с. 59-146 (Заседания на Политбюро между 6 и 16 юни 1989 г.); Ялъмов, И. Цит. съч., 463-481; Желязкова, А. Социална и културна адаптация на българските изселници в Турция. – Във: Между адаптацията и носталгията. Българските турци в Турция. С., МЦПМКВ, 1998, 20-21; Бюксеншютц, У. Цит. съч., 153-156.

[37] Интервю с И. Север – Във: Историята, населена…, Т. І, с. 320.

[38] Истината за „възродителния процес“, с. 76.

[39] Пак там, 67-68.

[40] Работническо дело, август - октомври 1989.

[41] Истината за „възродителния процес“…с. 61, 63-66, 71, 74, 88-89, 92-100, 105, 108-112, 133, 144.

[42] Работническо дело, 16 август 1989. ( „Имената на страха“ и „Полет в …пустотата“ – за самото заминаване и положението на преселниците в Турция).

[43] Пак там, 23 август 1989. (Подобен репортаж – „Любезната“ покана се отменя“ ).

[44] Пак там, 29 август 1989. („Дълбоко възмущение от злостната антибългарска кампания. -Декларация на българското мюслманско духовенство“ ).

[45] ДА – Кърджали, ф. 808, оп. З, а. е. 44, л. 69-72. (Справка за писмата, прочетени пред населението, и тяхното мнение относно положението в капиталистическа Турция на изселниците. -– информация на Ю. Ферхадов, председател на Общинския комитет на ОФ в с. Гулийка, за протекли събрания с публично четене, а също и огласяване по радиоуредбата на писма от емигранти в Турция до техни роднини, приятели и съученици в споменатото село, Сливарка, Подрумче, Багрилци, Рогач, Пелин, Перуника, Чернооки и Чал, Кърджалийски окръг, 1978 г). Оттренираният в края на 70-те години типичен пропаганден похват се използва и в този случай.

[46] „Обръщение от участниците в срещата „България – наше отечество, съдба и бъдеще“, състояла се на 28. 09. 1989 г. в гр. София“ . Самостоятелен отпечатък.

[47]Пак там, с. 70, 73, 97, 99, 114.

[48] Пак там, с. 89.

[49] Пак там, с. 129.

[50] Демокрация, 17 юни 1993. Тук са цитирани документи и за други случаи на административна принуда при изселването в Турция от Асеновградско: Удостоверение от Общинския съвет – Асеновград № 94-Н-245 от 11 август 1989 г. : „Лицата Н. И. К. и Р. И. К. са обявили на продажба собствената си жилищна сграда, построена в държавен парцел… Настоящото да им послужи пред районното управление на МВР – Асеновград, за издаване на задгранични паспорти“; Заповеди за изземване на непродадени жилища на неуспели да заминат поради затварянето на българо-турската граница или по други причини хора: „Да се изземе от …владеещи незаконно държавен апартамент…“; Отмяна от съда на изземвания на жилища на български граждани“ с възстановени имена, пожелали да посетят Турция“.

[51] Работническо дело, 30 август 1989.

[52]Пак там, 4 септември 1989.

[53]Пак там 4 септември 1989.

[54] Пак там, 12, 13 септември 1989.

[55] Пак там, 14 септември 1989.

[56] Калинова, Е., И. Баева. Цит. съч., 246-257.

[57] За „голямата екскурзия“, социалния й състав, различни оценки на интензивността и числеността на емиграционната вълна и обратния поток до края на 1989, а след това до края на 1990 г. – Димитрова, Д. Българските турци преселници…с.76-79; Димитрова, Д. Турският печат…с. 178-181; Стоянов, В. Цит. съч., 204-214; Бюксеншюц, У. Цит. съч., 176-182; Етническият конфликт в България 1989, С., 1990, 106-112; Vasileva, D. Bulgarian Turkish Emigration and Return. – International Migration Review, 1992, 26/2, 342-353.

[58] Баев, Й., Н. Котев. Цит. съч., кн. 2, 59-60.

[59] Стоянов, В. Цит. съч., 214-233; Стоянов, В. По трудния път към възраждането – българските турци и мюсюлмани в отвоюване на малцинствените си права. – Във: Аспекти на етнокултурната ситуация в България. Осем години по-късно. С., Асоциация АКСЕС и Издателство „Отворено общество“, 2000, 190-205; Кертиков, К. Етнонационалният проблем в България. – Bulgarian Quarterly, 1, 1992, 76-120.

[60] Ивъл Нийвъл: псевдоним на Робърт Нийвъл, американски каскадьор и мотоциклетист, известен с множеството си опасни за живота скокове с мотоциклет. Бел. пр.

[61] Американски консервативни политически и обществени фигури. Бел. пр.

[62] Моето собствено усещане е, че българският превод на Atlas Shruggedтрябва да бъде Атлас сви рамене, но същевременно разбирам напълно анти-героичното звучене на този превод, което вероятно е накарало преводачите да предприемат поредния „рандовски“ трик, героизиращ онова, което не се нуждае от героизиране. Бел. пр.

[63] Дясно-християнско движение в САЩ. Бел. пр.

[64] Хенри Менкен (1880–1956), наричан още „мъдрецът от Балтимор“: американски писател и журналист, известен критик на нравите в Америка и един от най-влиятелните американски автори от началото на 20-ти век. Бел. пр.

[65] Улрих фон Юнгинген (1360–1410): немски военачалник, убит в битката при Таненберг. Бел. пр.

[66] Хулдрих Цвингли (1484–1535): известен швейцарски реформатор. Бел. пр.

[67] Йедвабне: полско градче, в което през 1941 местните евреи са масово избити от полските си съгряаждани. Бел. пр.

[68] Название на скоростните немски влакове. Бел. пр.

[69] Немска верига от супермаркети. Бел. пр.

[70] Трансрапид: система от високотехнологични немски влакове, функциониращи на принципа на магнитната възглавница. Единствената функционираща линия в света се намира в Шанхай. Бел. пр.

[71] Една от ранните битки от Тридесетгодишната война, при която на 8 ноември 1620 бохемските (протестантски) сили биват победени от обединените войски на католическата контра-реформация. Бел. пр.

[72] Източник и извор (лат.). Бел. пр.

[73] Пражкият лингвистически кръг или „Пражка школа“ е влиятелна група от литературни критици и лингвисти, които в годините между 1928 и 1939 развиват новаторски методи за структуралистки литературен анализ. Бел. пр.

[74] Черният театър (černé divadlo) е специфична театрална форма, много популярна в Прага, при която се използват специални флуоресцентни ефекти (т. нар. „черна светлина“), за постигане на особено мистична атмосфера. Бел. пр.

[75] Вероятно се има пред вид Арабско-израелската война, чрез която Израел извоюва независимостта си. Бел. пр.

[76] Ситуационизъм: теория, според която човешкото поведение се определя от околната среда, а не от личните качества. Бел. пр.

[77] Раул Ванегем (род. 1934): белгийски писател и философ. Бел. пр.

[78] Кристоф Бурсейé (род. 1957): френски писател, журналист и актьор. Бел. пр.

[79] Йозеф Вайнхебер (1892–1945): австрийски писател, поет и есеист. Бел. пр.

[80] Петер Вайс (1916–1982): немски драматург, автор на известната пиеса „Марат/Сад“ Бел. пр.

[81] Философско и спиритуалистично направление с особен акцент върху източните философии. Бел. пр.

[82] Канун – набор от неписани закони, упражнявани в Албания от времената на древността и върнати към живот в някои албански региони след падането на комунистическия режим. Бел. пр.

[83] Град в Албания (около 7.000 жители), който се счита за столица на планинските региони. Бел. пр.

[84] В този смисъл ние всички – или почти всички от нас – безспорно водят произхода си от Батак, разбира се. Поне в това изглежда бяха убедени тълпите, които преди няколко години искаха линчуването на една млада госпожица, позволила си да постави под въпрос циментираните през последния век представи за „българска идентичност“. Бел. пр.

[85] Кореняк лондончанин от простолюдието, говорещ особен лондонски диалект. Бел. пр.

[86] Цитат от Киплинг, „Английското знаме“. Бел. пр.

[87] Американски филм от 1957 със Синатра в главната роля. Бел. пр.

[88] Нещо, което идва от миналото и е издържано, класическо, стилно. Бел. пр.

[89] Да се спасява кой как може (фр.) Бел. пр.

[90] Свръхдетерминацията е понятие от съвременната психология и аналитическа философия, обозначаващо явление, което може да бъде обяснено от две или повече различни, достатъчни причини. В интерпретацията на Зонтаг това най-вероятно означава, че на философските понятия липсва ясна, очевидна база. Бел. пр.

[91] Облакът на незнанието: анонимна творба на християнския мистицизъм, написана през втората половина на 14 век на средновековен английски език. Бел. пр.

[92] Жозеф де Местр (1753–1821): френски политик, писател и философ от савойски произход, един от най-консервативните политици след Френската революция. Бел. пр.

[93] Освен това той е написал едно есе за Макиавели и друго за Сен Жон Перс – и двете досега не издавани в сборници. Бел. авт.

[94] Донозо Кортес (1809–1853): испански дипломат, политик и държавен философ. Бел. пр.

[95] Ерик Фьогелин (1901–1985): немско-американски философ и политолог. Бел. пр.

[96] Бейби-бумър (от „бейби-бум“ – бум на бебетата) се нарича някой, роден във време на особено висока раждаемост (и най-вече в годините след Втората световна война, 1945–1965). Бел. пр.

[97] sous les pavés la plage: един от лозунгите на майските парижки бунтове от 1968. Има се пред вид това, че непосредствено под повърхността на вкоравената цивилизация се намира неограничената свобода. Бел. пр.

[98] Скок на Фей – непреводима игра на думи. Известното във философията и теологията понятие „скок на вярата“ (на английски: „лийп ъф фейт“) звучи почти като „скок на Фей“ („лийп ъф фей“).

[99] Алберт Лео Шлагетер (1894–1923): противоречива фигура от времената на националистическите борби в различните бивши немски територии след Първата световна война (най-вече Шлезия и Елзас, където бива разстрелян от френските окупационни власти за шпионаж и саботаж). Връзките му с Адолф Хитлер са доказани, но не и членството му в НСДАП. Между другото, Шлагетер бива възхваляван не малко и от ляво, включително и от Карл Радек на третия пленум на изпълнителния комитет на Коминтерна. Бел. пр.

[100] БНП: Британска Национална Партия. Крайно дясна партия във Великобритания, притежаваща представители на местно управленческо ниво, но не и в Британския парламент. Бел. пр.

[101] Квиетизъм: направление в християнската философия от 17 век, поставящо особен акцент върху вътрешното спокойствие и пасивност като съществени предпоставки за съвършенството. Бел. пр.

[102] Между нас казано (нем). – Б. пр.

[103] Дим (унг.). – Б. пр.

[104] Вече има писмени доказателства за съществуването на тази дума: според Google тя се среща в 4 страници на български.

[105] http://www.assemblee-nationale.fr/histoire/andre-malraux/discours/malraux_9nov1967.asp посетен 20/07/2009.

[106] Влизането на шведската Пиратска пария в Европарламента през 2009 със 7,13% изглежда симптоматично.

[107] Един филм обикновено заема 700 мегабайта. Това значи, че в българското Министерството на вътрешните работи са свалили нещо от порядъка на 777 000 филма.

[108] Вероятно има уговорки, когато се употребява понятието за „нация” по отношение на Китай. Но като че ли именно във виртуалното пространство те стават излишни, т.е. интернет по нов начин очертава нацията, или поне определени нации.

[109] Ерика Щайнбах: немска политичка, родена в Рамел (днес Румя), в близост до Данциг (днес Гданск), председателка на немския Съюз на прогонените, защищаващ правата на прогонените от Силезия немци. Бел. пр.

[110] Кашубите са западнославянска етническа група от Померания, северно-централна Полша. Гданск се счита за техен главен център. Гюнтер Грас е от кашубски произход. Бел. пр.

[111] Т.е. свързани с учението за края на света. Бел. пр.

[112] Чрез понятието „полски разделения“ се обозначава подялбата между нейните съседи на двойната държава Полша-Литва в края на 18. век. В годините 1772, 1793 и 1795 Русия, Прусия и Австрия разделят помежду си земите на Полша-Литва, в резултат на което в продължение на повече от 120 години не съществува самостоятелна полска държава. Бел. пр.

[113] Обичайното название на тези хора и народи в официалния български език е „примитивни“ или „първобитни“. След като вече започнахме дискусията за езиковата дискриминация срещу жените, може би е време да разширим малко темата и в други посоки. Този вид езикови употреби отдавна вече са премахнати от големите езици, където се използват лишени от дискриминационно съдържание обозначения: „Naturvölker“ в немския и native people – в английския език. Нещо по тази тема, дами и господа езиковеди? Бел. пр.

[114] „Спонти“: група радикални леви политически активисти от 70-те години във Франкфурт, наричани така поради убедеността им в „спонтаността на масите“. Бел. пр.

[115] Еврейските съвети са организации, създадени от нацистите за посредничество между тях и евреите в окупираните територии, най-вече Полша и Съветския съюз. Някои от тях сътрудничат с немците, надявайки се по този начин да облекчат съдбата на сънародниците си. Други – като например еврейският съвет в Минск – сътрудничат с партизаните. Някаква единна, паушална преценка на тяхната дейност като цяло, изглежда невъзможна. Бел. пр.

[116] По време на Руско-полските войни (1605–1618) тогавашното Полско-литовско кралство успява за кратко време да окупира Москва и да завладее известна част от руската територия, поставяйки с това началото на една вековна вражда между двете нации, която продължава и до днес. Бел. пр.

[117] Ноймарк, източен Бранденбург, е област в днешна Полша. Под „стария Фриц“ немците разбират Фридрих Велики. Бел. пр.

[118] Конфирмация: празник, с който се отбелязва достигането на младежка възраст в Германия, обикновено на 15 годишна възраст. Бел. пр.

[119] Аферата Гийом е политически най-значителният шпионски случай в немско-немската история. На 24 април 1974 Гюнтер Гийом, един от най-близките сътрудници на бундесканцлера Вили Бранд, бива разкрит като източногермански шпионин, в резултат на което Бранд подава оставка. Бел. пр.

[120] Волф Биерман (род. 1936): известен източногермански лирик и автор на политически песни, принуден да напусне ГДР през 1976 „заради грубо нарушаване на гражданските си задължения“ (мека критика на политиката на ГДР по време на турне в Западна Германия в същата година). Името на Биерман се превръща в символ за гражданско неподчинение в ГДР, където и досега той се радва на изключителна популярност. Бел. пр.

[121] „Веси“: жаргонно название на западногерманците, идещо от West (запад). Съответното название на източногерманците е „оси“ (от Ost – Изток).

[122] Адлаи Стивънсън (1900–1965): американски политик от демократическата партия, на два пъти губил президентски избори срещу Дуайт Айзенхауер. Бел. пр.

[123] От около година насам Тони Джуд страда от открити прояви на същата болест, от която вече години наред страда известният физик и астроном Стивън Хокинг: амиотрофична латерална склероза, или постепенна и пълна парализа на всички двигателни функции на тялото. Бел. пр.

[124] Тъпл-пространство: понятие от теорията на паралелните компютърни системи. Бел. пр.

[125] Т. е. идеята, че американската национална идея претопява и прави равни всички граждани на Америка. Бел. пр.

[126] Сикхската религия обединява елементи на индуизма и исляма. Бел. пр.

[127] Регион в северната част на САЩ, където преди са се намирали най-големите центрове на металургическата промишленост, в наши дни повече или по-малко изоставени. Бел. пр.

[128] Американски чернокож актьор, известен най-вече със собственото си семейно шоу, излъчвано по телевизията от 1984 до 1992 г. В случая се има пред вид сравнително идиличната семейна картина, представяна и символизирана от Косби. Бел. пр.

[129] Трейси Флик – героиня от романа Избори на Том Перота (и от едноименния филм). Символ на упорито, дори безогледно търсене на успех от страна на младо момиче. Бел. пр.

[130] Под насърчителна политика (affirmative action) в Америка се разбира даването на допълнителни квоти във висшето образование за членовете на малцинства, както и на жените. Бел. пр.

[131] Финалът на първенството по американски футбол, провеждан между отбори от двете водещи лиги. Бел. пр.

[132] Чехословашка първа република: има се пред вид Чехословакия в годините между 1918 и 1938. Бел. пр.

[133] Крайнодясна фашистка партия в Унгария, активна най-вече по времето на войната и носеща директна отговорност за унгарския Холкост. Бел. пр.

[134] Герт Вилдерс (Geert Wilders) е холандски крайно-десен политик, лидер на парламентарно представената ултра-дясна и анти-ислямистка Партия на свободата (Partij voor de Vrijheid) в холандския парламент. Бел. пр.

[135] Маргинална стойност: понятие от икономиката, обозначаващо стойности, свързани с много бързи промени. Бел. пр.

[136] Предоставяне достъп до Интернет на отделни личности и фирми. Бел. пр.

Table of Contents

Януари 2010

„Българският Гуантанамо“, медийната (и блогърска) тишина Светла Енчева

1989 – Майските събития и „Голямата екскурзия“ Автори: Михаил Груев и Алексей Кальонски

За лабиринтите на душата Автор: Златко Енев

Как срещнах на прага си американската мечта, осъществена Автор: Зоя Маринчева

За камъка, който пронизва – или защо плаче акулата Автор: Златко Енев

Литературата и смъртта Автор: Владимир Трендафилов

Гинчето Автор: Росица Борковски

Идеалният мъж Автор: Ерика Джонг

Ябълките Автор: Яна Букова

Упадъкът на киното Автор: Сюзън Зонтаг

Много по-добре е нещата да се дискутират открито Автор: Кристофър Колдуел

Госпожа Логика Автор: Сам Андерсън

Аватар Автор: Гергана Апостолова

Преработването на комунистическата диктатура в Германия Автор: Хубертус Кнабе

Как паметта на социализма работи в Полша? Автор: Павел Шпевак

Дългият път към демокрацията Автор: Ян Сокол

Моралният инстинкт Автор: Стивън Пинкър

Повратът на комуникацията Автор: Мартин Йотинг

Европейският ислям през очите на професионалиста Автор: Юте Клаузен

Децата – ценност или инвестиция Автор: Ели Иванова

Реквием за аватара Автор: Бойко Ламбовски

Риторична история Автор: Чавдар Ценов

Наблюдения в огледалото на отчаяните Автор: Николай Михайлов

Възвишените шутове Автор: Рихард Вагнер

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 1 Автор: Златко Енев

Слънчев бряг, щата Индиана Автор: Антон Терзиев

За смисъла Автор: Златко Енев

Прогонването Автор: Хенинг Зусебах

Време за косенe Автор: Здравка Евтимова

Февруари 2010

Дойчланд Автор: Анджей Стасюк

Информацията се превръща в оръжие Автор: Марк Боудън

Хаити и „християнското“ разбиране за катастрофите Автор: Ели Иванова

Учителят се завърна пиян Автор: Яна Букова

Истинският Китай Автор: Георг Блуме

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 2 Автор: Златко Енев

Професорът и поетесата Автор: Мая Кисьова

Новост от Изтока Автор: Щефан Хантел (Шантел)

Столицата на потискането, доносникът на Европа Автор: Джеймс Хаус

Дарове и съкровища от кутията на телевизора Автор: Стилиян Стоянов

Болестта като път – Част 1 Автор: Златко Енев

От тирания към олигархия Автор: Йон Виану

На пресечката между Истанбул и Берлин – Част 3 Автор: Златко Енев

Ти помниш ли ме, Юри Автор: Чавдар Ценов

Любовта към сладострастието Автор: Паскал Брукнер

Огън, (раз)следвай ме Автор: Малина Петрова

Страх 2.0. Автор: Лидия Стайкова

Големият американски дебат за смъртта на печатната книга Автор: Зоя Маринчева

Да пробудиш мъртвите Автор: Тери Игълтън

Девета разходка по глобалната улица с Иван Кръстев Автор: Иван Кръстев

Страхът е добър познавач на естетиката Автор: Херта Мюлер

Българската литературна национална идея. Опити за съвременното й осмисляне Автор: Антоанета Алипиева

Смъртта на Швейцария Автор: Денис Макшейн

Прокисналата калифорнийска мечта Автор: Тимъти Гартън Аш

„Октоподите“ и България Автори: Иван Рачев и Иван Бакалов

Болестта като път – Част 2 Автор: Златко Енев

Господарят на болките Автор: Вернер Херцог

Истанбул. Следдипломно обучение Автор: Антон Терзиев

Електронната революция – Част 1 Автор: Уилям Бъроуз

Март 2010

Заклета девственица Автор: Кинга Кали

Хора на границата Автор: Тони Джуд

Две мнения за дигиталната революция Автори: Евгений Морозов, Клей Шърки

Култура на упадъка Автор: Мирослава Кортенска

Скучният нов световен роман Автор: Тим Паркс

Напиканите обувки на незнайния воин Автор: Златко Енев

Какви пари Автор: Здравка Евтимова

Подреждане на екстериора Автор: Палми Ранчев

Властта, достойнството, Палми Ранчев Автор: Владимир Трендафилов

Моите срещи с Елин Пелин Автор: Кристин Димитрова

Вкус на залез Автор: Михаел Стомин

Китайските виртуални хайки Автор: Том Дауни

Нашето унижение Автор: Ахмет Алтан

Смаленият суверен: консумеризъм, глобализация и американска празнота Автор: Бенджамин Барбър

Нагла история Автор: Антон Терзиев

Памучната Оси Автор: Михаел Стомин

Пати Смит, оцеляващата Автор: Пати Смит

1989-а Автор: Малина Петрова

Жълтите очи на ужаса Автор: Златко Енев

Новите стари полюси Автор: Владимир Левчев

Шедьовърът, който уби Джордж Оруел Автор: Робърт Маккръм

Неравенството разяжда обществата Автор: Кейт Пикет

Увод в българската литература след Освобождението Автор: Боян Пенев

Люляковата планина Автор: Чавдар Ценов

Април 2010

Да мислиш против самия себе си: размишления върху Чоран Автор: Сюзън Зонтаг

Революционери Автор: Тони Джуд

Защо всъщност се страхуват от Хайдегер? Автор: Тим Блек

В Куба всичко е сложно Автор: Леонардо Падура

Белот за двама Автор: Михаел Стомин

В един паметен ден от живота му Автор: Петер Надаш

Представям ви нашата нова колега Автор: Павлина Върбанова

Дигитално Възраждане Автор: Ивайло Дичев

Отричайки човечността Автор: Адам Михник

Европейското барутно буре Автор: Ласло Фьолдени

Упражнения по минимализъм – Част 5 Автор: Златко Енев

Рокля „Луна“ Автор: Касиел Ноа Ашер

Ние, трагичните герои от Катин Автор: Артур Бекер

Филип Рот очи в очи Автор: Филип Рот

Цената на щастието Автор: Ирис Радиш

Табула раза Автор: Сандра Келайн

Философската Мадона Автор: Даниел Кон-Бендит

Катин е повече от просто Катин Автор: Виктор Ерофеев

Парите като културен феномен Автор: Владимир Левчев

Сън в съня в съня Автор: Чавдар Ценов

Май 2100

При мен всичко трае много дълго Автор: Криста Волф

Тевтон, интровертираният Автор: Джейкъб Хейлбрън

Чернобил – знакът, който не разбираме Автор: Светлана Алексиевич

Птиците на Господа Автор: Михаел Стомин

Дебют в Будапеща Автор: Светла Кьосева

Описването на съвременната българска литературa Автор: Антоанета Алипиева

Genesis или По стъпките на Адам и Ева Автор: Мария Станкова

Подкупите и гръцката криза Автор: Маркус Уокър

Аз съм американска жена Автор: Ларс фон Триер

Лисабонският синдром Автор: Уолтър Ръсел Мийд

Какви са, и какви биха могли да бъдат, нещата Автор: Тони Джуд

Genesis – Каин и Авел Автор: Мария Станкова

Когато религията и културата се разделят Автор: Оливие Роа

Второто пришествие – един манифест Автор: Дейвид Гелернтер

След Ной – и потоп! Автор: Мария Станкова

Офицери и пешки Автор: Антон Терзиев

Жу и Снежният зимбабвец Автор: Михаел Стомин

Политикът Михаил Арнаудов Автор: Емил Иванов Димитров

Как се учи четене (в училището на сина ми) Автор: Ели Иванова

Сикх или мюсюлманин, няма значение Автор: Спайк Ли

За конските мухи Автор: Златко Енев

Обкръжена от приятели Автор: Михаел Туман

За различните форми на протеста Автор: Александър Теодоров-Балан

Вавилонско неразбирателство Автор: Мария Станкова

Юни 2010

Краят на мъжете Автор: Хана Розин

Писмо до П. Автор: Христо Буцев

Невидимите кризи Автор: Георги Господинов

Забързването на света Автор: Владимир Левчев

Похвално слово за българското слово Автор: Петър Увалиев

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 1 Автор: Красимир Дамянов

Ромео, Жулиета и тишината Автор: Неда Антонова

Заекът на Гала – Част 1 Автор: Светлана Дичева

Дилема ’89: Баща ми беше комунист Автор: Мартин Шимечка

Жертвоприношението на Исаак или защо съществуват неудачниците Автор: Мария Станкова

Вълшебната Виола Страд Автор: Михаел Стомин

Хлябът на обед Автор: Здравка Евтимова

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 2 Автор: Красимир Дамянов

Днес Ботев щеше да е безработен Автор: Румен Леонидов

Любен Дилов – афоризми Автор: Любен Дилов – син

Израелската сила, носеща се по водите Автор: Амос Оз

Истинският Автор: Цвета Стоева

Иаков и битката му с Бога – как да победим егото Автор: Мария Станкова

Заекът на Гала – Част 2 Автор: Светлана Дичева

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 3 Автор: Красимир Дамянов

Холандия и драмата на мултикултурализма Автор: Паул Шефер

Може и да стане опасно Автор: Павел Лешкович

Заекът на Гала – Част 3 Автор: Светлана Дичева

Каруцата – след коня Автор: Александър Кертин

Опрощението Автор: Мария Станкова

Кадифената философска революция Автор: Андре Глюксман

Светът като нефтено петно Автор: Владимир Левчев

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 4 Автор: Красимир Дамянов

Жълтите пузи с нарисуваната радост Автор: Михаел Стомин

Бягство в провинциализма Автор: Геерт Мак

Малекон Автор: Палми Ранчев

В отговор на един въпрос ... Автор: Александър Кертин

Какво е да си български писател Автор: Кристин Димитрова

Колапсът на сложните бизнес-модели Автор: Клей Шърки

За читанките и техните противници Автор: Златко Енев

Големият страх от читателите Автор: Милена Цветкова