Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2015

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2016

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите 10

Септември 2015 12

Социални разцепления и национално „пробуждане“

в османска Македония

Автор(и): Василис Гунарис 13

В разговор с Куентин Тарантино

Автор(и): Куентин Тарантино 26

Нома, или модерното изкуство на кулинарията

Автор(и): Джейкъб Микановски 41

Човекът за Марс

Автор(и): Сю Халпърн 54

Не можем просто да се присвиваме…

Автор(и): Гюнтер Банас, Клаус-Дитер Франкенбергер, Волфганг Шойбле 61

Да разлистим христоматията по литература за ХI клас от 1955 г.

Автор(и): Аспарух Панов 73

Другостта и двойничеството

в три балкански романа за Изтока и Запада

Автор(и): Евдокия Борисова 83

It don’t mean a thing if it ain’t got that swing

Автор(и): Златко Енев 113

Разединението за Съединението

Автор(и): Стефан Дечев 118

Как изглежда една вечеря в Нома,

най-добрия ресторант на света?

Автор(и): Джули Зевелоф 149

Рада Москова: Характерът е с подпис от Бога,

с него, иска не иска, всеки се ражда

Автор(и): Рада Москова 167

Да напуснеш публиката: точка на пречупване

Автор(и): Орлин Спасов 172

Балът на жертвите

Автор(и): Тони Николов 177

Другата Европа

Автор(и): Жак Рупник 184

Зад кулисите на бежанската криза

Автор(и): Дахер Дахер, Димитър Панайотов 195

Криза на доверието

Автор(и): Даниел Смилов 209

Как да се избегне разпадането на Европа?

Автор(и): Иван Кръстев 215

Губят ли западните ценности привлекателността си?

Автор(и): Стивън Ерлангер 222

Октомври 2016 227

Ман срещу Ман

Автор(и): КолъмТойбин 228

Престанете да гугълствате. Нека поговорим…

Автор(и): Шери Търкъл 244

Човекът, който отиде да пазарува истина

Автор(и): Дж. М. Кутси 254

Някои съвети за пътуващите на далечни разстояния,

или как да се достигне Германия…

Автор(и): Гаит Абдул-Ахат 268

За неизбежната необходимост на симпатията

Автор(и): Златко Енев 286

Човекът, който описа депортирането на евреите

от Тракия и Македония

Автор(и): Татяна Ваксберг 303

Унгария – „Молим за извинение заради нашия министър-председател“

Автор(и): Ян Вернер Мюлер 315

Томбул джамия

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар 324

Реквием за една светица

Автор(и): Златко Енев 329

За Георги Марков, „Задочните репортажи“ и изродения (анти)комунизъм

Автор(и): Димитър Панайотов 332

Задава се „ангажиментната икономика“.

Какво означава това за работата ни?

Автор(и): Арун Сандарараджан 339

Бийтълс: защо остават ненадминати

Автор(и): Луи Менанд 346

Когато свободата е безнаказаност, а беззаконието – ред,

трябва да виним собственото си овчедушие

Автор(и): Владимир Зарев 358

Убит е човек

Автор(и): Даниел Смилов 365

За бежанската криза, националните егоизми, лидерството

Автор(и): Албена Бъчварова, проф. Анна Кръстева 379

Сбогуване с Токио

Автор(и): Петър Чолаков 387

Портретът на Дичо Лесов

Автор(и): Кристин Димитрова 393

Ноември 2016 412

Homo Balcanicus: кой e той?

Автор(и): Гергана Дончева 413

Хелоуин

Автор(и): Златко Енев 434

Любов на Палм бийч експрес: Бракоразводното дело Пулицър

Автор(и): Хънтър С. Томпсън 440

Герои срещу сладкиши

Автор(и): Александър Кьосев 458

Повторната ориентализация:

дихотомията „Балканите – Европа“

Автор(и): Гергана Дончева 483

Европа и ислямът

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар 508

Мюсюлманите и каскадата от грешки на Запада

Автор(и): Александър Андреев 523

Майките на ИДИЛ

Автор(и): Юлия Йоффе 558

За депутатския имунитет текат глупости от всички медии.

Причината: непознаване на закона

Автор(и): Иван Бакалов 611

Бежанци и отговорности в централна Европа

Автор(и): Михаел Жантовски 625

Coito, ergo sum

Автор(и): Златко Енев 632

Немската ПЕГИДА: И тоя път ще победим!

Автор(и): Дирк Пилц 637

Източна Европа – завръщане към нормалността?

Автор(и): Джон Фефър 643

За вчерашния атентат във Франция,

или как всичко на тоя свят е делене на плява от зърно

Автор(и): Златко Енев 655

Нови медии и обществено (съ)мнение

Автор(и): Юрий Проданов 671

Провалът – (още един) начин на употреба

Автор(и): Златко Енев 684

Отворено писмо до български и международни медии

във връзка с бежанската криза

Автор(и): Administrator 691

Мостът на шпионите

Автор(и): Борислав Гърдев 719

Българският самиздат

Автор(и): Александър Кьосев 724

Описание на нощта

Автор(и): Силвия Чолева 743

Декември 2016 752

До Бурса и обратно – осемдесет години след Чудомир

Автор(и): Евдокия Борисова 753

„Подчинение“ на Мишел Уелбек

Автор(и): Карл Уве Кнаусгор 769

Частният живот на публичния език

Автор(и): Александър Кьосев 782

Какъв бунт днес?

Автор(и): Юлия Кръстева 807

Тайната история на „Сто години самота“

Автор(и): Пол Ели 820

Не-радикален манифест, написан с помощта на чук

Автор(и): Александър Кьосев 836

Париж, Сирия и промяната на климата

Автор(и): Елизабет Колберт 881

Светлана Алексиевич: Руснаците не могат да живеят със свободата

Автор(и): Керстин Холм, Светлана Алексиевич 885

За границите на садистичното

Автор(и): Анета Генова 892

Контактната хипотеза или кой се страхува от бежанците

Автор(и): Марио Игнатов 899

Иво Андрич и/в Турция

Автор(и): Хюсеин Мевсим 909

Защо е прекалено рано да се критикува

благотворителната инициатива на Марк Зукърбърг

Автор(и): Джош Баро 926

Кой се страхува от Вернер Тюбке?

Автор(и): Стоян Гяуров 936

Старозаветният поет

Автор(и): Асен Валентинов 945

ХаХаХаИмПро – нов модел за генериране на реалност

Автор(и): Радмила Младенова 952

Диригентът

Автор(и): Силвия Чолева 955

България в Съвета на Европа. Предизвикани размисли

Автор(и): Аспарух Панов 967

Апострофи

Автор(и): Стоян Гяуров 976

Спирането на „Деконструкция“ –

защо не изпитвам истинска солидарност

Автор(и): Мария Черешева 981

In Memoriam: Архипелагът Гриша Трифонов

Автор(и): Невена Борисова 993

Съдържание

Списък на авторите

А

Абдул-Ахат, Гаит 268

Алексиевич, Светлана 885

Андреев, Александър 523

Б

Бакалов, Иван 611

Банас, Гюнтер 61

Баро, Джош 926

Борисова, Евдокия 83, 753

Борисова, Невена 993

Бъчварова, Албена 379

В

Ваксберг, Татяна 303

Валентинов, Асен 945

Г

Генова, Анета 892

Гунарис, Василис 13

Гърдев, Борислав 719

Гяуров, Стоян 936, 976

Д

Дахер, Дахер 195

Дечев, Стефан 118

Димитрова, Кристин 393

Дончева, Гергана 413, 483

Е

Ели, Пол 820

Енев, Златко 113, 286, 329, 434, 632, 655, 684

Ерлангер, Стивън 222

Ж

Жантовски, Михаел 625

З

Зарев, Владимир 358

Зевелоф, Джули 149

И

Игнатов, Марио 899

Й

Йоффе, Юлия 558

К

Карахасан-Чънар, Ибрахим 324, 508

Кнаусгор, Карл Уве 769

Колберт, Елизабет 881

КолъмТойбин 228

Кръстева, Анна 379

Кръстева, Юлия 807

Кръстев, Иван 215

Кутси, Дж. М. 254

Кьосев, Александър 458, 724, 782, 836

М

Мевсим, Хюсеин 909

Менанд, Луи 346

Микановски, Джейкъб 41

Младенова, Радмила 952

Москова, Рада 167

Мюлер, Ян Вернер 315

Н

Николов, Тони 177

П

Панайотов, Димитър 195, 332

Панов, Аспарух 73, 967

Пилц, Дирк 637

Проданов, Юрий 671

Р

Рупник, Жак 184

С

Сандарараджан, Арун 339

Смилов, Даниел 209, 365

Спасов, Орлин 172

Т

Тарантино, Куентин 26

Томпсън, Хънтър С. 440

Търкъл, Шери 244

Ф

Фефър, Джон 643

Франкенбергер, Клаус-Дитер 61

Х

Халпърн, Сю 54

Холм, Керстин 885

Ч

Черешева, Мария 981

Чолаков, Петър 387

Чолева, Силвия 743, 955

Ш

Шойбле, Волфганг 61

Септември 2015

Социални разцепления и национално „пробуждане“

в османска Македония

Автор(и): Василис Гунарис

В ранното лято на 1992 в Скопие беше публикувана лъскава монография на име „Македония на старите карти“.[1] В първата глава на книгата, озаглавена „История без география“, Илия Петрушевски твърди, че:

Тези карти представят неоспоримите исторически и научни факти за отчетливостта на македонската нация, която се различава от съседите си не само по територията си, която винаги ѝ е принадлежала, но също по езика, фолклора, традициите, както и всички други важни елементи на етническата си диференциация. [2]

Опитът на Петрушевски да подкрепи тезата за съществуването на една нация, подчертавайки връзката ѝ с някакво прастаро етническо ядро не е никак нов в балканската историография, нито пък това е първият път, в който свидетелствата на стари карти се използват в служба на подобна кауза.[3]

Много пъти е повтаряно, че пристигането на Европейското възраждане на османските Балкани се е получило в резултат на доста бавна процедура. Но да се описват пред-освободителните националистически чувства на балканските народи, а особено ситуацията в хинтерланда на полуострова (включително и Македония), е доста взискателно занятие, което надминава далеч целите на тази статия.[4] Накратко, модерният гръцки национализъм възниква през 18 век, под влиянието на западни идеи, но реалните му корени се намират в протонационалистическите феномени, забелязвани още във Византия от 13 век.[5] Под османско владичество тези чувства са запазени само отчасти чрез институциите на системата на милета. Народът на Вселенската Патриаршия е рум-милетът, с население, което включва, освен гръкоезичните населения, още голям брой славяни, власи и други не-гръкоезични православни поданици на султана. През 18 век гръкоезичният търговски елит започва да се отцепва от политическото и религиозно ръководство на константинополската Патриаршия и да развива секуларни елински националистически позиции.[6]

С важното изключение на бреговата ивица, където живее тази гръкоезична и урбанизирана търговска класа, както и на австрийските гранични земи, повечето части от региона, особено централната балканска област, си остават недокоснати от интелектуалните промени през целия 18 век, очевидно най-вече поради финансови ограничения, които забавят консолидацията на средната класа. Всъщност Възраждането придобива стабилна основа на Балканския полуостров не по-рано от ранния 19 век, в някои случаи дори след 1850, в благоприятния контекст, оформен от османския реформаторски период. Българският национализъм например започва да демонстрира някакво осезаемо присъствие едва през ранния 19 век, в районите, намиращи се най-близо до Русия.[7]

Но възприемането на европейските идеи не протича особено гладко. Бавният, но постоянен колапс на Османската империя вълнува християнското население както вътре, така и извън Империята. Особено вън от нея, в малките и млади балкански княжества, установени през 1830-те, борбите за освобождение на „оставащите под робство“ братя често служат като удобно алиби за политическа некомпетентност и изоставащо икономическо развитие. Както на теория, така и на практика, Атина, Белград, а по-късно и София, са заети преди всичко с иредентизъм и напълно пренебрегват възможността да консолидират държавите си чрез поддържане на чувството за гражданство.[8]

Особено през втората половина от 19 век, когато османският колапс вече наближава, спешната нужда от преначертаване на съществуващите граници изисква не само набавяне на необходимото въоръжение, но също и подготовка на идеологически арсенал, от който се очаква да подкрепя външната политика. При липсата на оръжия и финансови ресурси, важността на една офанзивна национална идеология бива постоянно надценявана. Вследствие от това националните права биват удобно интерпретирани като исторически права, а не като естествени, за разлика от европейските начини на мислене. Романтичното търсене на исторически права ориентира балканските интелектуалци към ретроспективно издирване на отличителното етническо ядро на съответните им нации из дебрите на историята. Последвалата териториализация и политизация на новооткритото национално ядро постепенно трансформира балканските културни общества в онова, което Антъни Смит нарича „етнически нации“.[9]

В случая с Македония обаче нещата не протичат така гладко. През късния 19 век Гърция, България и в по-малка степен Сърбия и Румъния, започват да изказват своята съпричастност с „неосвободените братя“ в османска Македония чрез различни исторически, лингвистични, културни и религиозни аргументи. За да доведат тези опити до успешен край, всички те отчаяно се опитват да покажат силата, разширяването и решителността на съответните етнически групи, за които твърдят, че живеят в тази географски зле определена област. На практика гръкоезичната зона е приблизително идентифицирана с крайбрежната част от Македония (тоест южните области на днешната гръцка част от Македония). Градовете Костур, Едеса и Серес се считат за фронтова линия. Макар че гръцкият език се говори широко във всеки градски македонски център, селяните-християни вън от крайбрежната зона са по правило славяноезични, и за братство с тях изявяват претенции както българите, така и сърбите. Балканските войни и Мирният договор от Букурещ (1913) слагат край на османското управление на Балканите, но не успяват да решат Македонския въпрос. Въпреки обмените на население през междувоенния период, проблемът изплува отново по време на Втората световна война. Югославската социалистическа република Македония, създадена през 1944, следва стъпка по стъпка примера на останалите балкански държави и се опитва да консолидира съществуването си като асоциира младата македонска федерална национална държава с една македонска етническа група от 13 век. Това само усложнява още повече Македонския въпрос.[10]

Във всеки случай, конфликтните и сложни аргументации на балканските държави, както и очевидното смешение на езици, които не могат да убягнат на вниманието на който и да е наблюдател от преди 1920-те години, естествено предават впечатлението, че Македония е „етническа салата“ – израз, който си остава тясно свързан с региона завинаги след това. Британският консул в Монастир (Битоля) Чарлз Калверт, пише например през 1867:

Християнското население на този пашалък е съставено от четири различни раси, всички те изповядващи православната религия:… българите… власите… албанците… и гърците“.[11]

Очевидно той има пред вид лингвистични или културни групи, но използването на понятието „раса“ вероятно внушава усещане за важност, което указва известни „неизменни“ черти (например език, мисловни способности и пр.)[12] Но зле разбраните национални теории, както и изискванията на национализма и романтизма, които винаги са се котирали високо на Балканите, не са позволили на балканските учени и политици да разберат, че едно смешение на „раси“ или езиково смешение, не включва непременно и етническо смешение. Ето защо, игнорирайки значителните различия между понятията „нация“ т. е. една социо-политическа категория (една „висока култура“[13]), винаги отнасяща се до действителни или потенциални граници, „етническа група“ (чиито необходими компоненти са споделена история и мит за общ произход,[14] и „раса“ (една чисто генетическа категория), балканските изследователи на македонската история са съсредоточавали интереса си най-вече върху объркани и конфликтни спорове относно различни форми на асимилация в хода на Средните векове. Всички тези опити, изключващи компактния мюсюлмански елемент в Македония, се правят с цел да се докаже, че тази страна всъщност не е била етнически смесена, а се е състояла от само една група, оформяща мнозинството от тамошното население. В този контекст, проследяването на националната идентичност на обемистата славяноезична група се е превърнало във въпрос от върховна важност. Всички заинтересувани страни очакват, че едно удобно [за тях] определение на тази идентичност ще оправдае настоящото дипломатическо статукво, а може би дори ще подкрепи някои иредентистки претенции.

От гледна точка на Атина аргументите изглеждат така:[15]

а) древните македонци са били етнически[16] гърци.

б) средновековните славяни и българи са били културно претопени от византийския елинизъм, а след това и етнически асимилирани.

в) славяноезичните македонци не са били непременно българи или славяни. Имайки пред вид лоялността им към патриарха и активния им принос към гръцкия иредентизъм от 19 век, то е очевидно, че те са били гърци, отвъд всякакво съмнение.[17]

В София не се интересуват особено много от древните македонци, но твърдят, че:[18]

а) средновековните славяни в Македония са били абсорбирани от българите, но тези последните не са били абсорбирани нито от гърци, нито от сърби.

б) въпреки верността им към гръцко-доминираната Вселенска Патриаршия, славяноезичните македонски българи са били отделна етническа група,[19] която през късния 19 век е населявала повечето части от Македония, но България не е успяла да я присъедини.

В последната четвърт от 19 век сърбите също създават свои собствени теории за идентичността на населението на Македония.[20] Те се опитват да покажат, че:

а) средновековните македонски славяни са били етнически сърби. Всъщност сърбите са доминирали в Македония след българите през 14 век; следователно те не са могли да бъдат асимилирани от последните, които са били пометени през ранния 11 век.

б) те са запазили една отчетливо сръбска култура и език, близък до сръбския, и са били наричани „сърби“ в продължение на векове.

в) македонските славяни не са били идентифицирани като българи до средата на 19 век.

Естествено след Втората световна война сръбските гледища са изоставени. Сърбите са били заменени от югославски македонски историци, които възприемат и доразвиват теориите, които в миналото са били поддържани основно от комунистите. Основната им задача е да покажат, че:[21]

а) древните македонци не са били етнически гърци.

б) средновековните славяни са асимилирали древните не-гръцки македонци, но от своя страна не са били асимилирани нито от българите, нито от сърбите, нито от гърците.

в) през 19 век една плътна и отчетливо-славяноезична македонска етническа група, далеч по-голяма от гръцката, се е превърнала в двигател на македонския национализъм, но етническа Македония, след като не успява да постигне независимост през 1903, е разделена през 1913.

След обявяването на независимостта на Македония през септември 1991, бяха съживени отново множество научни и политически дебати, не по-малко яростни от гръцко-българските борби, водени сто години по-рано, с цел да се спечели европейското обществено мнение по стария въпрос: етническата идентичност на Македония. Въпреки конфликтните си аргументации балканските държави изглежда споделят една позиция: че османска Македония около края на 19 век е била населявана от различни християнски етнически групи. Тази обща и упорита увереност в съществуването на примордиални (първични) етнически групи може да бъде разбрана като се има пред вид, че и досега балканските национални държави живеят с усещането, че имат силна нужда от етнически ядра, ако биха искали да оцелеят.

Но съществуването на различни християнски „етнически групи“ в османска Македония от 19 век е далеч от очевидно. Всъщност използването на едно такова понятие причинява сериозни проблеми при историческия анализ на социалните и политически развития, които са се случили между 1870 и 1913, особено в обширните славяноезични региони. Така например тук ще се аргументира, че, макар ранното съществуване на „етнически групи“ да е важно за днешните балкански политици и дипломати, изразът „партии с национални обвързаности“ е много по-подходящ за нуждите на историческия анализ в случая със славяноезичното население на Македония.

Политическите развития в османска Македония от 1870-те нататък са изследвани подробно от много балкански учени, от различни перспективи. От гръцка гледна точка институциите на църквата и участието на множество гръко- и не-гръкоезични хора в гръцката революционна дейност и въстания (1821-22, 1856, 1878) е подготвило необходимата почва за разпространение на гръцката национална идеология, поне в централните (славяноезични) и южни (гръкоезични) части от Македония, тоест огромната област, простираща се между мисловната линия, преминаваща от Охридското езеро до Битоля (Монастир), Струмица и Мелник (Меленикон). Гръцките учени смятат, че особено от 1860-те нататък, по време на реформаторската ера на Танзимата, по-широкото разпространение на образованието е улеснило консолидацията на гръцките национални чувства сред гръко-, влашко-, албано- и славяноезичните жители на Македония.[22] Действително, твърдят те, тези чувства са били успешно проверени малко по-късно, по време на яростната борба за Македония (1903-1908) между гръцки и български въоръжени чети.[23]

За българите аргументацията върви в точно обратната посока: около 1870, след създаването на независима българска църква (Екзархия), в Македония е стартирана образователна кампания, която успява да внуши българската национална идеология на тамошните славяноезични жители.[24] След създаването на Българското княжество (1878) и Берлинския конгрес, противоречията между двете национални идеологии (гръцка и българска) постепенно се изострят и в края на краищата се превръщат в гръцко-български държавен спор.[25] Илинденското въстание (1903) е връх на българските освободителни действия в Македония.[26] Османските репресии отслабват българското влияние и позволяват възникването на успешна гръцка контраофанзива след 1904.

В бившата югославска република Македония историците споделят само малко схващания със своите гръцки и български колеги. Те поддържат, че: през 1860-те години е започнало едно македонско възраждане, подбуждано от малка местна интелигенция, която се е съпротивявала страстно срещу проникването на гръцки, сръбски и български влияния. По-късно, след средата на 1890-те, ВМРО поема нещата в свои ръце и подготвя народно въстание, така нареченото Илинденско въстание. Илинден е бил истинска, масова и национална македонска революция, водена от славяноезичните жители на Македония и напълно различна от българските и гръцки иредентистки инициативи, „внасяни отвън“ в същите тези области. В края на краищата етническа Македония бива разделена и поделена през 1913 от балканските съюзници, участвали във войните против Османската империя. Гърция взема 51. 6%, Сърбия 38. 3%, а България 10. 1%.[27]

Въпреки силните различия в интерпретациите на историческите събития може да се твърди, че бунтовете, въстанията, борбите, сблъсъците и четническите дейности действително са значителна част от модерната македонска история. Може също да се поддържа, че такива актове на саможертва и вечна агресивност на отделните групи едни срещу други, трябва да са били продиктувани от силни субективни чувства на солидарност, свързани с общи исторически и културни връзки.[28] Съществуването на такива чувства може да доведе до заключението, че етническите групи действително са били оформени в славяноезичните региони на Македония. И все пак съществуват силни основания да се смятат такива заключения за невалидни.

Многобройни тогавашни източници свидетелстват, че в славяноезичните области на Македония солидарността, породена от етнически чувства, е била по-скоро изключение. Отбелязвани са различни анекдоти, в които се говори за отделни хора, сменящи националната си идентичност за дълги периоди от време, в зависимост от личните си интереси, или за братя, изповядващи различни национални лоялности.[29] […] Обясняването на подобни феномени изисква внимателно изследване на социалните разцепления в Македония дълго преди там да проникнат различните социални пропаганди. През 1805 Пукевил, френски консул и пътешественик, отбелязва, че общността в Гревена се е разпаднала поради караници, възникнали между различните местни кланове.[30] Във влашкоезичния Писодери, дори още преди 1800, могат да се различат две отделни класи: от една страна градските първенци и дервенджии, тоест традиционните водачи през планинските проходи (дервенти), а от друга – плебеи и фабрициати, тоест работници.[31] Налице са само оскъдни свидетелства, но едва ли е прекалено рисковано да се допусне, че подобни социални разцепления са се развили в повечето македонски селски общности. Недоверието между земевладелци и арендатори, овчари от планинските области и земеделци от по-ниските области, земеделци и търговци, работодатели и работници; караниците около водачеството на общностите, различният географски произход на местните кланове, различните миграционни модели, споровете около водни и горски ресурси или места за паша на добитъка, клановите отмъщения и личните антипатии – всичко това разцепва дълбоко селските общества. Макар че единството между членовете на общността е било евентуално запазвано чрез бракове между роднини, а също и чрез кланови лоялности и ритуални практики, то споровете между различни села не са били толкова лесни за потушаване. Въпреки това развитието на национални чувства с неизбежност засилва усещането за солидарност както между отделните общности, така и между индивидите, при което се създава една по-малко фрагментирана картина на местното общество. Но успехът на националното образование в Македония е силно според въпрос.

През 1860-те британските консули в Битоля и Солун пишат, че поради дългия период на османско потисничество християните в Македония са били подложени на „морална деградация“. Те са лоялни поданици и единственото, което ги интересува, е [наличието на] безпристрастна администрация и данъчно облагане; останалото им е сравнително безразлично. Очаква се, че тяхното „издигане до по-високи стандарти на живот“ ще бъде продължително и бавно.[32] Както беше указано по-горе, и гърците, и българите са твърдели, че образователните им кампании, започнати през 1870-те, неизменно са били съпътствани от успех. На практика и двете държави скоро произвеждат необходимите за целта статистики, с цел да докажат, всяка в своя полза, смазващото превъзходство на съответните образователни механизми и ефективността на техните „мирни“ тактики.[33]

В действителност нещата са доста по-различни и по-скоро изглежда оправдават песимистичните гледища на британските консули. В желанието си да спечелят войната на статистиките, както гърците, така и българите концентрират вниманието си върху количеството, вместо върху качеството. Особено гърците, които се оказват неспособни да приспособят своята класически ориентирана образователна система към по-практическите нужди на македонските селски общности, са изправени пред сериозни проблеми, дори и след началото на 20 век, въпреки своите 1,000 образователни институции.[34] Макар че само малцина биха поставяли под въпрос солидните национални лоялности, които гръцки и български учители създават съответно в южна и северна Македония (и особено гръцката доминация в градските центрове из цяла Македония)[35], все пак националистическото образование – когато и където то е съществувало – едва ли може да се счита за особено успешно в селските области на обширната славяноезична зона. Ето защо е разумно да се допусне, че в този регион наличието или липсата на социални и финансови разцепления все още е определяло местните съюзничества и противопоставяния.

Панславистките и български национални агенти се възползват охотно от всевъзможните съществуващи преди това социални разцепления, социални или финансови недоволства, местни вендети или лични недоволства, щом само те излизат на бял свят около 1860-те, докато гръцките им колеги са заети с това да преподават старогръцки в градските и полуградски средни училища.[36] Всъщност неграмотността, финансовата неразвитост и липсата на капитал предлагат необходимите условия за развитието на всякаква пропаганда.[37] Особено българската пропаганда се възползва от местните финансови напрежения в три различни области.

В епохата на Танзимата, след 1850-те, християните в Империята придобиват правото да притежават поземлена собственост. Имайки предвид недостатъците на османската администрация, особено на данъчната система, християнските бейове, тоест богатите гръцко- и влашкоезични търговци и предприемачи, които живеят в градски центрове, се оказват не много по-толерантни от мюсюлманските си предшественици. И макар че през цялото османско управление на Македония християните никога не са притежавали най-големите части от обработваемата земя, то изглежда, че в някои случаи традиционното недоверие между земевладелците, които по правило са заедно с това търговци и лихвари, и, от друга страна, техните арендатори, оказва влияние върху националната ориентация. Тъй като образованите градски търговски семейства са в състояние лесно да проследят гръцките си национални чувства назад до дните на Ригас Велестинлис, (една от най-изтъкнатите и героични фигури на гръцкото просвещение от късния 18 век), за непритежаващите земя селяни е силно вероятно да идентифицират гръцките чувства с експлоатацията. В някои случаи недоверие се поражда между албанско- и влашкоезичните планински градчета и славяноезичните селски общности от околността, които произвеждат необходимата храна и суровини, но се чувстват финансово използвани от градските жители.

Василис Ц. Гунарис е професор по съвременна история във Факултета по история и археология към Аристотеловия университет, Солун. Изучавал е съвременна история в Солун (BA 1983 & MA 1985) и в Колежа St Antony, Оксфорд (PhD, 1988). От 1990 до 2001 и отново от 2005 е директор на Центъра за македонска история и документация в Солун. От 2000 до 2005 преподава социална и икономическа история като асистент-професор във Факултета за балкански изследвания (Университет на Западна Македония, Фиорина). През 2009-10 е гост-професор в King’s College, Лондонски университет.

В разговор с Куентин Тарантино

Автор(и): Куентин Тарантино

Почти готов с осмия си филм, уестърна Ненавистните осем, в който се разказва за група бандити, приклещени от снежна буря в малък бар, режисьорът говори за множество неща, сред които расисткото наследство на Америка, Обама и бъдещето на големите холивудски продукции.

Лейн Браун: Само пет месеца ни делят от премиерата на Ненавистните осем. Колко близо сте до края?

Куентин Тарантино: Засега е готов малко повече от един час. Току-що се връщам от прегледа на готовата част от монтажа.

Доволен ли сте?

Засега нямам намерение да се самоубивам. Филмът е това, което е. Бързаме и се опитваме да стигнем до края. А след това обикновено го преглеждаме и се опитваме да го подобрим колкото е възможно. Но първо трябва да стигнем до края.

При всеки от филмите, които съм правил, винаги е имало някакви срокове, които сме се опитвали да спазим, независимо какви. При Глутница кучета се опитвахме да спазим срока за [филмовия фестивал] Сънданс, при Криминале бързахме за Кан. Но винаги успяваме да се справим. По този начин избягваме възможната ситуация, при която филмът е готов и хората, които са платили за него, сядат заедно и го разкъсват на парчета.

Тоест, в наши дни вече не получавате забележки от студиото?

Напротив, получавам. И още как[38]

По-различно ли е сега, след Джанго без окови и Гадни копилета? Това бяха най-големите успехи в кариерата ви[39]. Промениха ли тези приходи нещата?

Не мисля така, поне що се отнася до историите, които се опитвам да разказвам. Но се опитвам и да не повтарям грешките си. Двамата с Робърт Родригес бяхме свикнали да правим каквото си поискаме, да избираме какви ли не заплетени пътища, по които публиката след това трябваше да ни следва. Бяхме започнали да си мислим, че ще отидат където и да е, стига да го пискаме. А при [съвместния ни филм] Евтино кино (Grindhouse) това не се получи. Филмът си струваше да се направи въпреки това, но щеше да бъде по-добре, ако не бяхме се оказали толкова неподготвени за това колко слаб ще бъде интереса на хората.

Вече на няколко пъти сте разказвали как в режисьорските си работи бихте искали да ръководите публиката по начина, по който един диригент води оркестър. Но в хода на времето публиките стават все по-обиграни и по-свикнали на стила ви. Не става ли и задачата все по-трудна?

Откровено казано, обиграните публики не са проблем. Проблем са тъпите публики. Но действително мисля, че публиките стават все по-обиграни – това е просто резултат от времето. През 50-те години публиките са приемали едно ниво на изкуственост и неистинност, над което публиките от 1966 само биха се усмихвали. Публиките от 1978 пък се усмихваха над нещата, които онези от 1966 биха намирали ОК. Номерът е човек да се опитва да изпреварва кривата [на промените] така, че да не се хилят на филмите ви след двадесетина години. Когато се появи Криминале, хората си викаха, „Уау, никога преди не бях виждал такъв филм. Значи можело да се правят и такива неща?“ Сега вече това едва ли е така. Вече не смея да се присмивам на никого. Мислех си, че хората ще гледат Джанго без окови или Гадни копилета и ще мислят, че сме прекалили, но те ги приеха. Публиката се чувстваше на солидна почва. Нямаше неща като „Квай пък сега таз простотия?“ А и хората разбират, че аз правя жанрово кино. Не се чувстват объркани. Не мислят, че го правя погрешно. Разбират го.

Като говорим за жанрово кино, какво е за вас уестърна? В наши дни те вече не се правят много.

Има няколко, които се правят в момента. Антоан Фука прави нова версия на Великолепната седморка с Дензъл Уошингтън, това значи е поне още един. Джанго имаше такъв огромен успех, че се учудвам, че няма още повече.

Едно от нещата, които винаги са били в сила е, че няма друг филмов жанр, който да отразява по-добре ценностите и проблемите на всяко конкретно [американско] десетилетие от уестърна. Уестърните от 1950-те отразяваха Америка на Айзенхауер по-добре от всички други тогавашни филми. Уестърните от 1930-те отразяват идеала на 30-те. А всъщност това важи и за уестърните от 40-те, тъй като по онова време се появява цяла поредица от тъмни уестърни, в които внезапно изплуват тези мрачни теми. А уестърните от 70-те са до един анти-митологични – те са Уотъргейт-уестърни. Всичко в тях се върти около антигерои, всичко има хипи-манталитет, нихилистичен манталитет. Имаше филми за Джеси Джеймс или за Голямото нападение в Минесота, в които Джеси Джеймс е маниакален убиец. В Малкия гаден Били пък Били Хлапето (Billy the Kid) се представя като сладичък малък пънкар-убиец. Уайът Ърп е показан в истинския си образ във филма Док на Франк Пери. През 70-те всичко се върти около това да се смъкнат маските и да се покаже какви всъщност са били тези хора. Вследствие от това пък през 80-те отново има пълен завой и големият уестърн на това десетилетие, Силверадо, отново се опитва да развява старите байраци. Това си беше чиста проба рейгъновски уестърн.

И какво точно ни казва Ненавистните осем за 2010-те?

Не се опитвам да осъвременявам филма по никакъв начин, било то по външност или форма. Просто се опитвам да разкажа моята история. Става малко прекалено, когато човек се опитва да прави някакви общокултурни изводи, като заедно с това се опитва да направи някакъв хипарски или анти-културен уестърн.

В Ненавистните осем като фон се използва Гражданската война, малко като в Добрият, лошият и злият [на Серджо Леоне].

Добрият, лошият и злият не се занимава с расовите конфликти на Гражданската война. Той е просто история, която се случва. В моя филм става дум за страна, разкъсана на части от войната и за расовите ѝ последици – шест, седем, осем години по-късно.

Това ще направи филма да изглежда съвременен. Днес всички говорят за расовите проблеми.

Знам. Страшно съм възбуден от това.

Възбуден?

Най-после се говори сериозно за господството на белите (white supremacy) и се прави нещо против това. За същите неща става дума и във филма.

По какъв начин събитията от Балтимор и Фъргюсън намират израз в Ненавистните осем?

Ами те си бяха там още в сценария. Както и в кадрите, които снимахме. Просто сега се случи подходящото за тях време. Не сме се опитвали да гоним днешните събития. Филмът просто си е навременен. Харесва ми това, че хората говорят и се занимават сериозно с институционалния расизъм, който е съществувал в тази страна открай време, но винаги е бил игнориран. Имам чувството, че днес отново имаме един момент като през 60-те, когато хората е трябвало сами да разкрият колко гадни са били нещата, преди да се променят. Надявам се, че именно това се случва в момента.

Вие подкрепихте Обама. Как се справя той според вас?

Мисля, че е страхотен. Той е любимият ми президент, без конкуренция, поне за собствения ми живот. Беше невероятен през изминалата година. Особено тази бързина, едно-след-друго, едно-след-друго. Почти безкомпромисно. Неговият „не ми пука от нищо“ маниер е толкова симпатичен. Всички говорят непрестанно за тия президенти-мухльовци. Още никога не съм виждал някой президент да приключва мандата си с такъв финиш. И всички тия хора, които първо го подкрепиха, а после започнаха да поставят под въпрос всяко нещо… Е, въпросите им със сигурност получават отговори сега.

Нека се върнем обратно към киното: Стивън Спилбърг и Джордж Лукас са се изказвали песимистично за бъдещето на филмовата индустрия. Безпокои ги това, че ако пропаднат някои от [традиционните за индустрията] опори, целият бизнес би могъл да се срути. Споделяте ли безпокойствата им?

Собственият ми песимизъм не е породен от серийните суперпродукции. Това го има откак съм на тоя свят. Днес хората говорят за поредици от рода на Transformers, но преди това, когато бях хлапе, се говореше за поредици като Планетата на маймуните или Джеймс Бонд, а аз просто не можех да дочакам появата им. Всъщност, като свършим тук с вас, мисля да отида и да гледам новия филм на Гай Ричи, Мъжът от U.N.C.L.E. Не знам защо Спилбърг и Лукас се оплакват от такива филми. В края на краищата, не е нужно да ги режисират те.

Някои от безпокойствата им са свързани с това, че по-малките филми са измествани от кината от блокбастърите.

Хората казват това на всеки шест години. Всички сме съгласни, че 70-те – или може би 30-те, в зависимост от собствените ви предпочитания – са може би най-голямото десетилетие в историята на киното, поне що се отнася до холивудските продукции. Аз мисля, че 90-те напълно могат да се мерят с тях. Но през целите 1990 години хората казваха точно онова, което казва Спилбърг днес, а същото са казвали и през 1970-те.

Значи не се безпокоите ни най-малко?

Не и по тия тъпи причини, които току-що изредихте. Ако отидете и изгледате достатъчно много филми от дадена година, става наистина трудно да се предложат десет най-добри, понеже сте гледали много неща, които сте харесали. Топ 20 е малко по-лесно. Има може би по един шедьовър на година, а и не мисля, че трябва да се очаква повече, освен в наистина изключителни години.

Пък и, за да бъдем честни към блокбастърите, нищо не е по-гадно от тази лоша примамка за гонене на Оскари.

Филмите, които се смятаха за независими, като ония от Сънданс от 1990-те – това са филмите, които се борят за Оскари днес. Неща като Децата са добре и Боецът. В наши дни това са филмите със средни бюджети, сега те просто имат по-големи звезди и по-големи бюджети. Добри са, но не знам дали притежават онази устойчивост срещу времето, която притежаваха някои от филмите от 90-те и 70-те. Не съм сигурен дали все още ще говорим за филми като Градчето, Децата са добре или Едно възпитание след 20 или 30 години. Бележки по един скандал е друг такъв филм, а също и Филомена. Половината от тези филми на Кейт Бланшет, всички те са едни такива претенциозни неща. Не казвам, че са лоши, но не мисля, че повечето от тях ще оцелеят дълго време. Виж, Боецът или Американска схема – тия сигурно ще бъдат гледани и след тридесет години.

Мислите ли?

Може и напълно да греша. Не съм Нострадамус.

Какво прави от Боецът нещо, за което ще се говори и след 30 години?

Отчасти това е експлозията на таланта на Дейвид О. Ръсел, който винаги е съществувал, но някак наистина стигна до своеобразен връх в този филм. Мисля, че той е най-добрият актьорски режисьор, заедно с мен, който работи в наши дни в киното. А Боецът имаше безукорен актьорски състав. За сравнение, аз наистина харесвам Градчето, който също излезе през 2010. Беше добър криминален филм. Но в сравнение с Боецът той просто не може да издържи на конкуренцията, защото всички в Градчето са толкова красиви. При Бен Афлек това още върви, понеже неговият бостънски акцент е толкова добър. Но мошеникът във филма е абсолютно красив. Банковият служител е абсолютно красив. Агентът на ФБР е абсолютно красив. Градската курва, Блейк Лайвли, тя също е абсолютно красива. Джеръми Ренър е най-малко красивият от всички, а самият той изглежда доста добре. А после, като започнете да гледате Боецът, виждате онези сестри, а те са страхотни. Като видите как Дейвид О. Ръсел поставя тези сестри, а след това видите как Бен Афлек поставя Блейк Лайвли, просто не можете да сравнявате двата филма. Единият направо показва колко фалшив е другият.

На плаката на Джанго без окови се виждаха Джейми Фокс и Леонардо ДиКаприо. При Гадни копилета се виждаше Брад Пит. Сега, при Ненавистните осем водещите актьори са Кърт Ръсел, Самуел Джаксън и Дженифър Джейсън Лий. Имаше ли по някое време натиск да изберете по-големи звезди?

Не. Ако има роля, която може да се изиграе от голяма звезда, и тази звезда е заинтересувана, то със сигурност ще има натиск той или тя да бъде поканен/а за участие. И аз нямам проблеми с това, освен ако по някаква причина не харесвам съответния актьор/актриса. Но само защото някой си е звезда не означава, че моите фенове или техните фенове ще пожелаят да ни гледат в съвместна работа. Има и такова нещо като моя вид актьор, а и това колко добре той или тя ще направи диалога ми също е много важна част от работата. Това например е филм, в който един Брад или Лео няма да функционира. Трябва да бъде екип, в който никой не е по-важен от останалите.

Спасили сте вече няколко актьорски кариери. Ангажирате ли се с това и чувствате ли се подразнен, когато по-късно актьорите отново се окажат там, където са били преди вие да ги поставите?

Ами никой не попада точно там, където е. Може би не всеки ще има такова феноменално завръщане като Джон Траволта, когато той отново стана суперзвезда и започна да прави по 20 милиона на филм. Това очевидно е най-добрият възможен сценарий. Би било хубаво, ако Пам Гриър беше получила и други водещи роли, но истината е, че за всички жени е много трудно да получат водещи роли във филми, а особено пък за чернокожа жена в ранните ѝ петдесет години. Всъщност тя нямаше особено много илюзии по този въпрос. Играеше малки роли в неща като Бягство от Л.А, а след Джеки Браун играеше в една телевизионна серия за някакъв бар. После игра във филм на Джейн Кампион, а също и в Думата „Л“, което сигурно нямаше да стане без Джеки Браун.

М-да, ако не си Мерил Стрийп или Джулиан Мур, бизнесът почва да загрубява за филмови актриси над 28, да речем.

Не съм сигурен дали пиша вида роли, които Мерил Стрийп и Джулиан Мур биха играли. Джесика Ланг, така както играе в [телевизионния сериал] Американска история на ужасите е малко повече мой тип.

Тъй като сте добър в това, изпитвате ли някаква отговорност да пишете роли, които излизат извън типичната холивудска демография?

Нямам никакви задължения. Правя филми в продължение на 20 години и, колкото и удачни да бяха някои от решенията, които вземах през първите десет години, днес най-вероятно не бих ги повторил. Искам да кажа, наистина харесвах сценариите, които пишех, харесвах и героите си, но никога не съм бил влюбен в тях и не съм ги разглеждал като незаменими. По онова време се вълнувах много повече от разпределението на ролите. Харесваше ми идеята да взема актьор или актриса, които винаги съм харесвал, но които не се появяват вече толкова често, и да ги поставя във филма, да покажа на хората какво могат да направят. Но вече не чувствам нещата така. Сега всичко се върти около героите ми. Всъщност мисля, че героите ми ще бъдат може би най-важното наследство, което ще остане от мен. Така че изобщо нямам някакво друго задължение, освен да подбера правилните актьори за ролите. Имах едно такова интервю за [телевизионното предаване] Нощна линия. Бяхме аз, Леонардо ДиКаприо и Джейми Фокс, а те ни питаха подобни неща. И по едно време аз им викам, „Вижте сега, харесвам тия хора, но харесвам и героите си. Работата им е да казват моя диалог“.

Какво ви накара да изберете Дженифър Джейсън Лий?

Винаги съм я харесвал. Имах усещането, някак не съвсем съзнателно, че Ненавистните осем е нещо като уестърн-версия на Глутница кучета, а също и че в това има нещо много уместно, що се отнася до цялостната ми кариера: тук има един вид качествено затваряне на кръга. За самия мен нещо отвътре настояваше, че в този филм има нещо много силно от 90-те години, така че в него би трябвало да участват някои от наистина готините актьори на 90-те, но сега. Примерно: хубавото момче Майк Мадсен от 90-те, само че сега. Хубавото момче Тим Рот, с русата му коса, но сега. И Змията Плискън[40], но сега. Значи, когато започнах да търся актьор за [героинята от Ненавистните осем] Дейзи, вече виждах как евентуално Дженифър Лорънс би могла да свърши добра работа. Аз съм голям неин фен. Мисля, че би могла да се превърне във втора Бети Дейвис, ако продължава все така. Работите ѝ с Дейвид Ръсел ми напомнят силно за Уилям Уайлър и Бети Дейвис[41].

Но, след като съм казал всичко това, Дейзи трябва да е малко по-възрастна. Трябва да подхожда на тия типове. И тогава дойде Дженифър Джейсън Лий, и беше много добра. Направи няколко неща, които други хора само се преструват, че правят. Трябваше да играе, че е простреляна – и крещеше направо на смърт. Още си спомням тия крясъци, направо да ти се смрази кръвта. Ако това би се случило в някоя жилищна сграда, хората сигурно биха повикали полицията.

Изпитвате ли носталгия по 90-те?

Не, ако и да мисля, че 90-те бяха истински готино време. За мен поне със сигурност беше готино време. Но почти по същия начин, по който Боб Дилан е трябвало да оцелее през 60-те години, за да не може да се смята за артист единствено на 60-те, аз трябваше да оцелявам през 90-те, по същите причини (ако и, когато хората от [телевизионния канал] VH1 правят тяхното шоу „О, колко обичаме 90-те“, да не споменават и мен. Мисля, че журито по тоя въпрос беше малко преднамерено.)

И все пак, ако би трябвало да изпитвам носталгия по 90-те, то поне поради факта, че по онова време хората все още не бяха зависими от всичката тази технология, през цялото време.

Значи не гледате филми по Интернет?

Не, не гледам. Телевизорът ми не е свързан с компютъра. Това е поколенчески проблем – което не означава, че не се чувствам потиснат от него. Представата, че някой гледа мой филм на телефон силно ме потиска.

Току-що видях в метрото как един тип гледаше Джанго без окови на телефона си.

Аз не мога да се накарам да гледам филми даже на лаптоп. От старата школа съм. Чета вестници. Чета списания. Гледам новините по телевизията. Гледам много CNBC.

Все още ли пишете сценариите си на ръка?

Хайде да ви попитам нещо: ако решите да пишете стихотворение, на компютър ли ще го правите?

Вярно. Не бих го правил.

За поезия нямате нужда от технологии.

Кои са любимите ви филми тази година?

Още не съм гледал нищо тази година. Правя този филм вече толкова време. Хареса ми Кингсмен [миналата година]. Хареса ми също It Follows[42]

И какво ви хареса в него?

Беше най-добрият нов филм на ужасите, който съм гледал от много време насам. Това е един от онези филми, които са толкова добри, че направо ви е яд на него, защото не е велик.

А по какъв начин филмът би могъл да бъде велик?

Режисьорът би могъл да държи митологията си в ред. В случая той ѝ изневерява от всички страни.

Има ли други млади кинематографисти, които ви впечатляват?

Ноа Баумбах. В неговите филми има качество направо като у Пол Мазурски.

Но той прави филми почти от също толкова време, колкото и вие. Кой друг?

Не съм гледал всички филми на братята Дуплас, но харесвам истински ония, които съм гледал. Те направиха Сайръс и Багхед.[43] Цялата тази мамбълкор-история[44] се е случила докато аз бях в Германия и снемах Гадни копилета, така че дори не знаех за това. А после се връщам вкъщи и започвам да чета за тях, и си викам, Това сега пък що за дивотия е? Така че гледах Багхед. А после викам на моя приятел Елвис Мичел, „Гледал ли си някой от тия мамбълкор-филми? Аз гледах Багхеад и мисля, че той е истински добър.“ А той ми вика, „Абе гледал си добрия филм. Не всички от тях са такива. Бръкнал си в кошница със сливи и си напипал узрялата.“ Не съм гледал Хана се качва по стълбите.

Кого виждате като собствена конкуренция в момента? Мислите ли, че се намирате в конкуренция примерно с Пол Томас Андерсън?

Не. Ситуацията е напълно приятелска. Сега, това може и да изглежда малко егоистично, но нямам усещане, че се намирам в конкуренция с когото и да е. Конкурирам се само със самия себе си. Дейвид О. Ръсел може примерно да направи най-големия хит на годината, но това не ми отнема нищо. Ужасно се зарадвах когато Рик [Ричард] Линклейтър беше номиниран за Оскар тази година.

Последният път, в който съм се чувствал в конкурентна ситуация беше когато правех Убий Бил, а конкуренцията ми беше Матрицата: Презареждане. Над главите ни висеше Дамоклевият меч. Гледах Матрицата: Презареждане в деня на премиерата и като излизах от киното си пеех онази песничка на [рапъра] Джей-Зи: „S-dot-Carter / Y’all must try harder / Competition is nada.“ Чувствах се като, Добре бе, хайде да ви видя тогава. Дали съм се чувствал разтревожен? Егати.

Какво мислите за скорошната навалица от филми за супер-герои от комикси?

Ами аз чета комикси още от детството си и в продължение на години бях луд по сериите на Марвъл Юнивърс. Така че всъщност нямам проблеми с цялата тази супер-героична история от сегашния момент, само дето ми се искаше да ставам чак на петдесет, преди това да се превърне в доминиращия кино-жанр. През 80-те години, когато филмите бяха тъпи – по онова време изгледах повече филми, отколкото съм гледал когато и да било, а средният холивудски филм тогава беше на най-ниското ниво от 50-те години насам – е, тогава щеше да бъде страхотно време [за тях].

Бихте ли направили такъв филм по онова време?

Е, не, тогава все още работех във видеотека! Но щях да ходя и да ги гледам. Тогава ми беше времето. Бях в 20-те си години и това щеше да бъде като тия днешни хлапета, дето ходят по комик-панаирите и гледат абсолютно всеки Марвъл-филм. Но сега съм в 50-те си години, така че не ги гледам всичките.

В наши дни младите режисьори правят по един добър филм и внезапно се виждат поканени да правят филм за супер-герои или Звездни войни, или Юрски парк. След Глутница кучета са ви предложили да направите Скорост и Мъже в черно. Как мислите, доколко щеше да се различава кариерата ви, ако бяхте казали „да“ на някой от ония филми?

Кариерата ми щеше да си бъде доста добра. Мисля, че не става дума за успеха на неща като Мъже в черно или Скорост, или пък за успеха на Криминале, а по-скоро за това по какъв начин представяте себе си на индустрията. В момента например аз се представям като човек, който не може да бъде нает [да снема чужди сценарии]. Няма да седна и да чета у дома всички тия сценарии, които ми пращате. Ще пиша мои собствени. Не ставам за преработки.

В един определен момент просто вече не ви предлагат нищо. Но когато направих Евтино кино и той не потръгна добре, тогава отново започнаха да ми предлагат сценарии[45]. Беше нещо като, Окей, разбирам. Сега съм паднал по задник и те го знаят. Със сигурност самочувствието ми в момента е по-ниско от който и да е друг момент от кариерата ми.

Има ли някоя холивудска кино-поредица, която реално бихте искали да режисирате?

Мога да си представя да бях направил първия Писък. Братята Уайнстийн се опитваха да накарат Роберт Родригес да го снема. Дори не мисля, че те са смятали, че бих могъл да се заинтересувам. И всъщност не влагам много значение в това, че режисьорът му е Уес Крейвън. Според мен той беше нещо като букаи, които само попречиха на филма да литне до небето.

А каква телевизия гледате?

Последните два сериала, които гледах от начало до край бяха С право (Justified) и Как се запознах с майка ти.

С право ли беше продукцията, която ви накара да обърнете внимание на Уолтън Гогинс?

Вече го знаех от [полицейската поредица] Щитът. Да ви кажа, като го гледах в продължение на шест години да казва буквално псевдо-куентинови диалози, в края на краищата разбрах, че има правилния усет за всичко това.

Гледали ли сте Истински детектив?

Опитах се да гледам първата серия от първия сезон, но изобщо не успях да навляза. Стори ми се истински скучна. А втория сезон изглежда направо ужасно. Само като видиш трейлъра – всички тия красиви актьори, дето се опитват да не бъдат красиви и се разхождат наоколо сякаш носят света на раменете си. Всичко е толкова сериозно, те са толкова измъчени, докато се опитват да изглеждат нещастни със своите мустаци и опърпани дрехи.

Сега, сериалът на HBO, който наистина харесах, е Новинарската централа (The Newsroom) на Арон Соркин. Това е единствената поредица, която съм гледал буквално на три пъти. Гледах сериите първо в седем вечерта в неделя, когато показваха новата. След това, като свършеше, я изглеждах отново. А накрая обикновено ги гледах и по още веднъж някъде през седмицата, така че да мога да прослушам диалозите отново.

Хората сигурно ще се учудят да чуят това. Рецензиите за Новинарската централа бяха много противоречиви. Соркин дори се извини за някои от нещата, в които го обвиняваха.

Абе кой ти ебава да чете телевизионни рецензии? Що ли не си… Телевизионните критици рецензират първата серия. И защо трябва да се чудят, че харесвам най-добрия майстор на диалозите в занаята?

Самият вие сте критикуван точно за същите неща по протежение на цялата си кариера, а именно за прекалено многото насилие и използването на думата „Н“[егър]. Слушате ли такива неща все още?

Социалните критици не означават нищо за мен. Наистина е лесно човек да ги игнорира, защото аз вярвам сто процента в онова, което върша. Така че всякакви отрицатели в името на общественото благо могат просто да се шибат. Може и да са пречка за даден момент, но след като този момент отмине, те винаги се оказват масло в моя огън.

Спечелили сте вече два Оскара за сценарии. Дразни ли ви това, че никога не сте печелили за режисура?

Не. Е, бих се радвал, ако бях спечелил „Най-добър режисьор“ за Гадни копилета, но имам още време. А освен това съм много, много щастлив с досегашните си Оскари. Ще се изфукам със следното: аз съм един от онези пет души, които са спечелили по два Оскара за Оригинален сценарий. Другите четирима са Уди Алън, Чарлз Бракет, Били Уайлдър и Пади Чайефски. Всъщност и сам не знаех това докато не го прочетох на един сайт. Направо ми хвръкна шапката. Сега, Уди Алън ни бие всичките. Той е спечелил три, така че, ако и аз спечеля три, ще съм наравно с Уди.

Казвали сте, че искате да престанете след като направите десет филма. Ако още сте верен на казаното, то ви остават още два след Ненавистните осем. Какво бихте искали да постигнете с тях?

Би било чудесно, ако десетият ми филм би станал най-добър – да напусна с гръм и трясък, или с малка камерна продукция след голям трясък. Мисля си за това от време на време, но всъщност това не са реални планове. Просто правя нещата едно по едно. Има още няколко филма, които искам да направя, но щом само свършим с Ненавистните осем и намеря малко време за себе си, единственото нещо, което знам е, че, каквото и да мисля в момента, то едва ли ще бъде онова, което ще правя по-късно. Трябва да оставам отворен за точната история, която ще ме заговори.

Значи всички възможни филми, които сте споменавали в хода на годините – Гарванът Убиец, Братята Вега, евентуалният филм, който трябвало да бъде кръстоска между Джанго и Зоро – те няма да бъдат направени, така ли?

Не. Не мисля, че някога бих направил Гарванът убиец, а той е единственият, който евентуално би могъл да бъде направен.

А Убий Бил 3, с него също ли е свършено?

Не, не е свършено, но ще видим.

Влиянието ви се чувства навсякъде тези дни. Какво е усещането когато гледате филмите и сериалите на други хора и виждате как те използват вашите трикове?

Страхотно е. Това означава, че си върша работата. Аз съм признат кинаджия от моето поколение, който води глутницата. Хичкок е гледал как други хора използват техниките му, и това също е било страхотно. Спилбърг гледаше как копират техниките му. Това просто означава, че имате голямо влияние. Преди изобщо да бях направил някакъв филм, принципното ми твърдение беше, че искам да правя филми, които, ако бъдат гледани от млади хора, ще ги накарат сами да искат да правят филми. Това е нещо, за което със сигурност мога да кажа, че съм постигнал.

Имате ли любим имитатор?

Е, това се случваше по-често през 90-те, независимо дали става дума за Обичайните заподозрени, Осем глави в една торба или Два дни в долината. Най-добрият според мен беше от този режисьор, който не направи нищо друго, С. М. Толкингтън, и неговия филм Любов и,45 калибър. А освен това има и един наистина страхотен хонгконгски филм на име Прекалено много начини да бъдеш Номер едно.

Но, ако оставим настрана този пост-Криминале бум на криминални филми от 1990-те, влиянието ви действително е огромно: анти-герои по телевизията, навсякъде диалозите са пълни с различни цитати от популярната култура, а нелинейният начин на разказване днес е нещо обичайно. Днес вече никой не се почесва по начина, по който хората го правеха при Криминале.

Е, ако искате да ме хвалите, ще го понеса, но няма да го приема. Не съм толкова самонадеян. Има една дребна част от мен, която би искала да вярва, че всичко живо се намира под мое влияние, но това е просто мегаломанията ми.

Повечето от героите ви търсят отмъщение, но напоследък сте много склонен да прощавате. Твърди се, че агентите на Брус Дърн са пуснали по мрежата неговата част от репликите от Ненавистните осем. Енио Мориконе разкритикува Джанго без окови, но пък пише музиката за Ненавистните осем. Да не би да се разпущате?

Вероятно се разпущам, да. И това ме радва. Бях доста сърдит млад човек, но ако и сега бих бил сърдит, това щеше да бъде като Сега пък какъв ми е проблема? Животът ми е наистина страхотен. Толкова голяма рядкост е човек да бъде в моята позиция в изкуството. Как бих могъл да се гневя на нещо? Е, дразня се понякога, но наистина се разпущам. Животът е прекалено кратък.

Куентин Тарантино е американски сценарист, продуцент, режисьор и актьор. Във филмите му винаги присъства огромно количество насилие и жаргонен език. Също така неотделима част е леката нотка на ирония, съпътстваща героите му. Главните персонажи на Тарантино са гангстери или злодеи.

Нома, или модерното изкуство на кулинарията

Автор(и): Джейкъб Микановски

Дано да живееш като лук, с глава, забита в земята!

– Старо еврейско проклятие –

Ето как се готвят картофи според рецептата на Нома: намирате екологична ферма някъде в датската провинция. Убеждавате фермера да остави една от нивите си неизползвана цяла година, а след това да изсуши стотиците видове треви, плевели и други растения, които са поникнали през това време. Изкопавате няколко картофа от някоя близка нива. Увивате всеки картоф поотделно в изсушените треви. После ги увивате в посолено тесто. Изпичате ги. Когато са готови ги размачквате леко с малко масло. Опаковате сместа в обвивки, направени от изцедено мляко, като по този начин създавате своеобразни „равиоли“. Поръсвате цялото с диви треви, бял равнец и глазирани охлюви. Добавяте сос от мътеница, смесен с прясно нарязана трева. Подготвено по този начин, блюдото трябва да позволи на зеления дъх от полето да се смеси с онзи на картофите отдолу. Според Рене Реджепи, майстор-готвачът, който го е създал, цялостният ансамбъл трябва да има вкус „точно като чудесния, стоплящ душата аромат на прясно окосена ливада в летен ден“.

Когато Реджепи описваше тази рецепта пред препълнената зала в театъра Кастро в Сан Франциско през ноември 2014, аз се почувствах странно затрогнат. Звучи като доста работа, но пък съдържа една красива представа – за сено, билки, слънце, трева, земя, за един специфичен сезон на специфично място. Това е като нещо от стихотворение на Уърдсуърт или книга на [естествоизпитателя] Джон Клеър. Именно това са вида рецепти, които са довели Реджепи до кулинарна слава. През деветте години откак той е открил ресторанта си в сградата на бивш склад, Нома (името идва от една комбинация между датските думи за „север“ и „храна“) се е превърнал в едно от най-търсените места за висша кулинария по света. Започвайки през 2010, Нома е бил обявяван за най-добрия ресторант в света в хода на три последователни години – позиция, която отстъпва през 2014 на ресторанта El Celler de Can Roca в Испания.

Имайки пред вид тези суперлативи, може би няма да ви изненада това, че Реджепи успява да привлече публика от над хиляда души за лекция по кулинарно изкуство, следвана от подписване на готварската му книга, или това, че в уводните си думи преди лекцията неговият сънародник-датчанин, барабанистът на групата Металика Ларс Улрих, го представя като артистичен гений от ранга на Пикасо и [Джаксън] Полок. (Улрих колекционира изкуство). И все пак не можех да престана да се питам какво всъщност правим тук. В края на краищата, само шепа хора от аудиторията някога са се хранили в Нома, а шансовете да го направят и в бъдеще са също минимални. Самият Реджепи изглеждаше малко шокиран от цялото това внимание. Както пише в дневника, който придружава новата му книга с рецепти, „В миналото никой не се е интересувал от това какво има да каже някой майстор-готвач“. „Откога ресторантските готвачи започнаха да напускат кухнята… за да бъдат представяни по този начин?“, попита той откъм сцената, преди да се впусне в истории за това как е решил да сервира на клиентите си мравки (вкусът им е като на лимонова трева) и дългото му търсене в опитите да направи подходящо ястие от агнешки мозъчета.

* * *

Оказва се, че номерът с агнешките мозъчета е да се направи от тях крем, който се поднася като добавка към хляба. Те имат трудна структура – „нещо между патешки пастет и рибена сперма“ – в резултат на което не могат да се варят прекалено дълго (разпадат се) или да бъдат изсушени (резултатът очевидно е прекалено ужасяващ за описване). Отговорът на другия въпрос на Реджепи, откога готвачите са започнали да заемат такова централно място в културата, е малко по-труден за намиране. Макар че, поне в Сан Франсиско той изглежда така: вече от доста време. И това е така не само защото, независимо какво друго се случва в града – безбожно покачващи се жилищни наеми, полицейски престрелки, административна корупция – хората тук винаги горят от желание да ви разказват за най-новите си кулинарни открития.

Областта на Залива [Сан Франсиско] е американският инкубатор на утопии. А в продължение на последните четиридесет години един от основните начини, по които тези утопии са артикулирали своите визии за света е бил чрез храната. От хипи-комуните от 60-те и 70-те до техно-футуристичните свръхградове на днешния ден, всяка утопия е създавала своя собствена висока кухня и, по правило, една съпътстваща я идеология. Но докато в миналото това често е било свързано със създаване на нови отношения към природата, днес то е много по-силно обвързано с модерните технологии. От идеологиите на „назад-към-земята“ и екологичното селско стопанство днес ние преминаваме към софтуер и инженерство, при което технологически магнати и хакери изпробват границите на достижимото кулинарно съвършенство.

Друг начин да се каже всичко това е уточнението, че в Областта на Залива днес необичайно висок брой милионери-гении харчат невероятни суми в преследване на неща като перфектния хамбургер или перфектната чаша кафе. Джак Дорси, един от основателите на Туитър, е собственик на Sightglass, едно от свръхмодерните тукашни кафенета, където за правене на висша-класа-еспресо се използваше най-новата вносна японска технология – халогенните сифони – (преди да се прехвърлят към нещо още по-модерно).

На [улица] „Валенсия“, близо до [кръстовището с] „Мисия“, двама млади технически мултимилионери са вложили част от печалбите си във високо модерна градска фабрика за шоколад, където се произвеждат елегантни (и скъпи) шоколади от какаови зърна, подбрани от единични ферми в Еквадор и Мадагаскар. После, нека си припомним онзи скорошен випускник от Колумбийския университет, който почти е стартирал своя собствена версия на Фейсбук още като студент. И макар че компанията му не е стигнала доникъде, той е успял да направи състояние и сега се носи по планетата в търсене на най-добрите ресторанти, за които публикува в блога си безкрайни рецензии и фотографии, които изглеждат почти като днешни версии на Плувецът от Джон Чийвър.

От всички техно-величия, опитващи се да се самоизобретят като светила в света на кулинарията, може би никой не е отишъл по-далеч от Натан Мирволд. Дългогодишният шеф на технологическия отдел на Майкрософт, днес шеф на агресивна фирма за изкупуване на патенти, той е посветил доста години – и милиони – на страстта си към префасониране на готварското изкуство в съгласие с рационални, научни методи. Резултатът от труда му е една петтомна, петкилограмова книга на име Модернистична кухня, в която стотици традиционни рецепти са префасонирани като барокови шедьоври на техно-футуристичното готварско изкуство. Те са много трудни за правене. Вземете например този бъргър, в който всяка част – включително хлебчето и кетчупа – са направени саморъчно, а съставките са педантично обработвани, докато се постигне лабораторно-проверения оптимален профил на вкуса. Салатата например е опушена sous-vide с дървени въглища от хикори, кашкавалът е отлежавал в житен ейл [английска бира], доматите са вакуумно-компресирани, а цялото чудо накрая е покрито с глазура от бъбречна лой, доматена маринада, говежди бульон и пушена сланина. Самото кюфтенце се готви отново sous-vide в среда от бъбречна лой, като преди това е било потопено във ваничка с течен азот и дълбоко замразено.

Колкото и интензивен да е вкусът му, този бъргър изисква стотици човеко-часове работа, както и кухненско оборудване, което може да се открие само в най-елитните ресторанти. Работата на Мирволд пробужда в мисълта картината на един свят, в който специална храна се приготвя със същите прецизни технологии и вкус към лукса, които обикновено се асоциират с правенето на богаташки яхти и частни реактивни самолети. То е перфектен израз на целия негов начин на живот с отделните му, добре известни компоненти на аматьор-палеонтолог, корпоративен изкупвач, сафари-ентусиаст, патентен агресор, злодей като от филмите на Джеймс Бонд и заедно с това образ като Уили Уонка [от „Чарли и шоколадовата фабрика“].

И все пак мащабите на амбициите на Мирволд бледнеят в сравнение с онова, което вдъхновява майсторите на един нов хранителен заместител на име Сойлент, (по името на фиктивната храна, изготвяна от човешки трупове в антиутопичния филм от 1973 Soylent Green). Високоенергийна комбинация от хранителни смески – овесено брашно, тапиоков малтодекстрин, оризов протеин и рапсово масло – подсилена с витамини, минерали и други добавки, Сойлент има „кисел, житен“ вкус и, в комбинация с вода, произвежда микстура, подобна на разводнена овесена каша. Но вкусът не е важното в случая. Сойлент е бил конципиран и разработен от млад програмист на име Роб Райнхарт, който е бил подразнен от потребността на собственото си тяло да консумира храна по три пъти на ден. Решението било Сойлент. От новата смес се очаква да съдържа всички витамини, протеини аминокиселини и захари, необходими за поддържане на тялото до безкрайност.

Според повечето хора, които са го опитвали, Сойлент е безвкусна, макар и не отвратителна каша. Той е не-храна. Но той носи определен революционен потенциал: обещанието да освободи мисълта от тиранията на тялото. Той обещава да бъде последното ястие, което някога ще трябва да изядете (или изпиете). При това се оказва, че е неочаквано популярен, с предварителни онлайн поръчки за над 100,000 долара само в течение на няколко часа и привличане на инвеститорски капитал от над милион и половина долара. Изглежда, че той е особено интересен за хора, които се интересуват от изпробване възможностите на биологическото си тяло по същия начин, по който биха човъркали някой нов хардуерен компонент. Наскоро слушах един млад компютърен програмист да разправя, че си е купил едноседмична порция Сойлент заради експеримента. Разговаряйки със списание New York Magazine, Зак Александър, 30-годишен софтуерен специалист и Сойлент-ентусиаст, обяснява привлекателността на продукта по следния начин: „За мен готвенето е като вид изкуство. Пък и наистина е някак дразнещо, като си помислите как само биологията ви принуждава да ядете храна по три пъти на ден, дори и ако не го желаете.“

Същия вид научно човъркане, което е довело до създаването на Сойлент, се разпространява и по горните етажи на днешната висша кулинария. При новите начини на готвене храната бива дематериализирана, превръщана в дестилирани аромати и чисти вкусове. Човек може да погълне цели ястия с помощта на капкомер или сламка. Това е почти абстрактно занимание – и действително, развоят във висшата кулинария през последните десетина години е предимно модернистичен: той се състои в един вид опит да бъдем освободени от връзката между храната и нейния произход. Все повече и повече майстори на бранша се опитват да направят от храната нещо, което не изглежда като или има вкуса на съставките, които са отишли за неговото приготвяне.

Водачът в това направление в Феран Адриà, каталонският главен майстор на наскоро затворения elBulli, може би най-влиятелният ресторант на новото хилядолетие. Използвайки технологии, заимствани от областите на химията, физиката и материалознанието, Адриà е изобретил най-различни начини за дестилиране свойствата на една хранителна съставка и внедряването им в други. При неговия способ на готвене се използват центрофуги, пулверизатори и индустриални охладителни системи. С тяхна помощ той внедрява аромати в спрейове, превръща масла и течности в гелове, а полутвърди материали като сирене или шоколад – в неразпознаваеми пейзажи. След като художественият критик Джери Салц е посетил elBulli, той го описва така: „нищо не изглеждаше като онова, което е било; нищо нямаше вкуса на онова, което изглеждаше“.

В „молекулярната гастрономия“ на Адриà (название, което самият той ненавижда, но въпреки това е станало неразделно от метода му) вкусът, ароматът, цветът и консистенцията са се превърнали в независими променливи, които могат да бъдат комбинирани едни с други по всевъзможни начини. При Адриà храненето е сюрреално преживяване: хайверът има вкус на пъпешов сок; зехтинът пристига под формата на желирани върви или цяла „маслина“; топката сладолед има вкус на горгонцола; пуканките изчезват в момента, в който ги докоснете. Иновациите на Адриà са се разпространили в хода на годините по целия свят. Днес вече не е необичайно да се открият пенести или желирани храни в по-изтънчени ресторанти, а неконвенционални термодинамични методи се използват буквално в пекарницата на съседния ъгъл. Един от любимите ми примери за новата научна кухня идва от една „съвременна сладкарница“ в Сан Франсиско на име „Занаятчии и вълци“. Те продават специален солен мъфин (на цена 7 долара), наречен „Вътрешен бунтовник“. Когато го разрежете, вътре откривате перфектно рохко сварено яйце. Но как се е оказало там? И защо не се е смесило с тестото, нито пък е станало твърдо в процеса на печене? Прекарах цели седмици в опити да разгадая загадката, докато накрая някой ми каза отговора. (Те супер-охлаждат рохко свареното яйце преди да го поставят в тестото, като го потапят за няколко секунди в течен азот). Естествено, когато човек знае решението, това отнема част от първоначалното удоволствие, но пък мистериозното рохко яйце все още олицетворява за мен някои от нещата, които новото технологично готвене може да постигне в по-добрите си форми). Всъщност това е момент на домашна магия. И фактът, че изобретателността, която е нужна за постигането му, е далеч по-голяма от крайните резултати, е нещо същностно важно за чара му. Удоволствието тук се крие в трудната победа на безполезното.

* * *

Но къде точно се вписва Рене Реджепи в този нов свят на храната? Обожествяваща природата, неговата събираческа кухня, доведена до съвършенство в Нома, на пръв поглед изглежда силно отдалечена както от научните прищевки на Адриà, така и от сухарския пост-хуманизъм на Сойлент. В действителност обаче Реджепи се е учил дълги години при Адриà, но неговите рецепти не съдържат особено много от характерните подходи на учителя му. Което не означава, че не е научил нищо от времето, прекарано в elBulli: той също използва гелове и центрофуги, а понякога се ангажира и с доста сложни сетивни измами, като например да прави „клончета“ от дълбоко замразен хляб, покрит с ядливи „лишеи“. Но тези модерни техники не са ядрото на неговата естетика. Той по-скоро се фокусира върху силно специфични съставки и създаването на блюда, които предизвикват силни асоциации с определени места и времена.

Това схващане – че „блюдото трябва да отразява ‚където‘ и ‚когато‘“, тоест специфичните житейски предпоставки на госта – му е хрумнало само постепенно. Първоначално Нома е бил стандартен ресторант за висока кулинария, с класически блюда и няколко хрумвания, които да им придадат местен привкус – например чрез използване на кисело ябълково вино за приготвяне на бульон или ракитник вместо ванилия, за крем брюлè. Нещата продължили така известно време, докато Реджепи, заседнал в Гренландия по време на ловен излет, имал решаващата идея: тук той осъзнал, че ако използва диви продукти, събрани директно от северните полета, би могъл да създаде напълно нови неща – едно готварско изкуство, което, по собствените му думи, се основава на „истински лично и вдъхновяващо отношение към природата“. Оттогава помощниците му се занимават основно с обикаляне на датските плажове в търсене на ароматични морски треви, претърсване на ливади за ядливи цветове или сключване на сделки с фермери за единични доставки на незрели ягоди. Скоро след това те започват да внасят 200-годишни арктически миди от Норвегия или ядливи лишеи и мъхове от шведските гори. Цели нови категории от хранителни съставки започват да привличат вниманието им. Гората, в частност, започва постепенно да се превръща в основен доставчик на Нома. В своя Дневник (част от тритомната му книга René Redzepi: A Work in Progress), Реджепи обяснява, че дърветата могат да предоставят много интересни хранителни съставки, макар че в повечето случаи те биват игнорирани: „има неща като малки филизи, иглички, вкусен сок, желатиновият слой между кората и дървесината, мъховете и, накрая, да не забравяме самите плодове: кестени, лешници и т. н.“

Основните сцени на неговото творческо търсене се намират в гората или по плажовете. В Дневника той си припомня как за пръв път е открил морска трева (sea arrowgrass) на някакъв плаж и е бил удивен от ясния билков вкус на растението. „Соковете просто избухнаха в устата ми, солени като морска вода, последвани от друга експлозия от вкусове, като финал на фойерверк: кориандър… От този ден светът започна да изглежда по-различен“.

От време на време той продължава да преброжда горите в търсене на нови идеи:

Впуснах се в събирачество из гората, опитвах най-различни неща в надеждата да прочистя мисълта си и да поема свеж дъх, който да ми позволи да се освободя от суматохата в кухнята. Из мъха бавно си пробиваше път охлюв. Проследих пътя му, осъзнавайки бавно, че той сам си избира гарнитурата. Обратно в кухнята охлювът беше сготвен много внимателно, леко глазиран в интензивен, вкусен бульон, а след това обкръжен с много любов от варени и сурови корени, растения, филизи и цветове: беше само мъничка хапка, представяща няколко квадратни метра от една точно определена датска гора в точно този ден. Изпитвах огромно удовлетворение от начина, по който бях използвал интуицията си.

Той е прав – във всичко това има нещо силно съблазняващо: тишината на гората, прохладата на мъха, охлювът, подбиращ собствената си гарнитура. Но аз не мисля, че то идва от предлагането на нови вкусове. Не много хора ще горят от желание да опитат вкуса на белия равнец, крайбрежната трънка (sea buckthorn) или дървесния сок. И все пак те се стичат към Нома, или по-точно казано, към идеята на Нома, от всички страни. Привлекателността на готварското изкуство на Реджепи вероятно идва от някаква пасторална мечта. В един момент, в който висшата кулинария е призована да арбитрира нашата позиция между технологиите и природата, Нома е застанал твърдо на страната на дивото.

Трудно е – а може би и безотговорно – да се критикува един ресторант, в който самият аз никога не съм бил, или пък рецептите от готварска книга, които не мога да приготвя. (В интереса на журналистическата правда аз бях готов да опитам да сготвя някои от ястията от книгата Рецепти на Нома, но след като установих, че няма откъде да намеря арктически миди или еленска кръв, се видях принуден да се откажа). И все пак си мисля, че е възможно да се зададат определени въпроси по отношение на смисъла на храната така, както я разбира Реджепи, особено като се има пред вид, че Дневникът се впуска толкова дълбоко в мисловните процеси, намиращи се зад него.

Дневникът документира една година от живота на Нома. Това е постоянна борба за създаване на нови блюда, сковавана от две основни ограничения – всяко блюдо трябва бъде едновременно и северно, и сезонно. Тези ограничения налагат цяла поредица от обезсърчаващи предизвикателства пред майсторите, като основното от тях е, че през зимата в Дания не растат особено много неща, а ония, които растат, не могат да бъдат разглеждани като типичен материал за храна. В отговор на това Реджепи и неговият екип са измислили най-различни, силно изобретателни решения. Те намират начини да увеличават вкуса и трайността на продуктите си чрез различни процеси на изсушаване, мариниране, добавяне на най-неочаквани съставки като например ситно смляна хвойна и мариновано цариградско грозде. Освен това те са стартирали цяла програма от „готвене от остатъци“, в която измислят блюда от рибени люспи и картофени обелки.

Реджепи представя готвенето в Нома като процес на непрекъснато обновление и сътрудничество. Всъщност, да се работи в този ресторант изглежда почти като един вид опиянение – опитайте се да си представите самата мисъл да започвате всеки ден с грижа за времето и сезона, да търсите вдъхновение в щайги с гъби и живи скариди, наловени същата сутрин от брадати рибари. Всяка събота има специална вечер за импровизации, при които целият екип се събира, за да представи собствените идеи на отделните участници, като например сладолед от къдраво зеле или десерт от краставици (повечето от които Реджепи незабавно включва в менюто). Да не споменаваме факта, че Реджепи води ресторанта почти до фалит, като влага всичките си печалби в обновяване на кухненската техника. Като цяло, Нома изглежда едно открито, интересно и прогресивно място за работа – точно от вида вътрешно-фирмена култура, която повечето високотехнологични фирми се опитват да култивират целенасочено.

Привлекателността на Нома като работно място може да послужи донякъде като обяснение на факта защо през последните години висшите майстори на готварското изкуство са се превърнали в такива културни икони. В хода на последните едно-две десетилетия, докато Силиконовата долина постепенно се превръщаше в най-динамичния сектор от икономиката, нашите представи за естетическо съвършенство очевидно са преминали през процес на фина трансформация. Собствените ни модели за творческа реализация вече не се свързват предимно с представите за борчески настроени самотници като художници или писатели. Те вече не са и медийни фигури като поп- или кинозвезди. Всъщност в повечето случаи това не са изпълнители от какъвто и да е вид – определено не танцьори, сценични актьори или класически музиканти. Най-често това са способни мениджъри и създатели на екипи – предприемачи като Стив Джобс, архитекти като Заха Хадид, кулинари като Реджепи. Техните начини на работа – дружески, ангажирани, загрижени за неща като дизайн, печеливши – са невероятно привлекателни, особено за хората, седящи сами пред някоя писалищна маса или компютърен екран.

* * *

Онова, което Нома не предлага особено много, е реална скандинавска кухня. На два пъти Реджепи се е опитал да направи версии на блюда, които е запомнил от детството си – македонските лозови сарми на баба си и едно класическо скандинавско блюдо от дивеч и кисела сметана – но и двата пъти се е сблъскал със скептицизма на колегите си, които са го предупредили: „Сигурен ли си, че искаш да се занимаваш с всичко това, шефе? Никога няма да се получи толкова добре, колкото си го запомнил.“

Реджепи съзнателно избягва директни имитации на класическата северна храна, по същия начин, по който подхожда към блюдата от детството си колкото е възможно по-завоалирано. Онези сарми с месо и ориз, които е запомнил от детството си, се превръщат тук в препечени пакетчета от зелеви листа, пълнени с филе от щука и сос от върбинка. Когато за пръв път видял блюдото, Реджепи казал: „Това тук не изглежда като Македония“. Онова, към което той се стреми е не пробуждане на детски спомени или възпроизвеждане на един специфичен начин на хранене. А и същността му не е съвсем пасторална – във всеки случай не и в смисъл като повтаряне начините на хранене на реални селяни или овчари. Неговата визия се оказва забележително примамлива в нашата технологическа епоха: готвенето тук е опит за комуникация с природата по един първичен начин, то е директен разговор с почвата и дърветата.

Едно от най-любимите блюда в Нома се нарича „Фиордови скариди с кафяво масло“. При него се сервират няколко живи скариди в стъклена чаша, пълна с лед. Гостите ги вадят една по една, топват ги в масло и ги ядат живи. Яденето на живите скариди (или киселите живи мравки) на Реджепи предлага нещо повече от нов вкус или преживяване: то предлага контакт със самата ни първичност. Самият Реджепи не крие това, като пише, че маслото „всъщност е просто за по-боязливите, които биха искали да прикриват очичките и главата с бързо нервно топване“. Реалният смисъл тук е директният сблъсък на „хищника с неговата плячка“.

Но още по-впечатляваща от животинския свят при готварството на Реджепи е представата за земята. Тази хапка скарида съдържа „точно представяне на вкусовете на океана точно в този момент“. По подобен начин, когато готвачите от Нома приготвят дива патица, те я сервират в съчетание с букови листа: това е начин да си представим последните ѝ мигове, докато пада някъде сред горските шумаци. Което може би е и нещото, към което изкуството на Реджепи се завръща толкова често: горската настилка. Оттук и особеното внимание към почвата, тревата, гъбите и дървесината. В отказа си от културата в името на природата, готварското изкуство на Реджепи ми напомня не толкова за една скандинавска, колкото за тевтонска философия. В своя „Произход на художественото произведение“ Мартин Хайдегер описва чифт стари селски обувки, вибриращи с „тихия повик на земята, с нейния скромен дар на зреещото зърно и необяснимото ѝ себе-отричане в угарта на зимното поле“. За Хайдегер земята представлява едно състояние на естеството отпреди хората и преди езика. Тя е вид философско не-място от противоположната страна на емпирическата бездна. Трудността да се мисли по нашия човешки начин за нея е причината, поради която е толкова трудно да се отговори на въпроси като „какво означава да бъдеш прилеп?“ – или крастава жаба, или скала, или стрък трева. Поети като Шеймъс Хийни и Франсис Понж, очаровани от извънчовешката сфера, се опитват да формулират този „тих повик“ чрез думи. По своя собствен, специален начин, Реджепи се опитва да направи същото, само че вместо да му придава глас, той иска да го положи на чиния.

На едно място в Дневника Реджепи си представя как изненадва един от най-добрите си приятели с окончателното гурметско блюдо. Но това е не толкова блюдо, колкото специфично преживяване:

Онова чудесно усещане да се разхождате из гората, сред полета от влажен мъх. Искам да поставя тези късове мъх, почистени, изсушени и попарени в бульон от хвойна, а после да ги поръся със сушени боровинки, горски растения, хвойново масло, масло от манатарки, масло от мащерка – всичко с деликатния вкус на гората. Представям си как Али поглежда първо в купата си към нещото, което изглежда като влажен мъх, после към лъжицата, обратно към купата и, оглеждайки се със скаднализиран вид, пита „И какво сега трябва да правя?“

И така, ето какво е желанието на Реджепи: да постави парче земя пред клиента и да го остави да се оправя както може. И, щом само се отървете от смайването, че са ви сервирали мъх на чиния, може би и вие ще успеете. Неговото готварство е опит да се отиде отвъд света на езика и културата, в един свят на чисти неща. И като всеки истински артист, Реджепи артикулира желания, които дори не сме знаели, че имаме – не желания за хранителни прахове или технологично произведени гелове, а за контакт с един друг начин на живот. Да се опита същността на скалите и дърветата, да се пълзи из гората като охлюв, да се спи в земята като луковица, с крака във въздуха.

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

Коментари (1)

- 12-09-2015|Златко

Сега, понеже най-първата реакция на всички здравомислещи българи към подобни „научни фантастики“ варира от добродушното „шегаджии“, до не чак толкова кроткото „бе аз мога ли ви…“, то вижте, все пак, съпътстващия текст

Как изглежда една вечеря в Нома, най-добрия ресторант на света?,

в който се представя в подробности една „средностатистическа“ вечер, прекарана в ресторанта Нома…

Вярно е, че всичко това няма почти нищо общо със света, в който живеем ние, но (май) никак не е вярно, че то не ни касае в какъвто и да е смисъл. Ако не друго, то поне е хубаво да знаем за съществуването И на такива чудесии по света…

Човекът за Марс

Автор(и): Сю Халпърн

През 1989, по време на парти в Канада, където по това време той учи, осемнадесетгодишният южноафриканец Елон Маск се приближава до младо момиче и казва: „Често си мисля за електрически коли. Вие мислите ли за електрически коли?“ Този анекдот – един от десетките, които разнообразяват съдържанието на биографията, която журналистът Ашли Ванс е посветил на 44-годишния, днес вече световноизвестен предприемач и технологически лидер – е доста показателен. Дълго време преди да вложи онези 165 милиона долара, които е спечелил чрез участието си в създаването на системата за разплащания в Интернет PayPal (днес ръководеният от него комплекс от фирми се оценява на повече от 11 милиарда долара), младият Маск мисли далеч напред, мечтае за свят, в който наука и научна фантастика се смесват. Свят, чиято поява той – героят на тази история – ще подпомогне в значителна степен.

В десетилетията, изминали оттогава, Маск успява да изгради водещата световна компания за електрически автомобили, TeslaMotors, като бие Детройт на собствения му терен: през ноември 2010, луксозният Tesla Model S, който струва около 100,000 долара е обявен за автомобил на годината от списание Motor Trend. В същото време Маск основава, финансира и управлява компанията за космически полети SpaceX, както и SolarCity, най-важната американска фирма за услуги, свързани със слънчевата енергия.

Макар че това са силно различни бизнеси, управлявани независимо едни от други, трите концерна са свързани по малки и големи начини. Колите Тесла се продават с гаранция за безплатно гориво под формата на слънчева енергия от станции за зареждане, функциониращи въз основа на слънчеви панели, производство на SolarCity. А специалната технология за производство на литиево-йонни батерии, които позволяват на автомобила да ускорява от нула до 90 километра в час за по-малко от пет секунди и да изминава по около 500 километра на зареждане, позволи на индустрията да реши един от най-големите си проблеми – недостатъчната надеждност на електрическите коли при липса на достатъчно слънчева светлина. Миналата пролет Тесла обяви появата на една стилно оформена, компактна и не много скъпа домашна батерия на име Powerwall, която съхранява слънчевата енергия и се включва автоматично в случаите, в които слънчевите панели са непродуктивни. „Нашата цел е напълно да променим начина, по който светът ползва енергия“, обявява Маск по време на представянето на продукта. „Целта е пълна трансформация на цялата енергийна инфраструктура на планетата“.

Друга изключително важна връзка между отделните концерни на Маск: докато той се опитва да отклони хората от продължаващото използване на изкопаеми горива, с идеята, че преходът към електрически превозни средства и слънчева енергия ще успее да промени най-тежките последствия от промяната на климата, той съчетава този облог с един друг, който изглежда още по-невероятен и донкихотски. В случай, че тези усилия се окажат неефективни и земната цивилизация се окаже реално застрашена, Маск възнамерява да построи земна колония на Марс, с помощта на SpaceX. Ето какво пише по този повод на неговия сайт:

SpaceX е основана с увереността, че едно бъдеще, в което човечеството се е впуснало в изследване на звездите, е далеч по-вълнуващо от алтернативата, при която не го е направило. ДнесSpaceX активно разработва технологиите, с чиято помощ това ще стане възможно, с крайна цел да се направи възможен човешки живот на Марс.

„Най-важната за мен цел“, казва Маск пред репортер на TheGuardian през 2013,

е да подпомогна развитието на технологии, с чиято помощ могат да бъдат транспортирани до Марс голям брой хора и товари… Ние не бързаме, в смисъл, че наближава някакъв край на човечеството или нещо подобно. Но аз наистина смятам, че съществува малък риск от непредвидими събития. Това е все едно да си купите застраховка за живот. Не че мислите, че ще умрете утре, но човек никога не знае…

За да бъдем ясни, Маск има пред вид не просто колония от няколкостотин заселници на Червената планета, а град с размерите на Хотърн, Калифорния, онзи осемдесетхиляден индустриален център, в който е разположено главното управление на SpaceX.

Преди момента, в който Елон Маск и неговите милиард и нещо долара се намесиха в играта, някъде около началото на века, космическата изследователска програма на САЩ беше изпаднала в застой. Маск си спомня как сам е претърсвал сайта на НАСА за информация относно плановете за мисия до Марс, не е открил такива и помислил, че просто е търсил на погрешно място. Когато разбрал, че не е така и че правителството едва ли ще се наеме да финансира такъв проект в скоро време, той решил да го направи сам. Както сам той разказва пред Крис Андерсън от Wired, някъде десетина години по-късно:

Започнах с лудешката идея да насърча националната воля. Нарекох това „Мисия оазис Марс“. Идеята беше да се изпрати на повърхността на Марс малка оранжерия, пълна с дехидриран хранителен гел, който може да се овлажни при кацането. В края на краищата щеше да се получи страхотна фотография със зелени растения на червен фон – първият живот на Марс, доколкото знаем, и най-далечното разстояние, което животът някога е изминавал. Щеше да бъде голяма рекламна акция, а освен това щяхме да получим голямо количество данни за това какво е нужно, за да се поддържа малка оранжерия и живи растения на Марс. Ако бих могъл да си го позволя, това щеше да бъде отлично използване на пари, без да се очаква финансова възвръщаемост.

По това време Маск все още не притежава никакъв опит в строителството на ракети. Всичко, което знае за космическите изследвания, е намерил в книги и тренировъчни учебници. Ванс описва в големи детайли как Маск се е заел с невероятния опит да създаде достойна за НАСА ракета, практически от нула. „Аз съм милиардер. Ще си създам космическа програма“, казал той на човека, който трябвало да го придружава до Москва, при опита му да убеди руснаците да му продадат междуконтинентална ракета, която планирал да използва като носител. Когато идеята не проработила – Маск решил, че руснаците се опитват да го накарат да се раздели с прекалено голяма част от милионите си – той пресметнал някои цифри и решил, че е по-разумно да построи ракетата сам. Трябвало да бъде сравнително евтина, с ниска орбита и предназначена да изнася в космическото пространство сателити въз основа на редовна програма. Идеята, както я описал пред първите служители на новата си компания, Space Exploration Technologies (SpaceX), била да се създаде нещо като евтина авиационна линия към космическото пространство.

Идеите, свързани с новия бизнес, могат да бъдат описани сравнително просто: като частна компания от SpaceX се очаква да функционира икономично, да избягва раздутите бюрокрации и парични разхищения, свързани с имената на правителствени доставчици като Боинг и Локхийд-Мартин. Тя трябва да въплъщава духа на новосъздадена фирма от Силиконовата долина – да внедрява и изобретява ново знание в процеса на работа, непрестанно – и също като тези нови компании, да се възползва от скокообразното развитие на компютърните технологии. Софтуерните инженери трябва непрекъснато да внедряват компютърната мощ в дизайна на фирмената радиоелектроника, докато ракетните компоненти ще бъдат по възможност асемблирани от компоненти, закупени от евтини доставчици. Но когато доставчиците не могат да предоставят даден продукт достатъчно бързо, или пък той не отговаря на стандартите на Маск, се случва нещо интересно: Маск обявява, че SpaceX е в състояние да произведе същия продукт по-бързо, по-добре и по-евтино. И в такива случаи, без изключения, къде поради неуморните усилия на изобретателя за набиране на най-добрите млади инженери и програмисти, къде поради непреклонните условия, които той им поставя, продуктът действително бива произведен. Не след дълго вътрешно-фирмената развойна дейност се превръща в неразделна част от мисията на SpaceX, жизненоважна за поддържането на разходите толкова ниски, че да направят осъществима една частна космическо-изследователска програма.

Онова, което се оказва неосъществимо, е план-графика, който Маск си поставя когато обявява основаването на компанията през 2002 – стартиране на първата ракета след петнадесет месеца и експедиция до Марс седем години след това. Изминават четири години преди SpaceX да стартира първата си ракета, през март 2006; тя пада обратно на земята и се разбива, по-малко от половин минута след старта. Но за да стигне дори до това положение, екипът на SpaceX е трябвало да конципира, създаде и асемблира двигателя на ракетата, нейния корпус и авиационния софтуер, с който се управлява цялата операция. Осен това те създават собствена ракетна площадка и контролна кула на Куайалейн, един отдалечен атол на Маршаловите острови.

След падането на първата ракета е необходима цяла една година, за да се анализират причините за катастрофата, да се коригират грешките, да се конструира и и изстреля нова ракета. Макар че лети по-дълго от първата, тя също пада обратно на земята. Компанията пилее парите на Маск; допустимата толерантност за нови грешки намалява, а репутацията на Маск като поредния суетен богаташ, който се опитва да си изгради собствена космическа програма, расте. Накрая обаче, през 2008, шест години след като Маск е обявил галактическите си намерения и четири и половина години след като е заявил, че те ще бъдат осъществени, ракетата Falcon 1 става първото частно конструирано космическо летателно средство, достигнало орбита. Както казва биографът, човешките разходи са били поне също толкова високи, колкото и броят долари, дошли от джоба на Маск (сумата се оценява на около 100,000 долара).

Някои от тези хора са прекарали години на острова, преминавайки през един от най-сюрреалистичните инженерни опити в човешката история. Те са били разделени от семействата си и заточени на малкото островче с неговата ракетна площадка – понякога без особено много храна – в продължение на дни, докато очакват да се получат подходящите за изстрелване условия, в повечето случаи само за да отложат стартирането отново, в очакване на по-добра възможност. Огромна част от тези мъки и страхове са останали забравени след като най-после мисията завършва с успех.

[…]

Жестоката рационалност и емоционална необвързаност на Маск, както и свръхчовешката му способност да се справя с изключително сложни проблеми изключително бързо, са довели до вица – широко разпространен из различни Интернет-форуми – че той сигурно е извънземен, изпратен на земята от космоса. (Нищо чудно, че е толкова заинтересуван от Марс!) Всъщност той притежава всички атрибути на класически нарцист – грандиозността, желанието да бъде известен, липсата на емоционална обвързаност, увереността, че е по-умен от всички наоколо, както и месианската мисия за спасяване на човечеството. Човек неволно си припомня за Стив Джобс, макар че неговите амбиции изглеждат сравнително дребни редом с онези на Маск. При всички случаи, в наши дни фигурата на безумно богатия, безумно склонен към всевъзможни рискове и самооправдания технологичен бос от Силиконовата долина, вече е фамилиарен културен символ. А и нещата обикновено се представят така, сякаш не-съвсем-човешкото, нехуманно поведение, е неизбежна и очаквана част от технологическия наратив. Дали една подобна биография би била дори наполовина толкова интересна, ако нейният главен герой не би бил някакъв колосален идиот?

С всичко това не се прави опит за принизяване достиженията наMusk Industries и нейния шеф. Tesla Motors произвежда коли, които доказват осъществимостта на идеята за електрически превозни средства, способни да изминават дълги разстояния. Комбинирайте това с все по-разширяващата се соларизация на енергийната мрежа – и изведнъж започва да изглежда, че едно пост-въглеродно бъдеще на човечеството, което няма да изисква непременно намаляване на жизнените стандарти, е напълно възможно.

Макар че засега колите Tesla са по джоба само на по-богатите сред нас, като доказателство за една определена концепция те имат влияние, което далеч надминава броя им – и то не само защото са толкова добре приети както от потребителите, така и от автомобилната индустрия, но и защото вдъхновяват и други автомобилни фирми да се придвижат към идеята за електрическа сила. През 2014 на пазара се появяват дванадесет други модели електрически коли, през 2015 броят на новите модели вече е петнадесет. Един от тях е конципиран в Хърватска. Ако електрическите автомобили действително успеят да се превърнат в нещо нормално, то двигателят с вътрешно горене, с неговите газове и замърсяване на околната среда, най-после би могъл да отиде на мястото си, тоест на боклука на историята.

Същото въздействие оказва и батерията Powerwall на Маск. Тя може и да не променя радикално начина, по който се произвежда електричество, не и в развитите страни със съществуваща инфраструктура, но при всички случаи тя прави откъсването от широката електрическа мрежа напълно възможно и достъпно. Що се отнася до развитите страни, тя притежава потенциала да предлага на потребителите електрификация без разходите по изграждане на скъпи и замърсяващи атмосферата електроцентрали или гигантски язовири. В момента огромната фабрика, която Маск изгражда в Невада за производство на такива батерии, изобщо не успява да посрещне още по-огромното търсене. Това е добър знак, и то не само за Маск. Щом само им бъде предоставена възможност за преминаване към обновяема енергия, потребителите я приемат.

Именно това е начинът, по който пазарите би трябвало да функционират. Миналата година Маск направи абсолютно всички автомобилни патенти на фирмата си обществено достояние, достъпни за всекиго, при условие, че бъдат използвани „добросъвестно“, в опит да насърчи по-бързото развитие на електро-автомобилната индустрия. Други производители следват примера му. Скоро след като Маск стартира своята Powerwall, Даймлер, фирмата-майка на Мерцедес-Бенц, обяви своя собствена подобна батерия за дома. Това не е случайност. През 2009 Даймлер изкупи 10% дял от Tesla, в отговор на което американската фирма, която вече беше предоставяла батерии за някои от автомобилите от класата Mercedes A, се съгласи да ги произвежда и за автомобилите от поредицата на Даймлер Smart cars.

SpaceX, която е първата частна компания, която е доставяла припаси за Международната космическа станция и която планира да изпрати там хора през 2017, от своя страна пък вдъхнови въздухоплавателния гигант Airbus да създаде свое собствено средство за многократно изпращане на ракети в космоса, подобно на онези нови модели на SpaceX, от които се очаква да направят космическите кораби подобни на днешните самолети.

И това не е единствената индустрия, която реагира на инициативите на Маск. Две години след създаването на SpaceX, тогавашният американски президент Джордж У. Буш обяви амбициозна правителствена програма за космически изследвания, наречена Визия за космически изследвания. Три години по-късно шефът на НАСА Майкъл Грифин намекна, че космическата служба би могла да има собствена мисия за Марс в хода на следващите тридесет години. (Само преди няколко седмици шест учени на НАСА приключиха осеммесечна експериментална програма, проведена в специален изолационен купол, чието предназначение е да се изпробват на земята условия за живот, близки до ония, които се очакват на Марс). Надпреварата е в пълен ход. […]

Сю Халпърн е американска авторка и преподавателка в колежа Мидлбъри, Вермонт.

Не можем просто да се присвиваме…

Автор(и): Гюнтер Банас, Клаус-Дитер Франкенбергер, Волфганг Шойбле

Господин министър, от всички страни слушаме, че светът е тръгнал да се разпада. Имаме почти-война в Украйна. Множество държави в Близкия Изток се разпаднаха. Намираме ли се пред нова световна промяна, сравнима с разпадането на Съветския съюз?

Действително може да се получи такова впечатление. Има обаче една разлика: при колапса на Съветския съюз всички бяхме абсолютно сигурни в едно нещо. Това беше един от редките случаи в историята, при които знаехме веднага, че започва нова глава от историята. И все пак: когато човек види през какви промени преминава в наши дни ислямският свят, действително може да се получи впечатление за настъпване на нова епоха.

Светът е обхванат от голямо неспокойствие. Появяват се нови актьори, някои от старите изчезват. Отдавна не се е случвало с такава скорост.

Да, аз също виждам нещата по този начин. Често се питам дали тук няма връзка със скоростта на технологическото развитие, преди всичко в комуникационните технологии. В началото на деветдесетте години, което не е чак толкова далеч назад, Интернет беше нещо саморазбиращо се само за отделни специалисти. Технологическите пробиви променят света. Като финансов министър, чиято работа е да внимава за развитията на финансовите пазари, аз възприемам всичко това особено интензивно. То води до ситуации, при които проблемите се глобализират много по-силно и по-бързо от преди. Всичко се приближава и ускорява. А с това и противоречията стават осезаеми далеч по-бързо. Имиграционната вълна към Германия е едно от тези последствия. За нас тя е предизвикателство – но също и от положителна гледна точка. Притокът на хора е шанс за нашата страна.

В момента стотици хиляди хора търсят в Германия и цяла Европа ново място за живот. Те идват от Африка, Сирия, от държавите на западните Балкани. Виждате ли нещо общо сред различните мотиви? Дали в действителност става дума за класическо преселение на народите?

Преселения на народите в класическия смисъл на думата е имало винаги, между впрочем и по причини, подобни на днешните. След 1945 на територията на Федералната република също бяха приети милиони бежанци.

Но това бяха германци.

Това е така, но пък и днешният свят е станал много по-стеснен. Решаващата разлика в сравнение с миналото е, че днес сме конфронтирани много по-бързо с различията и неравенствата на един взаимно свързан свят. И тъй като ние немците и европейците се намираме на върха на пирамидата на благоденствието, трябва да издържим.

Наскоро казахте, че разходите по приемането на бежанците са финансово по силите на Германия. Но дали това е така и в дългосрочна перспектива? И, преди всичко друго: дали те са по силите ни и в политически смисъл?

Ами аз съм бил финансов министър на два пъти. Първият път беше при Хелмут Кол, в началото на деветдесетте години. Тогава в Германия също идваха стотици хиляди хора, търсещи убежище. Ние променихме конституцията. Предизвикателството беше овладяно. По време на втория си мандат като вътрешен министър подпомогнах създаването на Ислямската конференция[46]. Още тогава казах, че ислямът е част от нашата страна. Трябва да свикваме с това – да искаме да свикваме с него. И нека мислим за това, че демографското развитие е далеч най-големият структурен проблем на нашата страна, за икономиката и за социалните ни системи за осигуряване. Изобщо не мога да си представя как бихме искали да се справим с него без имиграция. Ето защо ние се нуждаем от имиграцията.

Но реалните причини за търсенето на убежище едва ли могат да бъдат отстранени. Хората в Еритрея не искат да чакат докато немската развойна помощ най-после започне да оказва въздействие.

Разбира се, ние няма да можем да решим тук при нас в средна Европа проблемите на седем милиарда души по света. Но няма и да отблъскваме хората, които искат да дойдат при нас в Европа, защото са преследвани от ужасна неволя. Не бива и да ги оставяме да се давят в Средиземно море. Но бизнеса на превозвачите на хора трябва да преследваме. А покрай всичко това трябва да работим преди всичко за стабилизиране на положението в арабския свят. Това е може би най-важната задача, която стои пред нас.

Наскоро френският президент Франсоа Оланд каза, че Европа трябва да се ангажира по-силно в Сирия.

Ами той го казва вече от доста време насам.

Арабският свят е в пламъци. Значи Оланд има право.

Разбира се, че има право. Всичко това има последствия и за нас. Тук в Германия трябва да свикваме с мисълта, че трябва да поемем още повече външнополитическа отговорност. Откак Йоахим Гаук е президент на републиката, той непрекъснато указва тази необходимост. Но населението е скептично, дори настроено отрицателно, както показват някои от допитванията. Това наистина не е нещо, с което Германия може да се гордее. Федералното правителство трябва добре да схване всичко това, но не и да се примирява с него. Германия не може просто да се присвие. Знам, че точно в областта на външната политика ние изминахме дълъг път от 1990-те насам. Но този път съвсем не е изминат до край. С това трябва да свикваме. Тук политиката трябва да покаже, че притежава куража да води, дори и когато допитванията говорят на един по-друг език.

Министърът по развойната помощ Герд Мюлер каза: „Ако не успеем да решим проблемите на място, те ще дойдат при нас“.

В политиката е както в останалия живот. Никога не можете да решите някой проблем на сто процента. Ние германците не сме и призвани да решаваме всички проблеми на този свят. Преди вече сме се опитвали да налагаме волята си на други – с ужасяващи последствия. Но поради нашето благоденствие и големина трябва да допринасяме повече от останалите европейци за решаването на проблемите.

Имате ли впечатлението, че по въпроса за чужденците европейците вече са успели да дадат най-доброто от себе си?

Не. Но дебатите върху всичко това едва започват истински. Вече отдавна казваме, че не бива да оставяме Гърция и Италия без помощ при приемането на бежанците. Колкото повече Германия допринася за решаването на проблема с бежанците, толкова по-голяма ще бъде и готовността на други страни да правят същото.

Но населението на Германия гледа на приемането на бежанците с все по-навъсено чело.

Аз виждам това другояче. В момента преживяваме вълна от готовност за помощ. За мен е изключително радостно, че все повече хора в Германия казват, ние искаме да приемаме бежанци и можем да се справим с това. Ние във федералното правителство трябва да работим за това. Трябва да покажем, че вършим необходимото. И при това трябва да поставяме приоритети. Определени неща трябва да бъдат оставени за по-късно, това е неизбежно. Аз съм убеден, че ще се справим. Тук има и паралели с времето от немското обединение, когато също трябваше да се справяме с напълно нови и гигантски задачи. Тогава хората в Германия казаха: да, ще се справим. Така трябва да бъде и днес. Тогава през месеците на обединението апаратът на общественото управление постигна блестящи резултати. И днес отново го върши при приемането на бежанците.

Значи вие отхвърляте подновените гранични проверки в Европейския съюз?

Трябва да запазим мярата на свобода, която сме постигнали в Европа. От друга страна, правото на заселване не трябва да води до безразборно използване на нашите социални осигуровки. Между другото, всички правителства на страните от западните Балкани се противопоставят на това техните граждани да напускат страните си заради немските социални осигуровки. Ако успеят да намерят работни места в Германия, моля нека идват. Но ако не успяват, не трябва да им предлагаме стимули.

Това само немски проблем ли е?

Не, според мен това е общоевропейски проблем. Европейските институции, преди всичко Комисията и Парламентът, са изправени пред предизвикателство. Сега Европа може да покаже, че тук е по-различно. Начинът, по който се подхожда към кризата с бежанците ще покаже и това дали ние европейците сме солидарни едни с други. Трябва да намираме съвместни решения като цяло, дори и когато те излизат извън рамките на националните конституционни регулации.

В такива времена би било от помощ да се поддържат разумни отношения с Русия. Дали това ще стане възможно едва след мандата на Владимир Путин?

Надявам се да не е така. Беше огромно постижение, че в украинската криза европейците и целият Запад останаха единни – въпреки всички трудности. Осъществихме санкции и заедно с това предложихме сътрудничество. Не мога да кажа от колко време се нуждае Русия, за да разбере, че не е заплашвана от Запада и че може да извлече само полза от съвместната работа с него.

Сред руската общественост стават видими все повече антизападни и антиамерикански настроения.

Може би всичко това е само реторика и създаване на настроения. Канцлерката казва отново и отново: ние няма да се върнем обратно към старите шаблони на поведение от времето на националните държави от 19 век. Но няма и да приемем това, че Русия наруши едностранно международното право по отношение на Украйна. Но едновременно с това ние винаги ще бъдем готови на сътрудничество. Не искам да се отказвам от надеждата, че Русия отново ще се осъзнае.

Виждате ли Путин като самодържец или той по-скоро е мотивиран от един религиозно оцветен руски национализъм?

И в двете неща сигурно има нещо вярно. Но дори и онези хора, които са се считали са самодръжци, са били такива само за определено време. Едно обаче трябва да се разбере: поведението на Запада към Русия след колапса на Съветския съюз не може да се оценява като повод за гордост. Когато Русия беше очевидно слаба, Западът не трябваше да демонстрира силата си толкова много. Онзи, който се счита за по-силен, трябва винаги да бъде щедър към по-слабите. Западът има сериозен повод да се замисли критично над собственото си поведение.

Виновен ли е Западът за начина, по който Русия се отнесе към Украйна?

Разбира се, че не. Руските грешки не могат да бъдат оправдавани чрез грешките, направени от Запада. Въпреки всичко ние се нуждаем от сътрудничество с Русия, както например стана ясно от преговорите около ядрената програма на Иран.

В лицето на Китай се появява нова световна сила. Поставя ли това под въпрос американските претенции и възможности за световно лидерство?

Само по време на една кратка пауза след падането на Берлинската стена и края на Съветския съюз, Съединените щати се намираха в ролята на единствена световна сила. Това положение не можеше да се запази за дълго време. Още по онова време това можеше да се предвиди. Един световен ред, който се основава само на една свръхсила, не може да бъде стабилен. А това означава, че трябва да работим по-усилено за създаването на съвместни структури по света – също и за да можем да поставяме на мястото им престъпните режими, или за да сме в състояние да се борим срещу „Ислямска държава“. От своя страна Европа не може да остави всичко в световната политика на американците, дори и само от собствен интерес. Трябва обаче да се има пред вид и това, че Китай далеч не е чак толкова стабилен икономически и политически, както изглежда понякога. Китайското правителство осъзнава това и реагира адекватно.

Нека поговорим отново за Европа и за германската роля в нея, която напоследък беше описвана дори като хегемония. Предполагаме, че не споделяте приписването на една такава роля.

Двадесетият век е зад гърба ни. В новото столетие вече става дума за други неща. Нека да останем при фактите: да, в момента ние сме икономически силни, ние сме страната с най-голямото население, ние имаме централно положение в Европа, а заедно с него и централна роля. Ето защо съседите ни в Полша и в Балтийските републики имат такива големи очаквания към нас. Но ние не сме постоянен член на Съвета за сигурност на ООН, не сме атомна сила, а и немската история не допуска възприемането на един такъв вид политическа ръководна роля. Да, ние трябва да поемем част от отговорността на лидерството. Ето защо е умно да вършим много неща заедно с Франция. Още по-добре би било, ако във всичко това участваше и Великобритания, но за мое съжаление Лондон се въздържа силно от подобна роля, например при решаването на украинската криза. Ние трябва да осъзнаваме нашата част от отговорността за европейското ръководство, но не можем да го вършим сами.

В някои европейски страни начинът, по който федералното правителство се държа по отношение на Гърция беше възприет така, сякаш Германия и немският финансов министър биха искали да поемат еднолично лидерство.

Не мисля така. В Еврогрупата цареше единство. Чак непосредствено допреди последната европейска среща на високо ниво 18-те членове бяха винаги на едно и също мнение. Имаше нюанси, но не и значителни различия.

Какво всъщност е реалното съдържание на темата Гърция?

Който иска да разбере това, трябва да вижда по-дълбоките причинни връзки. Днес всяка страна трябва да доказва, че е в състояние да се справи с процеса на адаптация, който е нужен, за да може да се оцелява в глобализираната световна икономика. Съпротивата срещу модернизацията не помага с нищо и никъде. Този процес на приспособяване е необходим и неизбежен. А при един валутен съюз нещата са още по-трудни. Дали [Гърция] ще предпочете да преминава през този процес като членка на валутен съюз, при който инструментът на външната девалвация не стои на разположение – това е въпрос, който гръцкото общество действително трябва да си зададе. Правителството на Самарас беше на прав път. Господин Ципрас използва напълно разбираемото и повишаващо се безпокойство на гръцкото население, предизвикано от трудностите по приспособяването и обеща на гърците: ние ще останем в Еврото, но без програма и без приспособяване. Това беше обещание, което Ципрас разбира се не можеше да спази. А след това той се нуждаеше от половин година, за да извърши обратното на всичко това. Това е историята на първите шест месеца. Втората част от отговора е следната: докато ние в Европа нямаме готовността да отстъпим на европейските институции значителни части от националите си суверенитети, отговорността винаги ще се бъде при националните държави. А освен това има нужда от правила, които трябва да спазваме. Без увереността, че споразуменията ще бъдат спазвани и осъществявани, нищо в Европа не може да потръгне напред.

Лявата политичка Сара Вагенкнехт казва, че Еврото погребва демокрацията в Европа, тъй като националната свобода на действие бива орязвана или осакатявана. Има ли нещо вярно в това?

Не всичко, което може да се формулира полемически, е от помощ. Всъщност един валутен съюз се нуждае и от политически съюз. Е, в Европа перфектните решения никога не се получават от самото начало, а винаги само в процес на мъчително и бавно развитие. Въпреки това ние се придвижихме доста напред. В момента живеем в един вид система на няколко нива: решаваме на европейско ниво, а освен това решаваме и на отделните национални нива. Трябва да се отнасяме разумно към всичко това.

Дали вашето старо предложение за Европа на две различни скорости – още отпреди двадесет години – все още притежава някаква значимост?

Предложението на Карл Ламерс (а също и мое) е по принцип все още правилно. Тогава въпросът гласеше така: първо разширение на Изток или първо задълбочаване на [властта на] институциите? Тогава бяхме на мнение, че трябва да вършим и двете неща едновременно, с помощта на [европейско] ядро, което да споява всичко, макар че не всички биха искали или могли да поддържат едно и също интеграционно ниво. Целта ни никога не е била да разделяме Европа, просто искахме да я придвижваме напред при наличие на определена гъвкавост. Валутният съюз и Шенгенското споразумение следват именно този принцип. В бъдеще ще трябва да се замислим по-усилено върху отношението на валутния съюз към партньорите от ЕС, които не са негови членове. Тук ще трябва да намерим решения най-вече с британските ни приятели. Един ЕС без Великобритания е немислим – да не говорим пък, че изобщо не е в немски интерес.

Имате ли обяснение за феномена на гневния гражданин, за гнева срещу истеблишмънта?

Това е малцинство. Широкото мнозинство от населението не мисли по този начин. И все пак е интересно: към групите, протестиращи срещу Щутгарт 21, принадлежаха и множество по-възрастни, добре позиционирани хора от по-добрите градски области, които отчасти са били цял живот поддръжници на християндемократите (CDU) или на свободните демократи (FDP), но след това се бяха сериозно разпалили по този въпрос. В действителност повечето хора не се интересуват особено много от политиката. Вземете за пример моят роден край, Баден-Вюртемберг. Там все по-малко хора са готови да кандидатстват за кметски места.

Откъде идва омразата срещу политиката и медиите?

Околната среда в политиката се промени драматично. Интернет е особен мотор за тези промени и въздействието му не винаги е благоприятно. Дори напротив. Виждаме, че няма граници за нивата, до които хората са готови да се спускат. Анонимността на мрежата очевидно приканва към това да се обиждат и омаловажават другите. Съществува и ефектът на стадното агресивно поведение. Все още не разполагаме с окончателен отговор на въпроса по какъв начин обществото ще бъде променяно от напредъка в комуникационните технологии, а също и в икономическите и политически структури. Нещата се намират в променливо състояние. Голяма част от традиционните начини на поведение със сигурност не функционират повече.

Вие сте в Бундестага от 1972 насам, няма друг политик с подобен стаж. Какво се промени в начините, по които функционира политиката?

Днес сме добре. Вече не чувстваме онези екзистенциални предизвикателства[47]. Мнозина вярват, че би било най-добре, ако всичко си остане така, както е. Напротив, същностният демократически принцип, демократичната конкуренция, не е особено силно обичан. Но тази стабилност има и неоспорими предимства. За разлика от нас, при някои други западни демокрации има, предпазливо казано, някои трудности при изграждането на мнозинство. Може например да се наблюдава с определен ужас американската предизборна борба. Между другото, политическата стабилност е и важен фактор при избора на местата за икономически начинания. И понеже това правителство и тази федерална канцлерка са онези, които са, ние разполагаме с едно ниво на стабилност, което в никакъв случай не пречи на икономиката.

Само след няколко седмици ще имаме 25-ти юбилей на немското обединение, в което вие взехте образцово участие. В какво състояние се намира според вас страната? А как виждате единството в обществото? Намалява ли то?

Аз съм оптимист. Когато наблюдавам кризата с бежанците, се чувствам напълно сигурен, че ще се справим. Щом само разберем пред какви задачи сме изправени, ще можем и да ги приемем, и да ги овладеем.

Волфганг Шойбле (род. 1942) е немски политик от Християндемократическия съюз (CDU), с дългогодишен стаж в политиката (той е настоящият най-дългогодишен член на немския Бундестаг – от 1972 насам). Междувременно Шойбле е заемал множество министерски постове в различни федерални правителства, между които и онзи на финансов министър във втория и трети кабинети на Ангела Меркел от 2009 насам.

Коментари (4)

- 18-09-2015|Златко Енев

Проблемът с различията – индивидуални, групови, масови – които ни превръщат от хора в агитки от рогат добитък, е в това, че те не ни позволяват да продължаваме да си живеем както преди, без промяна. Различието – това е ултимативното изискване за влагане на енергия, понякога непосилно много енергия, за да стане възможна неизбежната адаптация в един вечно променящ се свят.

Ето защо, в един много прост и интуитивно разбираем смисъл, отрицанието на „чуждото“ не е нищо повече от форма на най-обикновен мързел.

(Ай сиктир бе, ти ша ма учиш!)…

- 18-09-2015|Златко Ангелов

По повод изявленията на хора от българския образован елит: НА СТРАХА ОЧИТЕ СА ГОЛЕМИ.

В случая става дума за страх от чуждото, непознатото, различното. Страх на хора без самочувствие и, неочаквано за мен, повечето от тях дълбоко религиозни. Което е всъщност обяснимо: те се страхуват, че ТЯХНАТА религия е застрашена. Това е страхът от друговерците. Забогателите комунисти пък се страхуват, че в хаоса, който си представят, че ще настъпи, ще им бъдат отнети властта и парите/властта НА парите.

И в крайна сметка, става въпрос за СТРАХ ОТ ПРОМЯНАТА!

В същото време бежанската криза удобно измества насъщните домашни проблеми и спасява властимащите от търсенето на решения. Чуждото е нож с две остриета: хем е заплашително, хем удобен начин да се покажем патриоти. „Кризата“ пък е повод да се заемат някакви „верни“ позиции, от които се осъждат държавите, правителствата, политическите личности и хуманитарните организации и да бъдат обвинявани в лицемерие, слабост, непоследователност, безсилие… Да се говори за криза на Европа, когато България се намира в истинска социална и правова криза е начин да прехвърлиш болката от болното тяло към здравото.

На всеки разумен човек му е ясно, че по въпроса за приемането – физическо и емоционално – на хора, бягащи от ужасите на войната, не е възможен консенсус. Може би единствената универсална ценност, която трябва да ни ръководи и може да примири нашите различия, е правото на всеки човек да живее достойно и без риск за живота си, а това включва и правото му да търси общността, където ще приложи себе си по най-добрия начин.

Погледната от тази гледна точка, днешната ситуация на преместване на хора по света е новата норма. Причината за масовото изселване на сирийската територия е режима на Асад и войната, която той води със собственото си население вече пет години. Следователно решението на проблема с масовото изселване е в премахването на причината: режима на Асад. Поради геостратегическите обстоятелства на днешния свят, това се оказва много трудно. Справянето с вече попадналите в Европа чужденци трябва и може да стане по организиран, хуманен начин чрез пресяване на претендентите за убежище и отстраняване на онези, които не отговарят на условията за живот в цивилизованата европейска култура.

Лично аз вярвам, че това ще стане. Всичко останало е плод на уголемен страх, който ражда катастрофически сценарии в главата дори на интелигентни хора, поддаващи се на своите провинциални нагони.

- 18-09-2015|Станимир Захариев

Железен пестник в кадифена ръкавица; внимателно биене на сметана: Шойбле го умее тактически умно и стратегически уравновесено. Засега е благ пророк на мирното време, но никой не бива да се самозалъгва, че ако се наложи, този костелив орех няма да се поколебае да стане от инвалидния стол.

- 18-09-2015|Златко

Какъвто и да бъде Шойбле, каквато и да бъде Меркел, каквато и да бъде Германия, откъм публиката, особено периферната такава, винаги ще хвърчат най-вече обелки от картофи и прогнили домати. Все пак благодаря, че поне в този коментар „здравомислещият български скептицизъм“ не се проявява в прекалено рогата форма…

Да разлистим христоматията по литература за ХI клас от 1955 г.

Автор(и): Аспарух Панов

Преди началото на учебната година отново се разгарят позатихналите през летните горещини дискусии на тема образование. Те са най-емоционални за тези, които ще бъдат в 11 и 12 клас, като са особено деликатни и противоречиви за обученията по литература и история, поради вечния им политически и идеологически привкус. Бъдещите абитуриенти са „деца на свободата“, родени са след 1989 г. и нямат понятие за идеологизирания прочит на литературата от времето на комунизма.

Но както казва Евгени Канев в един свой пост във Фейсбук: „Не влезе ли истината за комунизма в учебниците, не се ли изучава тя, не влезе ли литературата от този период в учебниците по литература – нашата държава няма да създава граждани.“ И е напълно прав. Особено, когато семейната, гражданско-политическата и културната среда, в която формират личността си днешните абитуриенти, далеч не е изчистена от рецидивите на комунистическото мислене, доминирало, а защо не и още доминиращо образованието и професионалния живот на техните родители и преподаватели.Вече 25 години развитието на образованието, особено по история и литература, изпитва вопиюща нужда от публични дебати и анализи, които така и не могат да се състоят. Все още не сме в състояние не само да реформираме процеса на образование, но и да постигнем поне някакво обединяващо становище какви реформи са ни необходими. Без съмнение, блудкавата носталгия към времето преди 1989 г., заливаща публичното ни пространство, е основната причина и за проблемите в образованието.

Затова бих искал да ви върна 60 години назад, като ви представя христоматията по литература за ХI клас на общообразователните училища за 1955 г. Фактът, че тази христоматия е автентична, я превръща в четиво, от което на човек му настръхва косата. Нима е възможно наистина да е съществувал такъв учебник, в който стремежът на младостта към познание да е използван за толкова агресивно и брутално налагане на комунистическата политическа идеология. Да, не само е съществувал, но и негови автори-съставители са Георги Цанев и Симеон Русакиев, едни от корифеите на българската литературна история и критика след 9 септември 1944 г.

Погледнете сканираните страници на съдържанието, за да се убедите сами за какво става дума. Интересно колко от днешните учители по български език и литература и от експертите в МОН имат реална представа за учебниците от петдесетте години на миналия век и какво наистина означава политизирано образование по време на комунизма.

Предлагам на вниманието ви няколко цитата от тази потресаваща христоматия. Нека започнем с Ленин и статията му „Партийна организация и партийна литература“, сп. „Новая жизнь“, ноември 1905 г.:

„… Литературата трябва да стане партийна. В противовес на буржоазните нрави, в противовес на буржоазния предприемачески, търгашески печат, в противовес на буржоазния литературен и кариеризъм и индивидуализъм, на господарския анархизъм и на стремежа за печалби – социалистическият пролетариат трябва да издигне принципа на партийната литература, да развие този принцип и да го прокара в живота във възможно по-пълна и цялостна форма…

… Долу безпартийните литератори! Долу литераторите-свръхчовеци! Литературната работа трябва да стане част от общопролетарското дело, „колелце и винтче“ на един единен, огромен социалистически механизъм…“

Като особено важен текст в христоматията е включено постановлението на ЦК на КПСС от 1946 г. за списанията „Звезда“ и „Ленинград“. Невероятен по своя партиен цинизъм материал, насочен срещу Ана Ахматова, една от най-значителните представителки на руската поезия и Михаил Зошченко, признат за класик в руската литература:

„… В сп. „Звезда“ през последно време наред със значителните и сполучливи произведения на съветски писатели се появиха много безидейни и идеологически вредни произведения. Груба грешка на „Звезда“ е, че предостави литературна трибуна на писателя Зошченко, чиито произведения са чужди на съветската литература. На редакцията на „Звезда“ е известно, че Зошченко отдавна се е специализирал в писането на празни, безсъдържателни и вулгарни неща, в проповед на гнила безидейност, вулгарност и аполитичност, предназначени да дезориентират нашата младеж и да отровят нейното съзнание…

…Сп. „Звезда“ също така по всички начини популяризира произведенията на писателката Ахматова, литературната и общественополитическа физиономия на която, твърде отдавна е известна на съветската общественост. Ахматова е типична представителка на чуждата за нашия народ, празна, безидейна поезия. Нейните стихотворения, пропити с дух на песимизъм и упадъчност, изразяващи вкусовете на старата салонна поезия, застинала на позициите на буржоазно-аристократичния естетизъм и декадентство – „изкуство за изкуството“, нежелаеща да върви в крак със своя народ, нанасят вреда на делото за възпитание на нашата младеж и не могат да бъдат търпени в съветската литература…

… ЦК отбеляза, че особено лошо се ръководи списание „Ленинград“, което постоянно предоставя своите страници за вулгарните и клеветнически прояви на Зошченко, за празните и аполитични стихотворения на Ахматова. Както и редакцията на „Звезда“, редакцията на сп. „Ленинград“ допусна крупни грешки, като публикува редица произведения, проникнати с дух на низкопоклонничество по отношение на всичко чуждо…“

Може би от гледна точка на днешния гражданско-политически и културен дебат, най-интересно би било да проследим избора на Георги Цанев и Симеон Русакиев на шестте стихотворения, включени в раздела „Българо-Съветската дружба и борбата за мир в нашата литература“. Освен известната творба на Христо Смирненски „Северния Спартак“, публикувана още през 1922 г., останалите пет са убедително доказателство докъде може да стигне поетичното творчество, когато е обладано и доминирано от комунистическите догми.

Две от стихотворенията са на акад. Людмил Стоянов, председател е на Съюза на българските писатели (1946 – 1949) и директор на Института за българска литература при БАН (1949 – 1959). Първото е „Сталин“. Ще цитирам последния му куплет:

„Съмва се, човечество! Преваля

страшната хилядогодишна нощ.

Тъй окриля ни другарят Сталин

наш учител, съдия и вожд“.

Второто е озаглавено „Към руския народ“. Ето два типични куплета:

„Дойдоха те и ни всичко простиха,

и ни подадоха братска ръка –

руската ярост е шеметен вихър,

руската обич е буйна река.

Честност, другарство, правдивост, сърдечност –

Те ще пребъдат в грядущия век.

Руската правда е правда човешка –

с нея израснах и станах човек.“

С едно стихотворение „Прослава на руския език“ е представен и Димитър Полянов, един от първите социалистически поети, починал през 1953 г.:

„Богат си ти с думи крилати и кратки,

Но всеки днес вредом повтаря безспир

Две думи чаровни, любими и сладки –

Едната е С т а л и н, а другата – м и р!“

В тази внимателно „изпипана“ малка антология за „Българо-съветската дружба“ са включени и две поетеси. Едната е Бленика (псевдоним на Пенка Денева Цанева, известна българска поетеса и преводачка, съпруга на единия от съставителите на христоматията Георги Цанев). Нейното стихотворение е „Русия“:

„По болката тогаз разбрах, че ти си в мен,

в сърцето ми, ведно с моята родина,

че като нея в мен е твоят лик внедрен –

незнаен образ скъп: на майка и светиня!“

Без съмнение, най-интересното и неслучайно попадение на съставителите е голямата българска поетеса, „играещата със стихиите“ Елисавета Багряна. През 50-те години тя е вече толкова известна, популярна и обичана от младото поколение, че включването ѝ в христоматията е от огромно политическо значение. Нейното стихотворение „Пет звезди“ и едноименната ѝ стихосбирка, издадена през 1953 г., показват колко трудно е в такива времена да се устои на перфидния политически натиск на властта:

„Но ний знаем Съветите знаят. – И с обич безмерна

към живота, децата, родината и пролетта,

там разцъфна – над бойни полета, над ровове черни,

пролетта на човешкия род, пролетта на света.

Тя нахлува – през граници, суша, морета, забрани. –

Над петте континента, пет греят от Кремъл звезди. –

И заплахата с атом, барут, водород и ураний

тя с вика ни за мир сред народите ще победи.“

Прочитът на историята на човешките ценности и политически убеждения трябва да бъде едно постоянно предупреждение за всички ни. Няма нищо по-опасно от политизирането на образованието и науката, от превръщането на глада за знание в жажда за власт. При случващата се пред очите ни радикална промяна на социалния и културния контекст, в който живеем, при отварянето ни към света и проблемите на глобализацията като цяло, образованието, в частност литературното и историческото трябва най-сетне да промени своята философия. За какво са литературата и историята, ако не ни научат да лекуваме раните си и рецидивите от миналото, да се познаваме и да живеем заедно в рамките на различни културни, социални и професионални общности? Не може шестицата на матура да е целта за нашите абитуриенти – нито като личности, нито като част от едно свободно и демократично общество.

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група.

Коментари (5)

- 03-09-2015|Броди

Тази христоматия, по-точно е да се назове сборък от механично нахвърляни на едно място писания, поне ме разсмива и като останка от прошло време със следи от качествения скок разръчква спомените ми. В детската градина пеехме до прегракване преди храна „Горе на балкана ч‘Ервено знам‘Е…“ с отмет на ударенията. В първо отделение ме шашна урокът за буквата Съ:“Оса. Оса ли? Оса, Сашо, оса“, което явно показва, че авторът ни е скрит абсурдист и конспиративно помества творбите си в детски буквар и не само там, на двора в училище тананикахме броилката:“О- о-о, земното кълбо. Има много жаби, но има и държави…“, което не е трудно да се оразличи като модерна лирика. Вече ми проснява защо с такава злоба ни преподаваше другарката Петрова баснята за охлюва. Едно невинно животинче, прекрасна илюстрация на закона за постепенност при еволюцията, а и се движи по траектория на спирала, да бъде охулено без мяра и името му да стане нарицателно за“ липса на какъв да е подтик за развитие“, сиреч-мижитурка. По неписана традиция даскалята по история на БКП, политикономия и научен комунизъм във вузовете бяха формени натегачи с „дълбоко подчертана идейна убеденост“. Един такъв алитерат се унесе като влюбен скорец –разкрачена стойка и изпъната шия, поне половин час да каканиже за „експлозивния скок в ново качество“, нарои някакви примери, от които още повече ни се смрачи пред погледа, и с театрален жест ме тупна по рамото да дам още илюстрации. Дяволът ми дръпна езика тогава и почнах доста уверено с битието на бълхите, техните размери и спрямо тях рекордите им в отскок на място. Не знам дали във въздуха се премятат като циркаджии, но при тупването им на земята знакът им е непроменен… Беше още много рано в душното пладне на застоя и не ме оцениха като петел, дето пее час по-рано, за да си заслужи да му оскубат главата. Едва по-късно, с уж „промените“, написах публично, че представлявахме една гмеж, подскачаща на място по подобие на бълхите, без и следа от помисъл поне да побегнем на някъдеси като онези, спортните въшоци, дето си падат по спортното ходене и клинкат все на кестерме, та се навират и чак в миглите на мераклиите прелюбодейци.

От подбраните примери в христоматията провикването за партията от Христо Радевски ачик ни повлия, но с обратен знак, така че и до днес по повод и без повод обилно се отхрачваме по родните сокаци.

П.П. Вече студент по българска филология чувах упорито да се мълви, че Минко Николов като аспирант на Георги Цанев получил от него „Моторни песни“ на Никола Йонков Вапцаров с автограф от автора. У дома смаяният аспирант открил, че книгата дори не е разрязана, а Г.Цанев не пропуска да се бие в гърди, че пръв е писал рецензия за сбирката… Дали пък не беше мухоловка на ДС за сияещи будали или поредна „хуманна постъпка“ за изпускане на гнетящото налягане… Чак след 25 години юбилей от 9 септември 1944г. партийците се прехапаха и пуснаха най-после стихосбирка от Атанас Далчев. Бяхме застинали като мушици в кехлибар, какво толкова да искаме. Ориент експресът пристигаше на гара София с десетилетия закъснения, за да ни подхвърли някои хипотези от Запада, които мигом у нас ставаха аксиоми…

- 03-09-2015|Златко

Един хубав, автентичен и остроумен коментар. Добре е, когато успяваме да се смеем над тъжни неща, мисля си. Признак за способност за оцеляване ще да е. Така поне се надявам…

- 03-09-2015|Аспарух Панов

Благодаря на Броди за наистина чудесния коментар – едновременно философски и с дълбока (само)ирония за нашето поколение… Тъй като това е статия от блога ми, ми стана много мъчно, че във фейсбук коментарите са просто ужасни, от хора, обсебени от болшевизъм. Добре че има „Либерален преглед“, един друг свят…

- 03-09-2015|Златко

Да бе, да – одругосветили сме се, та чак ни тресе, Аспарух!:) А инак, какво може да му бъде чак толкова другото на едно място, което се прави на български език и за българи? Клечим си така под уличната лампа и четем стари вестници, та да пестим тока, това май е всичко.

(А що се отнася до коментарите, тукашната злоба на роба не се отличава по нищо от обичайната, ами аз просто трия всяка глупост и дивотия, която диванетата пращат, затова тук изглежда малко по-чистичко. Инак щеше да си бъде същата кочинка като навсякъде)…

Другостта и двойничеството

в три балкански романа за Изтока и Запада

Автор(и): Евдокия Борисова

Защо съм какъвто съм? Аз станах Ти.

Орхан Памук, „Бялата крепост“

Вера Мутафчиева и „Случаят Джем“

Романът „Случаят Джем“ е роман за едно дълго пътуване – историческо и екзистенциално. За живота като пътуване, при това съвсем не доброволно. Пътуване-лутане и намиране между световете на Изтока и Запада. Има такъв жанр, твърди Памук, отнесен към традициите на турската литература от 90-те години на ХХ век, който е обвързан с „фокусирането на наратива върху озападняването и опасностите от преклонението към Запада“, върху „имитирането на Запада и предизвиканото от него трагикомично объркване.“[48] Естетическата рецепция на романи в тоя жанр съвсем не предполага единствено трагикомизма и объркването: „Моят собствен роман „Бялата крепост“ – отбелязва Памук – е скромен принос към традицията на романа за Изтока и Запада.“[49]

Широкото усвояване на понятието в контекста на балканската литературна романова традиция обаче ще потърси проблематизирането и театрализираното философстване върху темата как Изтокът променя Запада (и обратно)? Ако потърсим това, което Памук нарича „център на романа“ отвъд териториите на т.нар. „жанров роман“[50], ще забележим че в такива диаметрално раздалечени като поетика, традиция, стил и тема романи като „Прокълнатият двор“ на Иво Андрич, „Случаят Джем“ на Вера Мутафчиева и „Бялата крепост“ на Орхан Памук съществува поразително общ център. И той е не само конструктивен, но и тематичен – това е общата голяма тема за съдбата на човека в Средновековието на Югоизтока на Европа. Откриваме този общ център върху екзистенциалната ос на двата паралелни сюжета за пътуването, намирането, интелектуалното познание и двойничеството. И в крайна сметка – в дефинирането на ролята на личността в историята, отвъд чиято персонална маска, подобно на концепцията от „Война и мир“ на Толстой, се мержелее констатацията за крехкостта на индивидуалната човешка съдба.

„Случаят Джем“ е роман за исторически герой, твърди Мутафчиева. Или пък легенда? Поне така нарича разказа си за братята султани Баязид и Джем в „Прокълнатият двор“ Иво Андрич. Двете творби са литературни съвременници, затова и междутекстовите диалози помежду им никак не са случайни. В този смисъл Вера Мутафчиева разсъждава върху своя Джем в сравнение с Андричевия по следния начин: „В „Прокълнатият двор“ – отбелязва тя – Джем е само повод, бележещ въобще липсата на избор в историята. Литературата обича да експлоатира този мотив, защото неудачникът всякак е по-близо до читателя“[51]. Тези автокритически разсъждения по отношение на героя са важни въобще в дефинирането на жанра на нейната история, наречена „случая Джем“.

Мутафчиева непрекъснато си играе с търпението на читателите, които си задават въпроса кой е Джем, какъв е случаят Джем? История за малшанса на просветения деспот? Или просто съдбата на един неудачник-поет, комуто не е съдено да бъде султан. Разказ за героя-водач или роман, в който историята разтваря и погубва личността? Мелодраматична картина, която представя любовта на двама поети – Джем и Саади, между които за кратко застава жена, при това чужденка? Или „сурова, жестока драма“ за съдбата на отделната личност, попаднала на злощастно място в критично време, сред „користните интриги на европейски крале, на папи и султани“[52]? Роман за човека или съдебно-психологически „казус“[53], в каквато форма впрочем се разисква Джемовата история – една скандално модерна за времето си литературна форма, която, оказва се, съвсем не е персонално откритие на авторката[54]? „Разпрострях се по въпроса за живота и смъртта…“ – иронично отбелязва тя.

Джем султан е герой, олитературен едновременно като Граф Монте Кристо, Вилхелм Майстер, Евгений Онегин и Дон Кихот на Ориента. В класическите романи пътуванията на героите към Изтока са обвити в тайна и съзерцание. Монте Кристо заминава на Изток и Ориентът го учи на изтънченост и на изкуството на отмъщението. Пътешествието на Онегин на Изток е обвито в тайна, а романът на Пушкин е осеян с многоточия, бележещи изгубени-унищожени уж глави.

„По правило Западът е този, който се движи към Изтока, а не обратно“ – напомня Едуард Саид, дефинирайки понятието „Ориент“ като: западният поход на Изток, като тема за изучаване, сбор от мечти, образи, речников запас, стил, фикции, „параноя“, „въображаема география“, „колективен блян“ и театрализирани граници на битието „отвъд“ собствения ни опит.[55] Западът обикновено не среща и не опознава Изтока на собствена територия, а отива при него. Дори и в подобен план сюжетът на „Случаят Джем“ на Вера Мутафчиева е екстраординерен.

И така – западният човек обича пътуванията на Изток и този жест е смисло-историко-и-жанрово пораждащ.

Какво се случва обаче със странстванията на източния типаж на Запад? Възможна или не се оказва хипотезата на уподобяванията, с други думи – по същия начин ли ги преживява той? Знаем, че западният човек е възможно да се превърне в източен, ако е да кажем Пиер Лоти или пък Лоурънс Арабски. Оказва се, че независимо дали е реален или фикционален и все пак исторически реален, той успешно играе маскарада (на езика на съвременната масова телевизионна култура това е костюмна драма) на превъплъщенията. А обратното дали е възможно – източният човек да озападнее?

Още през 1770 г. французинът Дени-Доминик Кардон казва следното: „Колкото по-малко ориенталците ни приличат, толкова повече трябва да ги изучаваме, за да се убедим, че безкрайно различните нрави не променят никога човешката същност и страсти, а имат същата цел“[56]. Впрочем, самата Мутафчиева ни тласка към тази идея със своята „светотатствена“ литературоведска аналогия, твърдейки, че нейните герои от един друг роман „Летопис за смутното време“ могат да бъдат мислени съответно: Селим като Хамлет, Пазвантоглу като Валенщайн, а Кара Фейзи като Робин Худ или Скарамуш.[57] По тая логика и Джем Султан, героят от едноименния ѝ роман, който с появата си се превръща действително в „литературен случай, звучащ съвсем по европейски“ [58], успешно играе костюмната драма на преобличанията-превъплъщения. Освен това може да бъде мислен и в плана на европейския трубадурен модел. Още повече, че самият Джем е поет – изискване, очевидно наложително, за да се сбъдне иначе невъзможната метаморфоза източният човек да стане западен. Въпреки, че и това е поредният вреден стереотип, защото знаем, че поезията е рожба на Изтока, а философията – на Запада. В частност ориентализмът като философия на мисленето на различния, отстранения „на изток от центъра“ културен продукт, е рожба на Запада[59].

На Балканите, в този смисъл, твърди Мутафчиева, цари тотална семиотическа, културна и историческа немота и слепота. Слепота, която, не правейки разлика между профила на азиатския ориенталски човек и западния прагматичен тип (които преживяват по различен начин перспективата на смъртта), раздава присъди.[60] Което пък дали би трябвало да означава, че уподобяванията и идентификациите въобще, независимо от посоката Изток-Запад, са повърхностни, привидни, изкуствено режисирани или направо невъзможни? Както се случва именно в историята за Джем султан с неговите периодични симптоматични преобличания ту в европейски дрехи, ту в царствения източен костюм в бяла сърма и злато? Разбира се, в тези думи на писателката, следвайки вече изпитания реторичен модел на интерпретация да, ама не има и немалко поза, но и благодатен материал за историко-литературни наблюдения.[61] Те обаче буквално заставят бъдещите изследователи да се изкушат в посока на интертекстуалното и компаративистко четене на този роман.

Как стои „Случаят Джем“ сред големите балкански литературни разкази, развълнувани от този исторически сюжет? Двама братя Баязид и Джем, претенденти за султанския престол след смъртта на баща си Мехмед ІІ Завоевателя, в ключово историческо време (края на 15 век) се превръщат в заложници на коварната европейска политика. А как се вписва наративът на Вера Мутафчиева в модерния и постмодерния балкански романов опит от втората половина на 20 и началото на 21 век? Какви естетико-филологически, но и идеологически и политически послания изпращат към съвременните читатели – тогава, в началото на 70-те и днес – така модерните за времето си разказвачески стратегии и похвати, употребени в романа на Мутафчиева като:

– хрониката,

– изповедта и полемиката,

– дневниковите записки[62],

– редуването на гледни точки (антагонистични, протагонистични, резоньорски),

– полифонизма на епическото изказване,

– ролевите маски на разказвача, който се разтваря в героите си,

– гласът на всевиждащия и всезнаещ, но ироничен разказвач-провокатор,

– функцията на автокоментара,

– сливането и раздалечаването на позициите на реалния и потенциалния адресат на историята,

– функцията на историографско-философски и публицистични отстъпления в тялото на романовия сюжет.

Случайно ли е пристрастието на балкански автори като Вера Мутафчиева („Случаят Джем“), Иво Андрич („Прокълнатият двор“), Антон Дончев („Време разделно“) и др., но и десетилетия по-късно Орхан Памук („Бялата крепост“) към темата за двуликия Янус на Балканите? Известно е, че римският Янус няма древногръцки аналог, че това е Пазителят с двойствено лице, близнакът, охраняващ вратата на храма, но и на времето (месец януари е неговия месец). Той е и Посредникът между варварщината и цивилизоваността; младостта и зрелостта; между половете. Той е хранителят на брака и плодородието. С други думи – кое поражда литературната обич към двойствения образ на източния и западния човек, роден от срещата на векове, времена и конфликти, преживял вековната метаморфоза Аз съм Ти и зареден с амбивалентите чувства към Другия? А той може да споделя идентичността на коварния Стопанин на новата земя или пък на вероломния Завоевател-неверник. Но също и на лицемерно-угодния съглашател Съсед. Подобни чувства се роят и преливат в гневно възхищение, пиетет, примесен с отвращение, ужасéн възторг, влюбена омраза. Как в крайна сметка историческите разкази се превръщат в уроци по нравственост, себепознание и идентичност? Как от историческите трусове и катастрофи се ще роди това, което днес наричаме балканска идентичност? А идентичността, твърди Антъни Смит[63], е продукт на усвояване на множество от роли (героите на романа ги играят повече от успешно): етнически, кастови, религиозни, джендер, териториални, семейни. Осмислянето им се таи в познанието.

Другостта и смъртта

„Как можем да кажем какво е животът, когато не знаем какво е смъртта?“ Това е любимата Конфуциева фраза на В. Мутафчиева[64] в опитите ѝ да прочете художествено балканската и родната ни история. Първият историософски план на романа залага провокативно на невъзможния въпрос, с който романистката Мутафчиева дразни историографката Мутафчиева: какво би станало ако и как би се променил ходът на историята ако съдбата бе избрала тази вместо онази личност? Ако поетът-музикант се бе преборил за престола с хладнокръвния, агресивния държавник-стратег? Джем срещу Баязид? Просветена монархия срещу кърваво робство? Или консолидирана Европа, предвождана от християнски хоругви и… управлението на поет-султан? Дуална християнско-мюсюлманска монархия или още повече – възродена Византия, България, Сърбия, Арбрия (средновековното име на Албания)? Каква щеше да е балканската ни съдба, ако се бе сбъднал Волтеровият ужас (описан в „Кандид“), състоящ се във възкачване на просветен монарх на трона на една завоевателна чуждоверска империя? Впрочем, точно Волтер твърди, че Мехмед ІІ Завоевателят е бил не по-малко просветен монарх: „той бил най-добре възпитаният и образован владетел на своето време… и не бил нехаен към възпитанието на наследника на властта. Той говорел гръцки, арабски, персийски, разбирал латински, рисувал, знаел география и математика, обичал живописта.“ [65] Самият Баязид преди възкачването си на престола има своето духовно дервишко минало, той също говори езици, пее и свири, проповядва.

Съответният историко-аналитичен аргумент срещу това какво би станало ако залага на концепцията (твърде смела впрочем, не само за времето си), която дефинира романът на Мутафчиева за фактическото начало на Източния въпрос. Да, Източният въпрос се поставя именно тогава, в самия край на 15 век, твърди тя, а не в далечната 1774 г., когато един договор на Екатерина Велика допуска Русия да погледне от Черно море към проливите с имперски надежди за доминация. След като отказва да се съюзи и доброволно отстъпва Константинопол на османците, от завист или пък за да спаси собствената си кожа (поне така твърди Волтер), Европа повдига Източния въпрос. Кой ще владее югоизтока на Европа и топлите морета е въпрос, колкото източен, толкова и западен, за чието решение Западът търгува недостойно. Цената на нашето „закъсняло, задържано, изоставено развитие“ на Балканите е една романтична жертва на конкретна историческа личност -“романтичната жертва на Зизим“, както я нарича Мутафчиева[66]. Романтична, да, но затова пък неминуема, обича да се шегува дори с най-сериозните и драматичните казуси романистката. „Какво би станало ако“, ли? Нищо особено, твърди тя, Джем би се превърнал на престола в своя брат Баязид[67]. При това не защото кръвта вода не става, не и поради екстравагантното пристрастяване на модерната литература въобще към темата за двойничеството – просто такава е същността на човешката природа и нечовешката сила на властта. Джем е Саади, а Саади – Джем; всички врагове или пък благодетели на личността и каузата Джем в един момент започват изключително много да си приличат, да уподобяват функциите си, да разместват местата си: Д’Обюсон и Каитбай, Папата и Баязид, Шарл, Корвин и т.н.

А Джем? „Зизим-Джем, това са Балканите, предверие към Изтока, поели върху себе си всички варварски нашествия.“[68] – твърди Мутафчиева. Нашествия и от Изток, и от Запад. Пропадайки в абстиненцията на различни исторически двойничества, те, Балканите, периодически пропадат или пък възкръсват, оцеляват, разцъфтяват. Аз съм Ти…

Далекоизточната констатация на любимия на писателката Конфуций за мъдростта на смъртта пред живота пък можем да заложим като втори концептуален план на романа „Случаят Джем“, излязъл от печат през 1967 година. Иначе казано: Случаят Джем post mortem. Историята за неосъществения султан-мечта на османския двор, който попада в козните на коварния си брат Баязид в съперничество за престола, се оказва натоварена с извънмерен авантюрно-приключенски и мелодраматичен, но и историко-психологически потенциал. Странно, но тя не се превръща в популярна и артикулирана сюжетна схема както в историографския, така и в големия балкански литературен разказ. „Днес случаят Джем е осъден на забрава“, възкликва Мутафчиева.[69]

Преди Вера Мутафчиева, историята е разказана по коренно различен начин десетилетие по-рано[70] в „Прокълнатият двор“от Иво Андрич. Приказно-митологичната схема за двама братя-съперници за престола ще постави Джем в неизгодната позиция на „кротък човек с лоша съдба и погрешна първа стъпка“[71], комуто е предначертан исторически провал. Защото, на всичкото отгоре, Баязид е в правото си на първороден, макар и нелюбим син. Но, в стремежа да обезпечи царуването си, той елиминира по-малкия си брат чрез поредица от интриги, контракти и преговори с неверниците, които задържат знатния пленник в своите далечни земи. Джем е приказният принц, юнак и хубавец; чаровник, музикант и поет; висок, рус и снажен, тъй различен от своите. В спор за престола, Баязид разбира се не склонява на компромиси да раздели империята на две. Джем губи всички словесни и кръвопролитни битки с брат си, при все че е подкрепян от войските си, от поданиците, от султанката. Андрич разказва безстрастно третолично от името на героя си Кямил, сам пленник в прокълнатия двор. Джем странства в Египет, търси подкрепа от рицарския орден на Д‘Обюсон на остров Родос, след което настава почти две десетилетната му одисея в Европа. Първо е знатен гост, впоследствие заложник във Френския двор, след това попада във „водовъртежа от сплетни и комбинации“ на всички европейски държави – Дубровник, Неапол, Ватикана, Унгария. Парите в подкрепа на Джем потъват в европейските хазни, откупът на Баязид държи враговете, свои и чужди, на еднакво безопасно разстояние. Ситуира се парадоксалната политическа схема, според която папа Инокентий VІІІ действа по създаване на лига против Турция, но едновременно влиза в съглашателство с Баязид; Баязид преследва плановете си във Венеция и Унгария; а Джем е двоен пленник и на източните, и на западните интереси. Карл VІІІ и Чезаре Борджия, френският крал и папа Александър VІ (Родриго Борджия), кралят на Неапол и Венецианският додж, египетският султан и наследниците на унгарския престол, всички те съпровождат в интригите си Джем до и след самата му смърт. Оттук нататък разменна монета ще бъде ковчегът с неговия труп. „Около това мъртво тяло се водила дълга преписка“[72] между новия папа Александър, неаполитанския крал и Баязид чак до 1499, когато то ще намери покой в султанското тюрбе в Бурса.

В романа на Мутафчиева Джем е романтически непримирим и трагично смирен, капитулирал пред съдбата, но щастлив в своята горестна участ герой, защото е съпровождан от своето друго Аз – любимият и поетът Саади. Според историческата фактология тези две личности са реални, но разделени от няколко века. В литературата обаче всичко е възможно – тя среща реалии и фикции, прескача смело бреговете на времето. А Саади се намесва като доминиращия глас в полифоничната интертекстуална, нерядко вътрешно противоречива режисура на романа, решен като „някакъв неназован, но натрапчиво присъстващ съд в обвинителния процес“[73].

„Папство и османски двор са плели своята кошница, а Джем е вярвал в непримиримостта им“ – обяснява пристрастно-емоционално драмата на своя Джем Вера Мутафчиева. И това го казва и разказва именно тя, Разказвачката, разроила се в образите на герои-разказвачи (една любопитна джендер-метаморфоза, предвид на това, че само един от тях в романа е… жена). Разказвачката Вера е „заличила границите между исторически епохи, живи и мъртви“ в своето „полифонично повествование с нелинейна темпоралност“[74], влизайки в кожата на Съдията на историята и превръщайки се в реално действащо лице, наравно със своите герои. А най-солидната аргументативна позиция е тази на Другия Аз – поетът Саади.

Интересни и провокативни в този смисъл да игровите рефлексии с гледните точки на Разказвачката и Поетът – и двамата по своему влюбени в своя Джем. За да заключи Тя по мъжки, с поглед, вперен не в историческия детайл и подробности на средновековното минало, а в картината на своето днешно настояще (края на 60-те години на ХХ век), с оглед на конкретната човешка съдба на Джем султан: „Силите са винаги от едната страна на барикадата, от другата сме битите. А съдбата на Джем и Саади е съдбата на Източния блок.“ И добавя разпалено, връщайки се доста по-късно (вече в 90-те) в спомените си за комунизма: „Защо не въставахте тогава? – ме питаха. Как да не им отвърнеш с философията на Петър Дявола?“[75] А тя гласи: „съществуват два свята, между които няма и не може да има истински допир, нито възможност за споразумяване. Два страшни свята, които са осъдени на вечна война в хиляди форми. А между тях стои един човек, който по свой начин се бори с тези два воюващи свята…“[76]. И тези светове – ще добавим ние – съвсем не е задължително да притежават прокълнатия Хънтингтънов отпечатък на културно-религиозния антагонизъм. Просто диалогът между културите в илюзорния днешен мултикултурен проект понякога се оказва невъзможен. Читателите на Иво Андрич и на Вера Мутафчиева остават с усещането, че тогава- в края на 60-те, този факт изглежда безпощадно ясен на всички. Днес – не.

Факт е, че Андричевите типажи Кямил и Фра Петър – съответно мюсюлманинът и католикът – филологически преживяват Джемовата съдба, разказвайки я. Евреинът Хаим върши това мълчаливо, сподиряйки разказа им като сянка. Но всеобща е и възхитата, и неразбирането им на Джемовите стихове, изговаряни „ту с турски, ту с италиански“ думи. Кямил симултанно превежда френско-испанските цитати. Слушателите не разбират Джемовите пиянства, драми и любови „към хубавите момичета и момчета“. Кямиловият разказ е страстен и объркан, „без ред и без край, … неизчерпаем“[77]. На финала, Хаим ще подеме разказа за Джем Джемшид – „победител или победен, жив или мъртъв“, „роб, осъден да бъде султан“. А „това е робство, за което няма бягство дори и след смъртта.“[78]

Андричевият Кямил-Джем хипертрофира преживяната си, несподелена любов, идентифицирайки се с образа на Джем султан. Този му интерес се превръща в мания, той постепенно изтрива същността си и се превъплъщава в Джем, смята се сам за шехзаде Джем, „дори така говори, посреща гости, имитира шехзаде… Дори старите му приятели го наричат Джем. Легендата Джем се ражда в съзнанието на хората.“[79] Тихият умопомрачен затворник разказва дни наред в транс историята за Джем султан – а всъщност за себе си. Тази история се оказва въобще „неизчерпаемо съкровище“ още за хората от средновековието, но и по-късно, когато се изживяват и съизмерват чрез собствената си драма на похитени, поробени, пленени или онеправдани…

В опита си да интерпретираме романовия сюжет според логиката на романовия разказ вече не според Иво Андрич, а според Вера Мутафчиева, в ретроспективен порядък жанрово ще преоткрием схемата на съдебния разпит, автобиографичния разказ, или фийчър, както и обърнатия модел на средновековното житие, което разказва за чудесата, които вършат мощите на светеца след смъртта му. Романите на Мутафчиева, но особено „Случаят Джем“ носят, според Сабина Беляева, онзи ефект на „кутия с двойно дъно, представяща една скептично дистанцирана и демитологизираща авторска позиция“[80], която едновременно играе на сериозно с фактите на историческата фабула, и с автентичния контекст и нрави на времето.

Историческият живот на неосъществения султан Джем в романа започва в началото с презумпцията на неговата смърт и завършва със странстванията на ковчега с тялото му, непогребан, превърнал се в залог на политически интереси. Разбира се без да върши реални чудеса. Но парадоксалната рамка на исторически роман в средновековно християнско житие сама по себе си е чудесна (ясно е, че става дума за имитационни модели). Със смъртта не приключва странстването-страдание и на любимия-поета Саади. Той, Саади, вече мъртъв, ще разказва от преизподнята на морските дълбини, където попада неговият удушен труп, съдбата на своя любим, приятел и господар.

С разказ на мъртвия от дъното на кладенеца пък започва повествованието си романът „Името ми е Червен“ на Орхан Памук. Дали е случайно подбран ефектният криминален съспенс именно в завръзката там у Памук – подобно на развръзката тук у Мутафчиева? (В случая на всичкото отгоре „тук“ е „някога“, а „там“ е „сега“!) А структурно-композиционната рамка на целия роман се гради върху така модерната за времето си (края на 60-те) наративна техника монтаж на гледните точки в сказа. Тази техника се оказва знаменателно модерна десетилетия по-късно и в постмодерното повествование на турския нобелист. Героите и на Мутафчиева, и на Памук, заредени с Монтеновото самочувствие, че обсъждат цялото човечество и пишат голямата история, разказвайки всъщност за себе си, оперират с разнообразната поетика на гледните точки, въвличайки читателя в собствените си позиции, карайки го да ги съпреживява.

Пред съда на Голямата История и нейното справедливо следствие ще дадат показания вече отдавна мъртвите свидетели и герои, взели участие в историята на Джем Султан. Пред съда на Приватната История героите на Орхан Памук ще разказват за съдбата на миниатюристите, дръзнали да нарушат един естетически (оказал се всъщност верски) закон: рисуването по подобие на западните майстори в перспектива. След почти четири десетилетия Памук ще организира композицията на романите си „Бялата крепост“(1985) „Името ми е Червен“(1998) именно по начина, по който разказва Вера Мутафчиева. Но възторжената критика ще каже: „Памук разказва като Шехерезада“, „като Калвино“ или Борхес, „като Умберто Еко“. Не и като Вера Мутафчиева. Историята за прокълнатите художници-миниатюристи, които умират от неизвестна ръка на техен събрат ще бъде артикулирана през призмата на разнообразни гледни точки, между които е изтрита границата на човешкото, както и на живота и смъртта. Това са: Кара, Кучето, Убиецът, Парата, Конят, Маслината, Пеперудата, Щъркела, Лелин ефенди, Естер, Шекюре. Гледните точки на хора, животни, предмети; на живи и мъртви… Постмодерният роман вече може свободно и безпрепятствено-разбираемо да си го позволи. Да размести и размеси местата на убийци и жертви, взаимно мотивирани от собствените си любови, пристрастия, съперничества и омрази. Световете на видимото и невидимото се оказват своеобразни реципрочни двойници. А земният свят впрочем е едно очарователно място, в което се губят очертанията на доброто и злото, красивото и грозното, възвишеното и низкото, достойното и недостойното, смисълът и безсмислието. Животът и смъртта. За да възтържествува накрая задължително любовта.

Модерният български роман (буквално репресиран от соцреалистическата и романтична тенденциозност на съвременния канон в 60-те и 70-те, за когото подобни размити граници и представи априори не съществуват) експлоатира всички гледни точки на вече мъртвите очевидци, които заговарят пред „снизходителния“ съд на историята. А „тяхната е лесна“, иронично подхвърля романистката Мутафчиева, защото присъдата, която могат да получат е със сигурност „задочна и условна“.[81]

И така: пред съда на Историята в „Случая Джем“ говорят всички персонални явни присъствия, герои носещи до един идентичността на другостта – била тя андрогинна или своечужда. Всички те непрестанно разменят местата си и влизат в чужди роли, чрез всички тях говори и авторът, те са лицата на Двуликия Янус.

Имат думата:

1. Властимащите – свои и чужди.

Нишанджи Мехмед паша е великият везир в двора на Мехмед ІІ. Романът всъщност започва с неговата изповед в показания, тя бележи и формалната завръзка на романовия сюжет. Когато Мехмед Хан ІІ Завоевателя предава богу дух, Нишанджи скрива истината от войската. Гротесковото триседмично представление от последния ден на неговото царуване (когато вече мъртъв Мехмед дефилира пред войската, седнал в царствената носилка) ще се разиграе повторно след години, когато ковчегът на „багрянородния“ Джем не ще намери покой. Нишанджи изпраща конник към Джем със страшната вест и това е началото на бунта срещу законния престолонаследник, самото „плъзгаво съвършенство и самообладание“, „слабият сух и женствен, блед умислен и потаен“ Баязид. „Женска работа!“ – ще възкликне по повод образа на бъдещия султан Етем, син на Исмет, палача на немия конник, който препуска към Джем. И двамата царствени братя шехзаде всъщност са двете страни на монетата, те са Двуликият Янус – артистични, безполови, женствени жертви на съдбата. Властта има женско лице.[82] Баязид играе съвършено ролята на светец и дервиш, опечален и бос върви след ковчега на баща си. Неговата роля е коварно двулика – достойна и потайна – той сам ще извоюва своята победа, в която „нищо не му е подарено“. Везирът няма да дочака плодовете на своя дързък ход и ще разказва така: „Убиха ме на 5-ти вечерта, 1481 година“.[83] Той е своят, несбъднатият вълшебен помощник в историята за Джем султан.

Убиха ме, за да не видя, да не преживея – е формулата на романовата съспенсна рамка. Показанията и на властимащи и на слуги носят печата на наративната формула на сказовия повествовател. Те боравят с формулата говори се, позволяват си да дават оценки и да осветляват тъмната половина на историята през себе си. Оттук нататък всички показания на свидетелите-актанти ще носят патоса на автокоментара, на проспекцията и профетизма.

Великият магистър Пиер Д‘Обюсон. В този роман героите имат ясно историческо и езиково съзнание, те разказват и едновременно записват хрониката за Джем султан, дори отправят бележки под черта, т.е. те реално играят на повествователи, на писатели-съавтори, на хронисти на историята. Именно магистърът на ордена на йоанитите Д‘Обюсон ще ознаменува Джем като „случай“. Храбрият непревземаем Родос, където попада Джем, всъщност се оказва гнездо на сплетни и интриги, тайни планове, низости и убийства, насилие и разврат, а братята-монаси-воини са тъй оживени като пред „участие в съдбата на света“, „като че пред тържището на историята“…[84]. Такава е цената на силната държава тогава: „кама, отрова, доноси, изтезания“[85], поне това е западната логика. Магистърът Пиер изрежда имената на героите на своето време във възходящ ред: Лоренцо Медичи, Владислав V, Чезаре Бороджия, Фердинанд Арагонски и Исабела Кастилска, Николо Макиавели. Коментарите на Д‘Обюсон са апология на разума и прагматизма, на свободомислието и двойните мисловни стандарти на католицизма. Това е една теза, която, обърната към времето-съвремие на романа на Мутафчиева, играе много удобна и сполучлива идеологическа роля.

През очите на родоските рицари-йоанити Джем е видян като „дивашкият принц, чиято просташка пъстрота би осквернила реликтите на вярата“[86]. Високомерието, страхът и недоверието властват в отношенията между Изтока и Запада. „Не се отърсвах от отвратата си към тия диваци турци, сарацини и прочия левантинска паплач…, – отбелязва героят – защото преди две години съдбата на Родос висеше на косъм заради същите тях.“[87] Реваншизмът е вечното, отчаяно неизменно състояние в тези отношения, в които обаче се намесва и чисто човешкото отношение, преливащо в авторово резоньорстване. Отричайки Джем, йоанитът признава завистта на по-стария към по-младия. Завистта, че никога повече няма да бъдеш Друг. Злорадството, че можеш да поставиш преграда между личността, целуната от съдбата и живота, който ѝ принадлежи. Да управляваш времето, преобръщайки или спирайки го – изкушение за всеки властващ. Или историческата завист на Запада към Изтока – така мразен, но и толкова ревнуван.

В думите на великия магистър прозвучава една от най-пламенните апологии на Византия не само в българската литература: „Византия!… Имате ли си представа какво бе Византия за Средновековието?… Ренесансът на 15 век е само бледо подобие, приписвайки си откриването на човека… Византия бе мостът между двете цивилизации, блестящ мост…, обществото живееше свободно от верски, съсловен предразсъдък… Приемници на наследството, свалете шапки пред Византия!…“[88] Парадоксалният извод на Мутафчиева е, че Западът получава своето освобождение от стигмата, от комплекса Византия именно от Мехмед Завоевателя: „Западът, отпразнувал смъртта на Византия, беше се втурнал да отвземе своето в дележа на световните блага.“[89] А това е търговия, производство и пътища, политическа и икономическа власт, изкуство. В романа на Мутафчиева Западът е видян като хищна птица, която „дояжда наследството на Византия и Балканите“[90] – при това не с благодарност, а с надменност към турците, именно към тези, на които дължи това. Изтокът и Балканите трябва да бъдат репресирани и държани като залог за спокойствието и напредъка на Запада – онзи Запад, изпълнен с жестокост, презрение и досада, който в крайна сметка има и наглостта да се обяви за „жертва на случая Джем“. Жертви в този роман обаче са на практика всички и „няма изход за човека от капана на света“ [91], както си мисли Джем.

Джон Кендал, туркопелиер на ордена Св. Йоан Йерусалимски. Той свидетелства за включването на унгарския крал Матиаш Корвин в преговорите за Джем – на страната и за каузата на Джем. И обобщава, отново резоньорствайки: „каузата на източното християнство била изгубена.“[92] Джем е разменната стока, изключително скъпа, в сделката между Ватиканския престол и европейските сили със съучастничеството на Османската империя. Последното, което преследват западните сили, е „да пресекат заплахата от турците“. Напротив, Западът обмисля „да заживее с тях във взаимна полза“, въпреки усилията на иначе странния унгарски „полуизточен и същевременно много ренесансов владетел Корвин, пожелал да смае Запада.“[93]

Кендал се влюбва в красивия като арабски жребец Янош Прюс – пратеника на Корвин и така историята на мъжките любови (Аз и Другият) лайтмотивно се повтаря. Привидно Кендал е въплъщение на тоталната другост, но и той, като чуждия източен човек, търси собственото си потвърждение, оглеждайки се в огледалото на андрогина. Любовта на Кендал е невъзможна, затова той отмъщава като играе двойна зловредна роля – осуетявайки от една страна плановете на Корвин, от друга – на египетския султан Каитбай и Джемовата майка (вземайки огромен откуп от тях). Третата посока е включването на нежната груба сила в случая Джем. Кендал ще вербува баронеса Филипина Елена Де Сасенаж за осъществяване на пъклените западни планове. М романа отново прозвучава фаталното ако и мотивът за фатализма на случайните персонални случвания или неслучвания на съдбата в историята.

2.Поетите и влюбените:

Поетът Саади и поетът султан Джем. Впрочем на Джем няма никога да бъде дадена думата, дори и след смъртта. Не само в този роман. Никъде другаде.

Мъжете са си самодостатъчни. „Този някой друг не можеше да е жена.“[94] Ако жените са „лонг дюрé“ на времето, защото те са идентификацията с любовта, възпроизводството, безсмъртието и живота, то мъжете „са краткото време на битките“[95], сегашното време на смъртното битие. Саади и Джем обаче са обречени да не водят битки, а дълги разговори за времето на живота, за изкуството и … смъртта. Това реално ги вписва в лонг-дюре на историческото време – протяжно дълго синхронно-диахронно и обемно. „Екзистенциалният проект е надмогнал историографския, субективният е над обективния“[96], а романът на Вера Мутафчиева зазвучава в настойчиво желание за диалог с Волтеровия „Кандид“.

„Случаят Джем“ е филологически (героите „пиянстват с поезия“ и не музиката, а словото вълнува ума им), но и джендер роман, фиксиран върху темата за въвеждането на балканската и европейската история в историята на изтока. „Изтока, който живее чрез мисълта и словото, чрез красотата… която е нещо надплътско“[97]. В спора с хипотетичния Друг Саади е твърде убедителен: жената мълчи и ражда отчуждения, жената, както и чужденецът са чуждите, които носят единствено оплодителната стихия – те раждат или разнообразяват генофонда, но само толкова. Джем е андрогинното съвършенство на Изтока, съзряващ по-бързо от Запада. Но той е едновременно и Ние, и Вие, той невероятно „младее и ще ни надживее, защото кръвта му не е чисто турска, Джем беше наполовина сърбин и то по майка.“[98] И уж не носи съзнание за своята християнска пред-памет, но никога не произнася думата „неверници“, а предпочита „християни“. Нещо повече, именно той произнася страшното (тенденциозно) откровение: „Има какво да учим от християните. Защо, Саади, те носят повече усет за справедливост, защо не приемат силата като едничък световен съдия?“[99] Подобни кощунствени въпроси (а именно как статуквото на религията определя границите на културата и дълбочината на мисълта) ще си задава векове след Джем и няколко десетилетия след Мутафчиева Орхан Памуковият герой Дарвиноглу от романа „Мълчаливият дом“.

„Нито си наш, нито си техен – обаче си мисли Саади. – Поетът е винаги ничий и принадлежи само към вечното…“[100]. Което не изключва прагматичното решение да се влезе в Румелия, която който не е видял, не е пожелал. Думите на Лудия Спахия от Румелия идват тъкмо на място, за да бъде призован Джем да поведе гърци, арнаути и българи срещу тиранията на Баязид. Блажени илюзии… Джем обаче си задава въпроса: „Кой съм аз всъщност“, който не е въпросът на Победителя, а по-скоро изкушението на Мъдреца. И въпреки, че Изтокът и Западът взаимно се допълват с качества и … грехове, колаборацията между тях никога няма да даде плода на историческата победа в битка. Разпознал в себе си милосърдието на християнина: „При тях, Саади, убийството е смъртен грях!“[101], Джем ще прекъсне предварително всички свои пътеки към престола.

Саади разказва трескаво-неподредено, емоционално, непрестанно лутайки се между финала и началото. Неговият разказ-изповед е изпъстрен с проспекции от типа на: „покрай страданието на Джем, аз умрях удавен на 38 години, но живях невероятно пъстро като за правоверен“ или пък „Джем щеше да умре удушен или отровен…“, „Пратеникът пристига, настръхнах цял, ето го…“[102] и т.н. Саади е всевиждащият, провиделият, преживелият, но съзнателният епически певец на бойни подвизи и слава, а също и лиричният глас на историята, камерният певец и влюбеният поет. Не на последно място Саади е семиотикът, който пръв и единствен разчита Джемовия ужас от образа на границата: „той съзнаваше ужаса, който му предстоеше и си даваше сметка колко безвъзвратно е да прекрачиш границата.“ Саади резоньорства: „Не всеки, който съзнава нещата е способен да ги измени, не се сърдете на Джем. Не отделният човек прави историята.“ [103] Именно резоньорстването го превръща в ключова фигура, в първостепенен герой-разказвач в романа „Случаят Джем“.

В откровенията на Саади има и немалко историческо и културологично резоньорстване. Защото той е посланикът на Изтока. И посланикът на романовата концепция. Например: „Изтокът бе нещо велико… В неговите безбрежни империи се говореха по 10-ина езика,… 2-3 вери,… много ереси. … войниците ставаха императори – но никой никога не успя докрай да се справи с човека… родения с право на щастие. … За 10 века западнякът не се научи дори да се къпе… разкошните бани, строени от Рим бяха оставени на бавна разруха… Ние му продавахме подправки, благовония, коприна,… научихме го да разсъждава. Ние бяхме възпитани другояче – … граждани на света,… земята е едно цяло, а човекът – неин венец. (…) Той има право на земно щастие и то е самоцел.“[104]

Образът на Саади е сложно-смесен, своечужд, едновременно лесно вградим в чуждия западен модел. Той бързо научава френски, за да има Джем доверен тълмач; а тесните франкски дрехи му стоят невероятно добре. Той искрено страда, че никога не го приемат като един от тях, но накрая, с риск за живота си напуска техния свят, за да се завърне при своите и започне живота си отначало. Знаейки, че е обречен, той сам наивно се предава. Бидейки невероятно лоялен и идентифициран с любимия господар, той хладнокръвно го изоставя и тръгва след… себе си. Спасява себе си. Тръгва след мъдрия съвет на трубадура, според когото светът трябва да запомни поета, а не султана. Кой ще си спомня след векове за Джем? Никой. Но всички ще питат защо цели седем години Саади не изпя нито една песен. Въпросът за смисъла на събитията в историята и прагматиката на историческите случвания е концептуален в романа на Мутафчиева. Затова Саади е неговият централен образ, той е вечно изплъзващият се двойствен образ на другото Аз.

В петото показание пред съда на сцената излиза родоският чужденец – бившият Брат Бруно – Френк Сюлейман, отрекъл се от християнската си земя и вяра, изгубил се, за да се намери в исляма и Джемовия двор. Името Соломон-Сюлейман симптоматично го обвързва сдвоява-разделя с предишното и сегашното му амплоа, сам той приел за себе си силата на мъдростта. „Блажени са малките духом“ – с тези си думи той докрай ще остане загадка за новите свои. Друговерец-изменик, човек без родина, избрал да бъде навсякъде чужд, Френк приема каузата на Другия за проява на висшата справедливост. И сам той се обрича на лоялност до край – а лоялността, знаем, е сред най-тачените добродетели на Изтока.

Сигурно не е случаен фактът, че именно такъв мислител, носител на духа и кръвта на Балканите и на съзнанието за културна двойственост и другост, чуждост и различност като Цветан Тодоров дефинира процеса на приемането и познаването на Другия. Съществуват четири степени на приемането на Другия, твърди той: Откриване, Завладяване, Обичане и Опознаване. Интересно е, че ги подрежда точно в този странен порядък – опознаването следва най-накрая. Защото „по-високата степен на разбиране“ може да унищожава точно толкова сполучливо както и тоталното неразбиране. А пък разбирането не винаги върви заедно със симпатията. „Парадоксът на разбирането, което убива лесно, би могъл да се преодолее, ако в същото време наблюдаваме у тези, които разбират, една напълно отрицателна ценностна оценка за другия, ако успехът в познанието беше неделим от един аксиологичен отказ.“[105] И в случая няма никаква разлика в актовете на приемане-неприемане спрямо сюжетите – дали ще става дума за индианци и конквистадори (сюжета на Цветан Тодоров) или османци и европейци, мюсюлмани и християни-католици (сюжета на Вера Мутафчиева). Така, център на романа на Мутафчиева се оказва проблемът на другостта, езиците на другостта и разбирането. Помюсюлманченият брат-йоанит Бруно се превръща в Сюлейман. Той се оказва най-солидният медиатор между световете и внушава на Саади да научи френски. Много скоро Бруно-Сюлейман – впрочем може би най-драматичният образ на романа е именно той, религиозно-синкретичният противоречив дух на справедливостта и истината – няма да е между живите. А Саади, усвоил езика на франките, буквално ще превежда господаря си през царства, интриги, през живота и смъртта. Дори и през любовта той ще бъде неговия единствен „тълмач“, разказвач и вълшебен помощник. В романа Саади се оказва най-репресираната фигура: на обичащия-неразбиращ. Той разбира и приема всички светове, но те отказват да го приемат. Джем не разбира световете, може би точно това му помага да се влюби истински в Елена Филипина. За нея пък обичта съвсем не е „илюстрация на вярата“ – тъкмо обратното. И тя ще намрази заради собственото си предателство всичко и всички – и себе си, и своя Бог.

Пред смаяния от възторг и възхищение детски поглед на малкия Савойски дук Шарл Джем се изправя като източен приказен принц: „два сродни свята“ – на поета и детето, които искат да се разберат без преводач. „Единият бе роден да създава, а другият да слуша приказки.“[106] В сладкия миг настояще Изтокът бяга от миналото в спорадичните детски и влюбени доверчиви обятия на героите Шарл Савойски и Елена дьо Сасенаж. И ще се родят онези стихове на Джем, които западният човек никога няма да проумее, но ще усети, че са велики:

Ние сме безсилни пред съдбата, / наш е само мигът…

Вдигни тази чаша, о, Джем от Джемшид!/ Сега сме в прекрасната Франция/ и всичко ще реши за нас съдбата./ Оставете короната на Баязид,/ защото мой е светът, целият…[107]

Западът, макар и влюбен, ще се развлича с Джем, сътворяйки легенда за него. Легенда, в която ще повярва сам Джем. Трубадурите ще запеят песни за него (сам той е трубадур), той е загадката на Изтока, „син на самия ужас и принцеса – негова жертва“, сам той „жертвено агне“.[108] Изтокът е вгледан в себе си, себе си обича и понася сам себе си. Джем е „влюбен в образа си.“ Вгледан единствено в себе си е Изтокът. Унесен в танца сема, той остинантно описва кръга на собственото си съвършенство. Джем е едновременно Янус и Нарцис. Мъж и андрогин. Порасналият инфант. Шарл е неговото минало, Саади е настоящето му. Той няма бъдеще.

Саади е раздиран от ревност по Джем, който е влюбен в света. Поредица от загадки и любовни мелоинтриги (извън Джем-Саади) оттук нататък ще изплитат романовия сюжет. Такава сложна поредица от епизоди плете разказвачката Мутафчиева. Такива са: съдбата на младия монах-йоанит (който предава страшната съглашателска тайна на братята, а загадъчната му смърт е възпроизведена почти като в „Името на розата“, макар и този роман още да не е написан), сюжетната линия около съдбата на Сюлейман (зловещата му смърт-саможертва в крепостта Румили) и т.н.

Джем-Саади-Шарл-Сюлейман е сложен четириъгълник на любовта и общите съдби на изгнаничество и чуждост. На двойничеството. Това са четирите лица на едно и също Аз: османецът-сърбин, персиецът-османец, французинът-дете- неистинският крал и потурченият италианец. Смъртта на Франка Сюлейман отчуждава-сближавайки всички, всеки сам за себе си губи вярата в своя бог и започва да губи себе си. Всички те, и четиримата пият от общата чаша на Джем и виното, и горчилките на живота, и вероломната отрова.

На финала Саади е научил не само езика на франките, на чуждите. Той се преобразява „наполовина във Френка, наполовина в Д‘Обюсон“, разигравайки театъра, който ще го отведе в гроба. На моменти този театър е мелодрама (когато Джем е опиянен от хашиша и болен, Саади безкрайно страда от самота, и мечтае да бъде поканен за Рождество в християнски дом). В други ситуации е гротескова демонична картина на зле режисиран карнавал (когато в църквата съзерцава глинената статуя на Кръстителя „с оцъклени очи“ и му се плези; или пък когато учи подарения на Джем папагал повтаря до захлас „Бог е един и няма друг“ – ясно е, че отдавна всички богове са мъртви). В трети случаи е трагедия (когато се отрича от кумира си, вече деградиралия Джем и се прощава с него, а всъщност със себе си).

Саади ще загине, когато остане без роля, когато намери себе си и признае, че е Поетът Саади. Без да е изпял нито една песен на чуждия френски, който така съвършено владее, той, уж гражданинът на света. На финала отзвучава песента на трубадура Рение: „Кой ще възмезди човечеството за това, че поетът Саади е мълчал цели седем години?…“[109] Само родният дом внушава песен. А какво струва цялата написана Голяма история пред ненаписаната и неизпята малка песен на поета?

3. Медиаторите (посредници-благодетели-убийци-шпиони):

Каитбай, египетският султан. Негов е реваншисткият глас на историята. Реваншът не изключва мъдростта. Това е Броделовата мъдрост, дефинирана в метафората на „угасналия Арабски изток“.[110] А негов е гласът и кръвта на Абасидите, последните от великия Арабски халифат, дарени със светостта поне колкото „римския престол за вас, неверните.“[111] В думите на доброжелателния благоразположен и състрадателен султан четем патоса в отношенията между дивия Изток и цивилизования Запад. „Османците са нов вид диваци и смешници, подобни на кръстоносците.“[112]

В новия пристъп на историята Каитбай гледа в бъдеще време, а Джем е поставен в сложната конфигурация на вражди между османци, египетски мамелюци, родоски рицари-йоанити и европейски короновани глави. Така в романа се разкроява съдбата на цялото Средиземноморие. Като художник, като един нов Омир, Каитбай рисува най-незабравимата сцена в романа: прощаването на Джем с майка му. (Тя много напомня на прощаването на Хектор с Андромаха.) Султанката полуколеничи пред седлото, от което той така и не слиза (в името на авторитета си като пълководец), прегръща бедрото му и повдига новороденото му дете, за да го прегърне любимия ѝ син. Изтокът е вцепенен от подобна красота и ужасяваща смелост: „три издънки на чужда, неразбираема за нас кръв… не крият своята мъка и надежда… не се боят да покажат слабост.“[113] Силата на чуждите е в слабостта – осмислена, дефинирана, призната. Каитбай ще отнесе в гроба своята историческа вина и гузност. Отново прозвучава невъзможното Ако. „Ако бях застанал твърдо зад гърба му…“ е привидно наивната и драматична равносметка на последния арабски халиф пред съда на историята. Но това е всъщност драмата на разполовения Янус, на разрушения универсален културен модел на Изтока. Араби и османци са обречени, а залезът на Изтока, при това именно в зората на неговото възшествие и въздигане, е осмислен в призмата на поредната проспекция от разказа на Мутафчиева.

Романът „Случаят Джем“ притежава откровено авантюрни запаси от епизоди-експликации, водещи читателското съзнание към така примамливите територии на романа пикареска, романа на тайната, приключенския роман. Типична фигура в това отношение е Батиста Спиньола, разбойникът-каналджия, който помага неуспешно на Джем и Саади да избягат от своите замъци-затвори, героят, който е в колаборация с екзотичния спасител крал Матиаш Корвин. Той пък ще се отдръпне от плана в последния момент и впоследствие историята ще го възмезди с внезапна смърт и забрава. Покрай такива маргинални образи на герои-разказвачи в романа се извежда интересната концепция за героя на историята в сянка.

Хюсеин Бег, пратеник на Баязид. През неговата гледна точка се дефинира раздвоението на Изтока: Баязид-Джем. Неговата позиция е на достойния източен човек, воден от превъзходството на победител, но отвратен от съучастника си в мръсната сделка брат Д‘Обюсон. „Днес ние и християнството преговаряме, търсим общ език и това са парите.“[114] Впечатлява смелостта на Мутафчиева да взема страна в тази така проблематична антиномия и опасните ѝ послания (не само за края на 60-те години) към читателя чрез думите на героите. „Аз съм принуден да заложа върху доброто на техния свят“[115] – наивно възкликва Джем, узнавайки за златото на Баязид, плащано за собственото му изгнаничество. Същевременно злото в света на Запада виждат и тези от Изток, но повече тези от Запад, саморазкривайки се. Изповеди и катарзис носят в себе си разказите на всички очевидци на историята за Джем в романа, без изключение.

Никола от Никозия. Той е Убиецът на Саади, който разказва. Който застива, зашеметен пред истината и достолепието на Поета, отказал се от живота и света. „Аз съм Саади. Защо само мен никой не търси, защо само аз не бързам за никъде? Ето това е изгнанието, приятелю…“[116] Убиецът не е хладнокръвен, но изпълнява задачата си. И разказва последователно-аналитично и изчерпателно, точно както по-късно ще разказва и Убиецът в „Името ми е Червен“ на Памук. „Така завърши твърде дългото завръщане на поета Саади.“[117]

Антоан де Жимел, началник стража. Маргиналните герои са най-смели и независими в разсъжденията си, безпощадни в изводите си. Думите на Антоан, стражът и убиецът на Джем, обобщават духа на времето. „Това бе петнайсетия век; той не приличаше на девически манастир. Но онуй, което бяхме чули надхвърляше дори петнайсетия век с Борджиите, Медичите, Савонарола, Инквизицията, Макиавели – надхвърляше човешките представи! Султанът на най-великата империя предлагаше на Христовия наместник бакшиш срещу убийство…, а Западът сам да пречупи оръжието си срещу триста хиляди дуката! (…) Заради един изгоден мир срещу цяла Европа!“[118] Антоан е реалният отровител на Джем, него призовава Джем като „Саади“, от ръцете му ще подейства бавнодействащата отрова – подобна на бавното източно време и бавната смърт на Изтока – толкова рядка, далекоизточна и скъпоструваща. Каквато е цената и на самата Европа.

Аяс Бег, предводителят на Джемовата свита. Именно той, оцелелият и верен бег внушава на Джем, че трябва да потърси Италия като убежище и го обрича на папата – т.е. на смъртта. Той произнася култовата резоньорска реплика: „Западът за нищо на света не ще позволи възраждане на Сърбия, Византия, България…“[119]. Аяс участва в нечистата игра на сделката между Родос и Ватикана, показвайки фалшивото писмо от майката на Джем; участва като предрешен християнин в отвличането на Джем, предавайки Своя. Подобно на театър на сенките, Джем съзира персонифицирания Ужас под християнската хоругва, поел на кръстоносен поход срещу империята. Срещу своите. Смяната на ролите в историята се оказва фатална, а карнавалът ѝ ще унищожи достойнството и истината.

4. Женската гледна точка към историята:

Селджук Хатун, царствената леля на братята Баязид и Джем. Тя изпълнява същата двойствена мъжко-женска и персонажно-разказваческа (безстрастна) функция на катализатор в историческите събития, на посредник между властимащите, но и между мъжко-женските роднински светове в един консервативен патриархат. Много подобна е функцията на чуждата, на еврейката Естер (вестителка, сватовница, вълшебен помощник) в романа „Името ми е Червен“ на Памук. Лелята е наместник на майката в архаичните общества, тази царствена леля говори като „стар войник“, тръгнал да се сражава не толкова за любимия си племенник, колкото за държавническа кауза. Тя, подобно на Зейнеб Хатун, сляпата поетеса, титулувала Джем „султан на поетите“, ще му предрече бляскави победи, но само ако посегне сам към тях. Възрастните жени ще напътстват и управляват младия държавен мъж, това е обичайно правният статут на жената на Изтока, самооблякла се във власт в едно, уж строго патриархално, а всъщност матримониално общество. В една култура, заредена с екзалтиран пиетет към жената и женската мъдрост. Всъщност, така погледнато Другостта в романа „Случаят Джем“ е изведена най-убедително именно по линия на иначе толкова лаконичните женски образи и лица. Другостта и съпротивата на Изтока спрямо статуквото на Запада има нежен и загадъчен женски профил изобщо в романите на Мутафчиева.

Царствената леля тук например се бунтува срещу вредния, наложен по модел на коварните византийци, обичайно правен модел на монархическите братоубийства, който е на път да отсече „Джем, най-здравата издънка на Мехмедовия двор“[120]. Определяйки деянията на властта презрително като „мъжки работи“[121], тя сама не подозира, че артикулира метафоричната антиномия между Мъжкия, безкомпромисно прагматичен и студен Запад и Женствения, затова и жалостив, сантиментален, топъл, съзерцателно-лиричен Изток. И затова е странно, как женската сила и мекота на Джем импонира на мъжкия ѝ разум и консерватизъм[122], логика и държавничество[123], според които силата, а не правото е най-същественият аргумент.

Филипина Елена де Сасенаж, любимата-шпионка. „За Джем аз бях необикновена – възкликва компрометираната в обществото щерка на Барон дьо Сасенаж – и отстъпвах пред целия чар на Изтока, пред приказното му великолепие и загадъчната му сила…“.[124] Тя е видяна първо през смаяния поглед на Саади като въплъщение на странностите на Запада и разпуснатите му нрави. А те са навсякъде: в свободното поведение между жените и мъжете, в откритите деколтета и разпуснатите коси, но и в повдигнатите поли, в маниерите на язденето, общуването, баловете, откритите срещи и трапези, където безпрепятствено мъже и жени флиртуват и се смеят. На изнесените на показ, като че за продан жени, което не би трябвало да ги ласкае, а напротив – унижава. „На тия хора са нужни векове, за да ни достигнат, те още не са дорасли за човешкото приличие… те изнасят на показ най-съкровено сладкото в своя живот.“[125] Изумление и съжаление – това предизвиква у Саади плоското тяло на госпожа дьо Сасенаж, безличната ѝ, безцветна хубост, грацилните кости, китки и глезени (които за ужас се виждат) и надприличната ѝ възраст на неомъжена жена. „Ние предпочитаме по-ярките жени, но пък тук всяка е някак отделна, неповторима“[126] – ще възкликне захласнат ориенталецът.

Присмех и обида – взаимно осмислена обида към света обвързва Елена и Джем. Грешницата Елена, прелюбодействала с оръженосеца на своя баща, е изправена без избор пред задачата да бъде шпионката и предателката на Джемовата любов. Оттам нататък пътят ѝ към манастира е гарантиран. Но не и прошката, в крайна сметка измолена от самия римски папа. Прошката обаче не носи катарзис. Елена се влюбва мелодраматично в Джем, усещайки неговата „естественост“. Джем търси верния код на общуването с Елена – тя се държи странно предизвикателно-двусмислено, страдайки поради принудата на изменническата си роля. Той я приема като своето органично второ Аз – „по-добро, по-изстрадало“[127], включвайки в странния драматично-любовен диалог и посветения преводач Саади. Тяхното ехо в тази голяма и странна любов между трима.

Джем има две други Аз – бидейки рожба на кръвосмешението между Изтока (исляма) и Запада (християнството, макар и източно); мелез между епикурейство и стоицизъм, русота и мургавост. „Не беше ли целият му живот доказателство за това, че мелезът си остава ничий – той сам не успява да оглади ръба, дето се срещат двете му половини, защото иска да го приемат цялостно нашите или чуждите.“[128] В Елена Джем намира различното, липсващото късче на своето съвършенство, на своята пълнота. Чрез нея пък се проявява западната му кръв – страстта по жени. Ако Саади е източното му Аз, Елена е западното. В нея, той се оглежда отново в себе си. Тя е съвършено съзнатата, позната и приета Другост. Елена съзнателно го стимулира да участва в костюмната драма на историята – такива са трескавите преобличания на Джем ту в ловния или пък източния костюм; ту подобен на рус франк, ту досущ като Харун- ал-Рашид на първата си сватба… Чуждите дрехи вещаят раздяла. На сцената се четат и стихове – защото западните жени, по думите на Саади, не са само жени. И не могат да бъдат купени с комплименти или скъпи бижута.

Накрая Елена ще намрази и своя Бог, и Божията майка, заради собствената си низост. Заради неблагодарността си пред източните хора, които за Запада са просто „тор, върху който цъфтеше нашата сила, търговия, култура,… самочувствие“.[129] Елена също се изкушава да резоньорства – при това съвсем разбираемо, от позицията на женската гледна точка в историята. Тя е съкрушена от самата себе си пред „двамата единствени човеци“, които някога е срещала в живота си. И те са чужденците, другите, различните: „единият ме обикна, вторият ми прости без упрек…“[130].

Романът „Случаят Джем“ е роман за живота и смъртта. Роман за Вечното завръщане в малкия свят на човека. Където няма алтернатива. Където не работят формулите какво би станало ако и ако можеше… Това са фикционалните, литературни и мелодраматични формули на несбъднатата хармония. На фикс идеята за щастие, която е толкова много източна и толкова малко западна. Впрочем, съмнително е доколко тези идеи работят в съзнанието и градят голямата история на човечеството.

„Случаят Джем“ не е исторически роман, а роман за историята на човека. Историята се прави от този, който я разказва. А тук разказват не владетелите, не султаните, папите и кралете. А шпионите, разбойниците, слугите, спътниците и тъмничарите, пратениците и вестителите, килърите и неверните любими. В този смисъл неважен остава и образът на Джем, и на Баязид, и на папа Александър Борджия, и на тъй важният за християнската кауза крал Матиаш. На преден план в диалектическата поза на Вера Мутафчиева е не личността, а безличната или исторически невъзможната фигура в историята. Фигурата на антигероя. Фигурата на Другия. Това е роман за драмата на собствената ни разпозната, обикната или отхвърлена Другост.

Приключила е за героите на романа драмата на живота, за да се вдигне завесата пред драмата на историята.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

It don’t mean a thing if it ain’t got that swing

Автор(и): Златко Енев

(За Майкъл Джексън, бялата лястовица и мъждукащото огънче на надеждата)…

Появата на този текст се дължи на малко необичайни за мен обстоятелства. Искам да кажа, намирайки се встрани от (почти) всичко и всички в страната, на която, парадоксално, посвещавам огромна част от усилията и живота си, аз рядко пиша по поводите, които сънародниците ми намират важни или дори забавни. Обикновената причина да затракам по клавишите е, нека си го кажа право, повече или по-малко непредсказуема, тя е свързана с такива мъгляви неща като (не)удоволствието на момента, липсата или наличието на прекомерна скука и, последно, но не най-маловажно, простичкото желание за глума с нечия глупост или скудоумие. Суета човешка, ако ми позволите това повече от банално обобщение – и все пак, надявам се, суета от вид, който е малко по-необичаен от обичайния, по простата причина, че разпознава себе си като суета.

Но да се върнем към повода. Обадиха ми се приятели – закъде без приятели, Господи!? – които ме помолиха „да кажа пет приказки“ за един филм, който са намерили достатъчно забавен и по балкански-представителен, за да си струва обговарянето. Става дума за сръбския „Паметник на Майкъл Джексън“, за чието съществуване до този момент не бях чувал нищо, но пък, като човек, за когото „открехнатостта“ към (почти) всичко ново и непознато е един вид императив и канон, приех начаса като дребно, но не и безинтересно предизвикателство. Да видим, значи, с какво и по какъв начина са се изглумили братята сърби. Да видим бе, защо пък не? Лошо така или иначе няма.

Дотук лесно, но по някое време задачката започна да се оформя като не съвсем дребно предизвикателство – първо, защото да се намери самия филм в разбираем за мен вариант се оказа не чак толкова проста работа (наложи ми се да премина краш-курс по преодоляване на защитните дувари, издигнати около родната „Замунда“, където единствено може да се намери копие с български субтитри – из мрежата други няма). И второ, далеч по-важно – защото, след като го изгледах, филмът ми се видя доста нещо кухичък, така че изведнъж се видях изправен пред вечно-българската задача да майсторя от пръдня боя, тоест да се напъвам и измислям нещо заслужаващо прочит от една история, която – ако изобщо – се върти около един комай типично-балкански сценарий (да разперим широко криле, да се напънем колкото можем, а след това хууубавичко така да се поизцвъкаме).

Но първо, няколко уводни приказки около по-важни неща. Филмът, взет като жанров представител, е изграден около вечна и важна тема: онази за тихичкото отчаяние на провинциалното безвремие и безбъдещност, както и борбата човешка за намиране на някакъв вид надежда, някакъв вид изход, от това тъй непосилно блато. (Оттук и „бялата лястовица“, която споменавам в началото на текста). В такъв смисъл ми се струва небезинтересно да се опитаме да го поставим в някакъв по-широк културен (или поне кинаджийски) контекст, за да придобием усещане за начина, по който той се вписва в една малко по-голямомащабна карта на терена. И така, как изглежда реалността на балканската провинциалност в сравнение с онези от други, малко по-големи и по-видими, световни провинции?

Опитах се да намеря за себе си няколко примера за подобни кинематографични опити и теми от световното кино и – къде по-удачно, къде по-малко – бих се опитал да поставя „Паметника…“ в компанията на три други филма, разказващи истории на провинциално униние и живота във, със и против него. И това са американският „My Own Private Idaho“ („Моят личен Айдахо“, 1991), британският „The Full Monty“ („Време за мъже“, 1997) и руският „Левиатан“ (2014).

Сега, възможните подходи към темата, не ще и дума, са безброй, но, за целите на един малко по-систематичен подход, аз бих се опитал да ги обобщя като вариращи в пространството, определяно от крайностите на, от едната страна, изпълненото с патос, героично противопоставяне, а от другата – иронията и сарказма, тоест неща по дефиниция антитетични на патоса. При цялото многообразие на теми и подходи обаче, те всички си остават свързани от една обща, неизбежно-централна жанрова черта – отрицанието. И това е така по много проста, „иманентно-присъща“, тоест същностна за жанра причина: ако изобщо ще си даваме труд да говорим и умуваме върху нещо толкова тегаво и тягостно като провинциалното отчаяние, то при всички случаи само и единствено от гледната точка на опита за неговото възможно преодоляване, реално или въображаемо. Оттук и неизбежността на отрицанието.

Въоръжени с тази „методология“, сигурно вече ще можем да си изградим и някаква по-понятна, интуитивно разбираема картина за целия жанр и местата на отделните примери вътре в неговото пространство. При това, с малко натаманяване и плюнка, като нищо може да ни се удаде и да изнамерим някакви по-детайлни, по-логични разграничения, които да ни помогнат да открием връзките между (формите на) изкуството и средата, която го поражда. Които в случая изглеждат удивително праволинейни, при всички възможни „ако“-та и „но“-та. И, за да не с мотаем повече, нека си изплюя камъчето. За самия мен правилото изглежда така: колкото по-голям и по-видим терена, на който се появяват нещата, толкова по-големи и шансовете за (голямомащабен) патос. Обратно, колкото по-дребен и по-малко видим терена, толкова по-големи шансовете за чиста проба „бъзици“, тоест ирония, сарказъм и тяхната средна братовчеда, пародията. По този начин бих подредил и трите изредени по-горе филма: докато американците и руснаците, свикнали на необятни широти и мъка „до дупка“, винаги търсят големия, библейски сюжет и мащаб (В „Айдахо“ символичното изгаряне на починалата гигантска майка е символ на едно гордо противопоставяне срещу евтината медийност на времената, през които в момента цапаме, докато не на шега отчайващият край на „Левиатан“ все пак изправя цял свят на нокти, в израз на колективно негодувание и протест, ако може да се съди по реакциите към филма). За разлика от тях, значително по-малко претенциозният „Време за мъже“ (на пръв поглед) не си поставя никаква по-амбициозна задача от търсенето на (възможно най-остроумно) забавление и отрицание на провинциалната задръстеност. А че в резултат на това се е пръкнал един неочаквано силен, напълно достоен за уважение и дори възхищение, апотеоз на човешката непримиримост пред тъпотията – това вече, както изглежда, си идва вече в пакет с все още средноголемите мащаби и видимост на съвременна Англия. Имат си хората кравичка, пият си мляко (ако и малко прокиснало с времето, но, хайде сега, няма да му придиряме чак толкова много)…

Дотук хубаво, но къде е мястото на нашите собствени опити в обрисуваното по този начин жанрово пространство? Ами, просто е – те са там, където това е възможно, в ъгъла на голата пародия. И това, както изглежда, е така по (отново) разбираеми причини. Бидейки жители на едно място, което е преуморено и досадено до скомина от всевъзможни патоси – от национално-патриотичните до вселенско-освободителните – нашето си тук население очевидно вече не е в състояние да възприеме самото себе си през някаква друга призма освен онази на (веселия или кисел, та комай и доста горчивичък) себе-присмех. И, естествено, неизбежно-провинциалното ни ежедневие, видяно през един такъв инструмент, няма и как да изглежда като нещо друго освен безкраен карнавал. Шутове на кокили, смешници с начервени носове и бузи, евтини курви, мечтаещи за тихо семейно щастие, гълтачи на фалшиви ножове, цирк, цирк, цирк – ей това е, в основни линии, начинът, по който май ни се привижда колективното ни сегашно съществуване – и киното, ако има късмет, успява да го представи по повече или по-малко интересни за гледане начини.

Но само ако има. Защото в конкретния случай, за който не ми се ще да разтеглям чак толкова дълги масали, такъв, струва ми се липсва. Започвайки като пародия, ако и скърпена с доста позахабени, някога бели конци (участниците в заверата са по правило удивително, неправдоподобно наивни, дори и за рехавите изисквания на един „комичен“ подход), малко преди края си филмът прави пълен обрат и се превръща в евтин опит за елегия – или, казано на по-разбираем български език, чиста проба манджа с грозде. Докато си правехме едни малко така понасилени опити за смях, то сега какво, изведнъж се очаква от нас да… пролеем по някоя сълза? А стига бе, юнаци, вие това… на сериозно ли?

Е да, ама не! Не става така, дори и по нашите привикнали на всевъзможни фокусничества ширини. Ако ще си правим бъзик, то с (по възможност циганска) музика, както го правят отличните представителни на жанра (виж за справка Емир Кустурица). Ако ще се бием в гърдите… хм, тук вече не знам. Откровено казано, в такива моменти самият аз предпочитам да напускам масовката и да диря утеха в по-малко локални примери за борба срещу скуката и скудоумието човешки. Ако успея да ги открия де…

А вие? Па знам ли? Ваша си работа…

Хай със здраве,

Златко Енев

Берлин, август 2015

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (3)

- 05-09-2015|Чингиз Кан

… веднъж се случи така: искахме да утолим жаждата си от една спечелена битка, и тогава аз, коня и армията ми, по-жадни от леопардови гекони, преплувахме мътната Хуанхъ. за да пием по глътка смирение от бистрия планински поток на мъдростта.

- 06-09-2015|e-ink

Отлична рецензия, Златко. Темата е важна и добре хваната в спектъра между патоса и фарса.

- 06-09-2015|Златко

Благодаря. Общо взето, изводът от този опит е, че едва ли скоро ще се съглася да пиша по нечия молба, колкото и драги да са ми приятелите. Дори и собствените ми душевни движения напоследък предизвикват едни такива доста скромнички резултати, какво ли пък да кажа за чуждите. Абе…

Разединението за Съединението

Автор(и): Стефан Дечев

По-малко известни факти около паметта за едно събитие

При официалните чествания през последните двадесетина години, повече от столетие след акта от 6 септември 1885 г. остават скрити за широката публика, както и за немалко специалисти, редица факти и обстоятелства свързани с драматичните събития по осъществяването и защитата на Съединението, както и с борбите след това около неговото утвърждаване. Те скриват голямoто разделение, което провокира случилото се в Пловдив в тогавашното българско общество на север и юг от Балкана; символната борба и по-късно „за“ и „против“ 6 септември, запазила известна актуалност дори и през 30-те; бавното постигане на консенсус около отбелязването на деня; борбата между различните версии на позитивните истории за Съединението.

Единни ли са всички около Съединението?

Набиваната в главите ни всяка година при отбелязването на празника представа за постигнато единение на 6 септември 1885 г. отговаря само донякъде на историческата реалност. Факт е наистина, че свалените от власт в Пловдив директори на Източна Румелия и водачи на управляващата тогава Народната партия (наричана от членовете ѝ „съединистка, а от противниците си „лъжесъединистка“) не са незабавно арестувани и затворени, с изключение на Михаил Греков – задържан първоначално само за няколко часа. Дори и виновникът за кръвопролитието и петте жертви дадени в Чирпанско поручик Жейнов не е съден. Факт е също, че във Временното правителство, макар двигател на Съединението да е БТЦРК начело със Захари Стоянов, влизат предимно представители на политическата класа. При това освен от опозиционната Либерална (казионна) партия и твърде много, – цели 5 представители – на свалената от власт Народна и 4 от военните в областта. От БТЦРК участва единствено З. Стоянов. Видимо политическият момент изисква да се привлекат и са привлечени веднага хора на бившите управляващи. На самия 6 септември сутринта, след свалянето на главния управител Гаврил Кръстевич, шефът на Народната партия Иван Ст. Гешов формално декларира, че одобрява акта и изразява желание като председател на Постоянния комитет Съединението да бъде обявено от името на комитета, но му е обяснено, че тази институция от няколко часа вече не съществува.

Ала макар за известно време да изглежда, че всички са единни около обявеното сутринта на 6 септември 1885 г. Съединение, истината е, че веднага сред цанковистите в Княжество България и представителите на Народната партия в Източна Румелия са налице определено противници на случващото се. Не е случаен фактът, че все пак именно Ив. Ст. Гешов, Михаил Маджаров и Стефан С. Бобчев не са поканени за участие във Временното правителство. Заедно с М. Греков, те разглеждат току-що осъщественото Съединение като неподготвено и ненавременно, дело на „зломислени хора.“ Видният участник в движението Димитър Ризов след 6 септември предупреждава З. Стоянов, че цанковистите Антон Франгя и д-р Стоян Данев заминават от София за Източна Румелия и се пита дали не е добре те да бъдат арестувани. И макар срещу тях да не са взети особени мерки, все пак им е наредено да се върнат обратно в българската столица.

Оповестената на 9 септември, три дни след акта на Съединението, позиция на Русия и последвалото изтегляне на руските офицери още повече дава кураж на бившите румелийски директори и цанковистите русофили в Княжеството. Глухото първоначално недоволство и обида, водят вече до по-открити техни реакции срещу установената на 6 септември нова власт. Те започват да пръскат слухове за скорошно идване на турска войска, репресии срещу хората на комитета и възстановяване на „старото положение“ съгласно нарушения Берлински договор. По този начин шумно провъзгласяваното в наши дни единение между дейците по Съединението, източнорумелийските либерали или т. нар. „казионни“, военните и хората на свалената от власт Народна партия, трае едва броени часове и дни. Това от своя страна засилва русофобството в средите около БТЦРК, които вече гледат като успех дори самото отърваване от руските офицери. Ожесточено Временното правителство настоява Бобчев и Маджаров да бъдат интернирани в Елена. Ревностни партизани на новата власт в Пловдив карат Константин Величков, Данаил К. Попов и други „лъжесъединисти“ подлежащи на мобилизация да товарят на гарата каси с патрони. На 24 септември М. Греков е повторно арестуван в Карлово.

През следващите месеци и след края на Сръбско-българската война, подписването на мирния договор в Букурещ (19 февр./3 март 1886), уреждането на проблемите около Съединението с Топханенския акт (24 март 1886 г.) и вдигането на военното положение (29 март 1886) противопоставянето и разделението ще стане още по-непримиримо и ожесточено. Цанковистите в Княжеството отправят обвинения към княз Александър Батенберег, че приемайки извършеното Съединение не се е съобразил с Търновската конституция, която изрично изисква съгласието на Велико народно събрание за да стане държавния глава управител на „друга държава“, на „чужда земя“. Представят го дори като „подчинен валия на една провинция от турската империя“. Заедно с това случилото се след 6 септември се представя от тях обикновено като унизително „присъединение“ на Източна Румелия към България, а Тракия се разглежда като „завладяна“ и „покорена“ страна. И за свалената от власт в Източна Румелия Народна партия бившата автономна област след „авантюрата“ на 6 септември също се явява „завоюван край“, с „най-нечутата тирания и подтисничество“.

Опитите да се стимулира и някакъв регионален патриотизъм насочен срещу Северна България и София също са налице. Съвсем неслучайно цанковистите се обръщат към населението на доскорошната „автономия“ като го наричат „румелийци“ описвайки извършените през последните месеци над тях „нечувани и неимоверни престъпления и злодеяния.“ Хората на падналата от власт Народна партия пък противопоставят пренебрежително и иронично Тракия на „шопите“ и „Шопландия“, видимо демонстрирайки интелектуалното превъзходство на Южна България в сравнение с района на столицата на Княжеството. Времето след 6 септември се определя като „възмутителний режим на беззаконията, произволите и терора“, управление на „всичките разюздани елементи, всичките развалени и деградирани натури“, епоха подобна на „кърджалийските времена“. Постепенно и темата за обтегнатите отношения с обявилата се срещу делото на 6 септември Русия като прекалено висока цена за Съединението трайно се подхваща както от цанковисти, така и от бивши „лъжесъединисти“.

Превратът на 9 август 1886 г. ще влоши още повече нещата. Емигриралите в Цариград след успеха на предвождания от Стефан Стамболов контрапреврат политически емигранти М. Маджаров, С.С. Бобчев, Данаил Юруков, д-р Георги Хаканов, Д. К.Попов и др. ще изпратят на 4 декември 1886 г. мемоар до Високата порта, с който открито ще настояват Турция да окупира България и да свали от власт регентството на Стамболов. В края на февруари 1887 г. и Др. Цанков в мемоар връчен на великия везир ще настоява за енергични мерки от страна на турското правителство за разрешаване на кризата, имайки предвид окупиране на България от турски войски. Южнобългарската емиграция от своя страна по-късно ще настоява и за руска окупация.

От упреците към властващите, че Съединението не е истинско и пълно, цанковисти и съединисти ще преминат към яростно отричане на акта от 6 септември 1885 г. и всичко произтекло след него, като ще го представят за една от най-черните дати в историята. Дори в самото начало и Д. Благоев (противно на по-сетнешното му разбиране) в брошурата си „Нашите апостоли“ е също против както БТЦРК на З. Стоянов и неговата дейност, така и срещу извършеното на 6 септември, смятайки, че по този начин „уж революционното знаме на съединението“ е било компрометирано.

Този разноезичен хор, открито насочен срещу стореното в Пловдив преди месеци чувствително се разминава с днешните умилителни описания за нашите предци, тогавашните политици, които надмогнали партизанските си пристрастия. Твърде често те се противопоставят на днешните политици, но като че ли в много отношения нямаме по-скоро „нищо ново под слънцето“. И това се отнася не само до така разгледаното небивало ярко разделение и ожесточение не толкова преди, а именно в месеците и годините след Съединението от 6 септември 1885 г. То засяга също и по-сетнешната символна борба „за“ и „против“ акта, бавното постигане на консенсус около отбелязването на датата; надпреварата между различни и понякога противоположни „разкази“ за случилото се, както и между разни версии на самите позитивни описания на събитието, признато за „великата дата“.

„Велика дата“ или време на „героите на кръчмите и затворите“

За стамболовистите през годините бързо 6 септември става важен ден за отбелязване, но най-вече като начало на отърваването от „руския ботуш“ и доказателство най-вече за способността на българите за самостоятелен политически живот. Но и по време на Стамболовото управление (1887-1894 г.) денят не е официален празник и неприсъствен ден за чиновниците в страната. Отбелязва го с паради единствено войската, която с оглед на защитилата Съединението победа в Сръбско-българската война очевидно му придава особено значение. Възпоминания завършващи с народни угощения се организират предимно в Пловдив, Голямо Конаре (дн. Съединение) и Царацово, като видимо съпричастни са най-вече дейците по Съединението, както и бившите румелийски либерали („казионни“) и войската.

Описаната горе ситуация не се променя и след 1894 г. когато на практика от сили осъществили Съединението властта попада в свалените тогава бивши източнорумелийски директори. Ето защо логично те не отбелязват дори и кръглата 10 годишнина през 1895 г., като продължават да поставят по-скоро негативен знак на случилото се в Пловдив през 1885 г. В един от народняшките вестници, „Прогрес“, можем да прочетем: „За съединистите не е имало специално Стамболов режим. Стамболовият режим за съединистите се е почнал от 6-й септемврия, от времето на г-н Каравелов, а Стамболов и Радославов не са направили друго, освен като чираци на Каравелова са развили и приспособили с по-голямо достойнство начинанията на Г-на Каравелова.“ Негативното отношение на Народната партия към съединисткия акт ясно личи още в края на 80-те когато в произведението си „Епоха-кърмачка на велики хора“ сам Иван Вазов представя събитието като дело на „героите на кръчмите и затворите“, „бездомни и безименни скитници“, „изпъдени гимназисти“, „нравствена паплач“. И в завършения през април 1896 г. негов роман „Нова земя“ Вазов отново се опитва да окарикатури Съединението. По това време единствено в разни градове на Южна България намиращи се в опозиция стамболовисти и радослависти (сред които са бившите казионни) организират тяснопартийни възпоминания, чрез които признават 6 септември за „велика дата“ и бият по управляващите народняци и дори по Петко Каравелов, който бил „замесен“ в 9 август и свалянето на призналия Съединението княз Ал. Батенберг.

С отдалечаването от самото Съединение и навлизането в новия XX век най-многото, което могат да си позволят народняците (бивши съединисти) е да говорят неутрално или дистанцирано за събитията от 1885 г. Но по време на годишнини, заедно с цанковистите, най-често те запазват мълчание около събитието стремейки по този начин да подчертаят неговата незначителност. През 1905 г., когато стамболовата Народнолиберална партия е отново управляваща, се отбелязва 20 годишнината от Съединението. Видим е стремежът чрез организираното възпоминание да се удари по опозицията на противопоставилите се преди години на 6 септември Народна и Прогресивнолиберална партия.

Многото Съединения

Интересно е, че съзнавайки правото и на трите либерални партии (стамболовисти, радослависти, тончевисти) да припознават Съединението като свое дело и свой празник, след обявяването и на Независимостта на страната на 22 септември 1908 г., среди в Демократическата партия правят някои намеци честванията в бъдеще да се насочат единствено към тази дата, тъй като тя обемала в себе си и посланията на 6 септември. Ала видимо демократите не поемат този риск и продължават отбелязването на деня на Съединението, като за 25 годишнината през 1910 г. това е сторено от тях като управляващи особено тържествено. Включват се активно и намиращите се в опозиция стамболовисти, радослависти и тончевисти. Възпоминанието е видим израз и на един все по-нарастващ национален консенсус около датата, който включва заедно със споменатите три партийни групировки демократи, радикали, земеделци, както и по свой си начин и двете социалистически партии. Венци са поднесени на паметника на „Цар-Освободител“, гробницата на Ал.Батенберг, гроба на П. Каравелов до черквата „Св. Седмочисленици“. Както демонстрират местата на поклонение, в навечерието на войните Съединението вече се интерпретира от политическата класа най-вече като първа крачка към осъществяването на считаната за национален идеал „Санстефанска България“. Поклонението пък на гроба на П. Каравелов в този момент ясно очертава ролята на управляващите демократи в организирането на тържествата и среща недоволството на стамболовисти, радослависти и тончевисти, които продължават упорито да свързват Каравелов с колебливата му политика и неподплатената с факти партизанска легендата за замесеността му в свалянето на Батенберг на 9 август 1886 г. Наложените места на поклонения и памет ясно свидетелстват също, че празникът – упорито разглеждан като „народно дело“, „чисто наше народно дело“, – бързо е одържавен и превърнат в символ легитимиращ монархията, политическата класа и войската.

Определен акцент се забелязва и в представянето тежестта на отделните исторически фигури. Още дни след събитието на страниците на в. „Самозащита“ З. Стоянов приписва съединисткия акт като дело не както гласели слухове на Русия и руските офицери, на Съюза на тримата императори, на агентите на панславизма, на княз Александър и П.Каравелов, а на по думите му „ония един милион същества, които плащат данък, в името на които се кълнат и монарси, и кральове, князове, и патриарси, на които гласът е уж глас божий?“. Широкото възприемане на Съединението и участието на по-широки политически среди на финала на неговото осъществяване дава възможност от дистанцията на времето да се изтъкват различни главни действащи лица, което да носи и различни послания. След години изричното подчертаване на участието на д-р Г. Странски и майор Д. Николаев се превръща в опит да се постави ударението върху участието на политиците и офицерството, а не на спонтанните действия на БТЦРК и неговите чети. След отцепване през 1908 г. на групата от Народнолибералната стамболова партия около Тодор Гатев-Иван Андонов (и двамата видни дейци на съединисткото движение и БТЦРК) при отбелязването на деня печатният им орган „Свобода“ поставя ударение върху малката група около комитета, изтъква тази на председателя на парламента Ст. Стамболов и представя негативното мнение на Каравелов. В този смисъл, макар празнуването на юбилея през 1910 г. и да е съпроводено с поставянето на пиесата „Хъшове“, все пак вниманието, което се отделя на княз Ал.Батенберг, на паметника на „Царя-Освободител“, на едновремешния премиер П. Каравелов, както и на майор Д.Николаев, демонстрира категорично присвояването на Съединението от институции и „открадването“ му от революцията и революционерите, логика следвана и в първите часове след провъзгласяването му на 6 септември 1885 г.

Ала по време на отбелязването на 30 годишнината на събитието през 1915 г. явно поради независимия печат, военната година и широката правителствена концентрация от либералски партии управляващи страната, в сравнение с предходни години, се разширява обсегът на лицата, които се свързват със и възпоменават около съединисткия акт. Освен спомените на Д. Николаев е дадена думата и на дееца на БТЦРК Иван Стоянович. По този начин с течение на годините разминавания и разлики съществуват и в премълчаванията, акцентите и маргинализациите на определени имена. Това води до много и различни Съединения – едни с П. Каравелов и Д. Николаев, други със З. Стоянов, Ив. Андонов и Ив. Стоянович и т.н. Всички те обаче съзнават значимостта на датата, която си струва да бъде отбелязвана. Ала може да се каже, че като че ли в навечерието на войните Съединението присъства историческия разказ с позитивен знак, както и 9 август с преобладаващо негативен, видим белег за спечелването на „битката за миналото“ от различните либерали националисти и демократите. Постепенно тесни и широки социалисти, радикалдемократи, земеделци и македонстващи среди, ще започнат да припознават в позитивен план Съединението. За трите националистически либерални партии свързани със съединисткия акт от 1885 г. можем да кажем още, че те винаги обличат езика си, – в това число и демократите и бъдещите земеделци – в реторика срещу „чорбаджийската култура“ и „византийщината“. За тях противниците на Съединението от 6 септември са „чорбаджиите“ и цялата чорбаджийска култура на русофили, известни с търсенето на „покровители“, със своята страхливост и избягване на решителни действия. От друга страна, противниците им клеймят дейците на Съединението като „чапкъни“, „санкюлоти“, „сопаджии“, „чардафони“, ‚авантюристи“ и т.н. Ето защо в навечерието на войните повечето политически сили, с изключение на демократи (те отдават приоритет на 22 септември), народняци и цанковисти, го смятат за най-значимото събитие в новата история на България.

Съединението срещу атентата в „Св. Неделя“

И във времето след края на Първата световна война Денят на Съединението (от 1916 г. вече отбелязван по нов стил на 19 септември, макар точната дата да би трябвало да бъде 18 септември) запазва своята придобита актуалност от годишнините през 1910 и 1915 г. Във време на безпрецедентни за българското общество социалнополитически катаклизми, особено през първата половина на 20-те години, годишнината от събитието се отбелязва обикновено като ден на единение. Въпреки това, и сега денят продължава упорито да не фигурира сред официалните празници в Царството. Затова и повечето от годишнините между двете световни войни са отбелязани сравнително скромно, без особена тържественост. И все пак, участват множество официални лица, държавници, политици и военни дейци, опълченци и участници в събитието, както и членове на дружествата „Шипка“ и „Сливница“.

Особено тържествено преминава 40 годишнина през 1925 г. Тогава остават затворени всички държавни институции. Заедно с високопоставени лица празнуват запасни офицери и подофицери, доброволческо дружество „Сливница“, войници и ученици. Очевидно в тези тревожни месеци, непосредствено след атентата в църквата „Св. Неделя“ от 16 април, кръглата годишнина и правителствената инициатива на управляващия Демократически сговор дават отражение върху отношението на широки среди към празника. Като главно място на памет продължава да се налага построеният през 1897 г. мавзолей-гробница на княз Ал. Батенберг. При отбелязването на годишнината в столицата запасните офицери минават покрай разрушената църква „Св. Неделя“ и свалят шапки в памет на убитите в неотдавнашния атентат. Шествието посещава и дома на ген. Д. Николаев, едновремешния майор и участник в провъзгласяването на Съединението, загубил при атентата преди по-малко от пет месеца единствения си син. В Пловдив пък по време на възпоминанието е поставен камък на бъдещия паметник на Съединението.

Основното послание при отбелязването на годишнината остава защитата на държавността, нуждата от помирение в обществото и запазването на единството на нацията. От името на управляващия Демократически сговор министър-председателят Андрей Ляпчев сам подчертава заслугите на основателя на своята партия П. Каравелов за защитата на Съединението, както и тези на ген. Д. Николаев. В публикуваните и шумно разгласени спомени на едновремешния майор Д. Николаев, той представя себе си като имащ основна роля в осъществяването на съединисткия акт и раздаващ непрекъснато заповеди на дейците от БТЦРК, включително на Ив. Андонов и З. Стоянов. Николаев е според тази версия този, който ги изпратил да съобщят новината за провъзгласеното Съединение на стоящия в конака генерал-губернатор Г. Кръстевич. Отминалите години видимо карат някои участници да гледат по различен начин на тогавашните действия. Отново по собствените му „спомени“ (?) Д. Николаев не съумял да види тогава в суматохата кога във файтона при сваления главен управител се качила и учителката Недялка Шилева, годеницата на Чардафон, облечена във войнишки дрехи. По тази причина било осъществено скандалното развеждане на стария Кръстевич по улиците на Пловдив, което офицерът не би позволил.

Видимо оттеглянето на събитието назад в историята, влизането на демократи начело с Ан. Ляпчев в управляващия сговор и особено смяната на поколенията сред „народняците“ (източнорумелийските директори като Маджаров, Бобчев, Гешов, Юруков и др. са сменени от несъпричастни към събитието като Ат. Буров), всичко това води в средата на 20-те и до припознаване на Съединението най-малко поне от значима част от Демократическия сговор. Все повече денят започва да придобива характеристиките на общонароден празник. Освен бивши и настоящи демократи, сред участниците в тържествата личат и имена на хора свързани с Военния съюз, Обединената народнопрогресивна партия, Народния сговор – все ярки свидетелства за разширяване на консенсуса около значимостта и позитивите на събитието, излизащи сред буржоазните сили и извън националлиберали и демократи. Подобно на демократите преди войните, подчертано значение отново се отдава на княз Ал. Батенберг, на фигурата на ген. Д. Николаев, както и на премиера на Княжеството през 1885 г. П. Каравелов.

Заедно с това в месеците след атентата в църквата „Св. Неделя“ властта видимо търси да се идентифицира в своята политика с „общонародния“ характер на случилото се през 1885 г. Ето защо тя изключва с посланията си радикалните леви сили на 20-те и техните „фантазии“ от символичния общонароден характер на съединисткия акт. И още нещо особено интересно. Концентрирането на спомена за акта от 6 септември върви с действащи лица силно свързани с институциите – монарха, премиера Каравелов, началника на източнорумелийската милиция Д. Николаев. Във време когато горите на Царството са изпълнени с множество най-често анархистки и анархокомунистически „чети“, явяващи се предизвикателство за управляващите, се пази на практика мълчание за всякакви „революции“, „комитети“, „голямоконарска чета“, което трудно може да не бъде забелязано. Видимо доколкото в средата на 20-те „чета“ е станала сякаш „мръсна дума“, тя трябва да бъде, ако не забравена, то поне премълчана. По този начин „голямоконарската чета“, Чардафон Велики, годеницата му Недялка Шилева, самият БТЦРК и неговите дейци начело със З. Стоянов, всякакви „луди глави“, изчезват от възпоминанието на случилото се преди 40 години. Основното внушение остава преди всичко, че Съединението през 1885 г. е успяло защото е имало монарх, премиер, държавници и офицери с войска.

Чие Съединение – на националлиберали или на демократи?

Още през 1920 г. новообразуваната Националлиберална партия (формация обединяваща бивши стамболовисти, радослависти и тончевисти) провъзгласява Съединението (19 септември) за свой партиен празник и организира отделни възпоминания. В случая видимо старите либерални партии се опитват да измъкнат от демократите тяхната предвоенна претенция върху събитието покрай премиерството на П. Каравелов и Топханенския акт. Иначе и останалата извън Демократическия сговор Демократическа партия на Ал. Малинов и Н. Мушанов продължава да отделя внимание на Съединението и обявяването на Независимостта (22 септ./5 окт. 1908 г.), убедено представяйки акта от 6 септември като постижение на тогавашния премиер на Княжеството и неин основател.

В годините след 1925 г. Съединението се отбелязва по-приглушено. Ала въпреки това версиите идещи от националлиберали и демократи печелят все повече символно пространство сред останалия политически спектър. Винаги празнуват запасното офицерство и доброволческото дружество „Сливница“. Освен княза, П. Каравелов и Д. Николаев, вече покрай националлибералите се появяват и други, обикновено неспоменавани преди, исторически актьори, които са особено приглушени в драматичната 1925 г. Сред тях са Недялка Чардафонова, Спиро Костов, Д. Ризов, П. Зографски, К. Паница, Продан Тишков-Чардафон, Ив. Стоянович, Ангел Чолаков, Спас Турчев, Т. Гатев, З. Стоянов, Ив. Андонов, дядо Иван Арабаджията и др. Веднага прави впечатление разширяването на кръга на тези действащи лица от миналото, включването понякога на преди неудобни, отиването отвъд по-сетнешни кавги, откритото говорене и относно Русия и руската позиция, както и срещу русофилите. В честванията пък на националлиберали имената се множат доста, някои от които се явяват и партизани на отделните там партии от миналото – З. Стоянов, Продан Тишков-Чардафон, Т. Гатев, Ив. Андонов, Ив. Стоянович, Сп. Турчев, дядо Иван Арабаджията и др. Тук различните памети за акта от 6 септември продължават да се сблъскват. Докато според тиражирания спомен на тогавашния майор Д. Николаев (харесван и от демократи) той заповядал на З. Стоянов и Ив. Андонов (бъдещи стамболовисти, а вторият настоящ ветеран националлиберал) да отидат при пашата в конака, то съгласно описанието на Ив. Андонов народът сам избрал него и Захари за тази отговорна мисия. Докато Николаев отдава отношението към Г. Кръстевич на импровизациите на комитетските дейци и голямоконарци, то за Ив. Андонов самият Д. Николаев в първите мигове най-много крещял „Долу Треперко паша!“. В тези дребни детайли, – било поради желание да си припишат като бивши дейци заслуги или да се разграничат от вече непопулярни или гледани с негативизъм тогавашни постъпки, – спомените на дейците от 1885 г. понякога драматично се разминават.

Дългата мъка на румелийските директори

Вече се спомена как дълги години след Съединението, включително и в началото на XX в., бившите източнорумелийски директори и членове на Народната партия от Източна Румелия открито изразяват своята неприязън и враждебност спрямо 6 септември – от спомени на М. Греков до художествени произведения на Ив. Вазов. В годините след войните обаче, видимо към консенсуса спрямо Съединението се придвижват и някои среди около бившата Народна партия, както и последвалата я концентрация под формата на Обединена народнопрогресивна партия. Езикът на народняшкия в. „Мир“ за събитието понякога започва твърде много да се приближава до този на демократи или националлиберали. Ала видимо пълният консенсус около 6 септември 1885 г. все още не е постигнат. Макар гласовете им прогресивно да заглъхват, все пак свалените тогава от власт бивши народняци от Източна Румелия – М. Маджаров, Д. Юруков, С.С. Бобчев – продължават упорито да проявяват особеното си и дори негативно отношение към акта. Често спорейки с печелещия симпатии далеч отвъд стамболовистите автор на „Строители на съвременна България“ (1911 г.), Симеон Радев, те продължават неотклонно да представят извършеното преди десетилетия Съединение като ненавременно „пронунциаменто“, „авантюра“, донесла единствено бедствия и влошаване на отношенията с Русия. От тук логично всички те продължават все още да оправдават и довелия до свалянето на княз Ал. Батенберг преврат на 9 август 1886 г.

Ала от друга страна, и през 20-те, демократи и националлиберали, а след тях и земеделци, продължават отново и отново да размахват вече споменатия „махзар“ от 1886 г., с който народняците искат турска окупация. Същото важи и за припомняне на замесеностите в преврата на 9 август. Като цяло обаче трябва да кажем, че русофилските съединистки и цанковистки разкази за Съединението остават слаби и маргинални. Това, което в най-голяма степен оформя доминиращия национален разказ за събитието от 1885 г. не е „мъката на румелийските директори“, а едно съчетания между по-умерения разказ на демократите, и по-пламенните описания на националлибералите.

Все по-близо до консенсуса за 6/18 септември

Разширяването на популярността на Съединението от 6 септември 1885 г. може да бъде видяно и във включването му във все повече партийни разкази за миналото, извън пряко ангажираните партийно групи – земеделски, социалистически, комунистически, както и тези на новопоявилата се след войните крайна националистическа десница. Една от предпоставките за положителното отношение и на комунистическите среди се крие в обстоятелството, че при разгорелите се след войните спорове за наследството на Възраждането, те са тези, които силно се идентифицират с революционната линия на Л. Каравелов, В. Левски, Хр. Ботев, Г. Бенковски. Както иронично се изразяват на сърце им са всички онези „чапкъни“, „хаймани“, „нехранимайковци“, чрез които действия бил „развален рахатлъка и объркани работите.“ В този смисъл комунистите са много по-близко в оценката на събитието до националлиберали и те също поставят под въпрос искреността на тогавашната руска политика. Ето защо и не разглеждат нито Априлското въстание от 1876 г., нито Съединението от 1885 г., като „прибързани“ събития или „грешки“ на техните организатори. Що се отнася пък до крайната десница – Българския народен съюз „Кубрат“, „Млада България“, „Отец Паисий“, легионерите и др. – всички те в различна степен разпознават в акта на Съединението решителното, смело действие, както и характерното за междувоенния период енергично противопоставяне срещу разяждащите страната „партизански страсти“ и „червея на интернационализма“. Затова по подобие на националлибералите и комунистите, в по-голяма степен тези крайни десни организации обръщат внимание и на действията на „революционните комитети“, „лудите глави от Тракия“, „младата генерация“ на 80-те, без да забравят и „младата българска войска“. Наясно са и с категоричното противопоставяне на Русия и подкрепата на Англия.

Не бива да пропускаме също, че още от времето на войната насетне в популярните и достигащи до широката публика учебници по история на автори като Никола Станев, Иван Пастухов и Иван Орманджиев Съединението е вече решително „най-крупното събитие в нашата след-освободителна история“. За разлика от някои сякаш апокалиптични писания на народняци и цанковисти, то е представено в един изцяло позитивен знак, послание стигащо и до училищата и учениците в Царството. В споровете „за“ и „против“ акта от 6 септември, някъде във времето между 1915 и 1925 г., нещата като че ли изглеждат изцяло решени в полза на „най-крупното“, „най-голямото“, „великото“ събитие от историята на България след 1878 г.

В сянката на 9 септември или забравеното Съединение (1944-1989)

Макар през 20-те и 30-те да изглежда, че консенсусът около Съединението определено нараства, след промяната на 9 септември 1944 г. и установяването еднопартийно комунистическо управление, празникът потъва в забвение, и то както никога преди (по разбираеми причини никой не се сеща за него още през 1944 г.). Видимо невралгичната тема за противопоставянето на Русия на това самостоятелно българско действие (при режим в България, който вече се легитимира чрез българо-руската и българо-съветската дружба) и разположението на самия ден в близост до важните за идеологията на комунистическата власт 9 септември (сам той вече национален празник) и 23 септември (годишнина от предвожданото от БКП Септемврийско въстание), се оказват съдбоносни. И то на фона на сравнително позитивното присъствие на самото събитие в комунистическия разказ за миналото. Дори оспорването на Източна Румелия (Южна България) в миналото от вече „капиталистическите“ и „натовски“ Турция и Гърция не активизира паметта на комунистическата власт за Съединението и възпоминанията за него.

Наистина в историографията на новия режим още в самото начало се обръща внимание, че БТЦРК на З. Стоянов е продължение в новите условия след 1878 г. на БРЦК. Но не се пропуска, че „социално-революционните елементи от идеологията“ отстъпват на „идеята за национално обединение“. Изтъква се още как подкрепилият движението за Съединение княз Ал. Батенберг бързо бил превърнал БТЦРК в „оръдие на княжеската политика.“ В крайна сметка чрез „военен преврат“, а не чрез „всенародно въстание“, комитетът се стремял да присъедини Източна Румелия към Княжество България. В този смисъл първоначално толерираният от комунистическата власт разказ освен, че продължава решително и подобно на националлиберали в миналото да включва БТЦРК като главен фактор допринесъл за съединисткия акт (за разлика от Демократическата партия и Демократическия сговор в миналото), заедно с това възражда и характерното през 80-те негативно отношение на Д. Благоев към тази организация. Нещо повече. През цялото време на комунистическото управление, дори и сред обръщането на режима към националното, специално темата за отношението на Русия към акта от 6 септември 1885 г. продължава упорито да бъде прекалено невралгична и създава доста проблеми на комунистическата власт. Тя е и една от основните причини въобще за маргинализирането и забравата на празника.

И все пак не може да се отрече присъствието в комунистическата историография на 6 септември 1885 г. в позитивен план. Там не са пропуснати нито дейците на БТЦРК, нито Чардафон и „голямоконарската чета“, нито военните, нито княза. На дейците на комитета и четите се отдава значимост, която и ген. Д. Николаев, сговора или демократите в средата на 20-те не са склонни да им признаят. В това отношение, парадоксално, поне професионалният историографски разказ от времето на комунистическото управление в някои свои части се родее със стамболовисткия или националлибералния. В него присъстват и действат едновременно четите на БТЦРК и военните, което е доста по-близко до реалността, за разлика от партизански разкази от преди и след войните. Като цяло Съединението на България от 6/18 септември 1885 г. се представя като „дело на народа и армията“ и представлява „славна страница от историята“. Показателно е също, че при всички публикувани спомени, и особено при годишнините от 1980 или 1985 г., гледната точка на бившите румелийски директори (М. Маджаров, Д. Юруков, С.С. Бобчев) или на цанковистите е придружена от издателите с обяснителни бележки под линия, а възгледите им срещу акта от 6 септември са представени на тогавашните читатели изрично като „неправилни“ и „тенденциозни“. Видно е, че народняшките и цанковистки разкази, конкретно за Съединението, са вече мъртви. Те съществуват единствено неофициално сред някои представители на отиващото си старо поколение. Подобен пример е бившият сговорист Петко Стайнов. Сам зет на М. Маджаров, професорът по административно право и пръв външен министър в отечественофронтовското правителство, в писмо до Института по история при БАН, изрично пише, че Съединението от 6 септември 1885 г. е „авантюра“, която просто е завършила с успех, но от нея са последвали големи беди за нацията.

Заедно с безпрецедентното в сравнение с всички периоди през XX в. маргинализиране на датата 6/18 септември, през комунистическото управление сред професионалните историци и хуманитарната интелигенция значимостта ѝ постепенно нараства. За това спомагат и издадените през 1973 г. „Строители на съвременна България“ на С. Радев, книга, която въпреки стохилядният си тираж бързо е разграбена от книжарниците. Към края на режима историческите изложения все по-малко скриват важната роля на припознаването на Съединението от княз Ал. Батенберг, негативната позиция на Русия и подкрепата получена от Англия. Открито започва да се говори от професионалните историци и за „махзара“ на русофилската емиграция в Турция от декември 1886 г. с искане султанът да се намеси със сила и да свали регентството на Стамболов. Но в публичното пространство около датата се пази мълчание и тя продължава да бъде засенчвана от шумното отбелязване всяка година на 9 септември.

Героите се завръщат за малко – 100 годишнината

Кръглата 100 годишнина през 1985 г. е отбелязана определено по-тържествено и подведена под официалния курс на БКП и „априлска България“. Интензивното говорене за славното минало не минава без намеци за току-що преминалия „възродителен процес“, както и за „трудовия ентусиазъм“ обзел страната преди XII конгрес на БКП. Отбелязването се провежда при възкресяване имената на много от участниците в акта от 1885 г., без да се споменават техните политически пристрастия по-късно (повечето са стамболовисти и радослависти, на чиято политическа биография, поради вървящото с нея русофобство, не се гледа видимо с добро око от режима). Умело се избягва и позицията на Русия спрямо съединисткия акт и затрудненията, до които тя довежда за България. В официалните тържества видимо отдавна са забравени политическите пристрастия в миналото и спокойно З. Стоянов и Ив. Андонов присъстват заедно с Ал. Батенберг и П. Каравелов, като все още продължава да отсъства набиващата се днес в челото фигура на Ст. Стамболов (След 10 години, когато се отбелязва 110 годишнината, нещата с Каравелов и Стамболов ще стоят точно по обратен начин). Но като цяло в самата академична литература и по-необвързаната партийно периодика говоренето за Съединението и реабилитирането на едни или други исторически фигури свързани с него придобива през 1985 г. небивал до тогава размах. И тогава обаче упорито се премълчава разбирането на руския цар Александър III как да се развиват в бъдеще отношенията с България, как тя трябва да бъде винаги зависима, несуверенна, с формален княз, с решения взимани извън страната, линия, която отблъсква, освен консерватор като Гр. Начович, дори и негови съмишленици като К. Стоилов и Ив. Евст. Гешов.

Не на последно място по време на комунистическото управление коректният термин за случилото се на 6 септември 1885 г. все пак остава позитивния в онзи контекст „революция“. Говори се за „революционния акт от 6/18 септември“, „Румелийската революция“, „Пловдивската революция“ и др. Употребяваните в миналото най-вече от съединисти и цанковисти и натоварени повече с отрицателен заряд – „военен преврат“, „пронунциаменто“, „румелийска афера“ се оценяват категорично като необосновани. Като цяло русофилството на бившите народняци (включително и румелийски съединисти/лъжесъединисти) и цанковисти импонира на комунистическата власт, на българския сталинизъм и постсталинизъм. Той ги интегрира, използва и легитимира, ала всякакви дезинтегриращи интерпретации, разделяния от центъра, регионализми, няма как да се приемат от обърналия се вече към определена форма на национализъм тоталитарен и авторитарен комунистически режим начело с Т. Живков.

Макар и използвана в контекста на току-що извършения „възродителен процес“ над българските турци, проявата спомага да се припомнят някои забравени събития и личности свързани със Съединението, различаващи се от обикновено възхваляваните от режима герои и исторически фигури – възрожденци-революционери и комунистически герои. Ала дори и след тази шумно отбелязана кръгла годишнина празнуването на Съединението не се подновява и празникът бързо е отново забравен. По-възрастните още си спомнят как през 80-те на въпрос на репортери защо столичната улица се казва „6 септември“, интервюираните обикновено свързваха датата със „стачки“ и „въстания“ непосредствено преди 9 септември 1944 г. България посрещна промяната на 10 ноември 1989 г. с 6 септември като най-обикновена дата от календара. Каква ли щеше да е неговата съдба след промяната?

Празнуване на забравения празник

В самото начало след края на режима през 1989 г. като че ли нищо не подсказва, че Съединението ще бъде обявено един ден за официален празник. През първите две години след началото на промените тържествата около датата са сравнително приглушени. Поради високата политическа температура в страната и ожесточеното противопоставяне между БКП (БСП) и антикомунистическата опозиция от Съюза на демократичните сили (СДС), на толкова отдалечената история се обръща сравнително по-слабо внимание. С времето на Съединението не са свързани най-непосредствените залози между основните политически сили. Те се асоциират най-вече с годините след 9 септември 1944 г., Народния съд, изборите за VI ВНС през 1946 г. и последвалото цялостно ликвидиране за десетилетия напред на опозицията в България. Дългите години на неотбелязване на празника също са довели до забрава и липса на навици за честването му. Това отсъствие на традиции твърде ясно личи в трудния избор през 90-те на места за поклонение, в незнанието на широки среди от обществото с какво е свързан 6 септември, както и в някои досадни грешки дори при изписване имената на действащите около 6 септември 1885 г. лица („Дума“ например говори за ген. Д. Николаев като „Николов“).

И все пак още през 1990 г., дни след подпалването на Партийния дом на БСП (БКП) на 26 август, новоизбраният президент от СДС Жельо Желев излиза в навечерието на празника със специално обръщение към нацията. В началото на 90-те възпоминанията остават главно в Пловдив и град Съединение (Голямо Конаре). По-ярки са те през 1994 г. когато видимо по-голямата мобилизация на силите на десницата в честването на 6 септември може да се потърси и в символната борба с отбелязването на 50 годишнината на 9 септември 1944 г., на която БСП отделя подобаващо място. Това води до заостряне на езика в средите на СДС, както и до придвижването му в още по-голяма степен към речника на едновремешния стамболовизъм. Десницата е видимо провокирана и от една от поредицата прояви, които се организират около 50 годишнината от 9 септември. Тя е проведена пред паметника на Съветската армия в София от Сдружение за приятелство с народите на Русия и ОНД и е посветена на „славянското единство и 50-годишнината от победата на антифашистката съпротива“.

Синята опозиция в борба за нов официален празник (1994-1997)

За по-масовия характер на възпоминанието през 1994 г. дял имат и нарастващия брой обществени организации, някои от тях и партийнопристрастни, които се включват в проявите. Сред тях са офицерската легия „Раковски“, комитета „Съединение“, сдружение „Мати Болгария“, Съюза на възпитаниците на Военното на Негово Величество училище, Школата за запасни офицери (ШЗО) и родолюбивото запасно войнство и т.н. Повечето от тях симпатизират на СДС или на националистически политически сили и са склонни към подчертана идеализация на преддеветосептемврийското минало. Особено ярка е ролята на симпатизиращият на СДС комитет „Съединение“.

Кръглата годишнина през 1995 г. е допълнителна предпоставка за нарастване размаха на честването на Съединението. Опозиционният СДС представя датата за „истински национален празник“, обръща силно внимание на противопоставянето на Русия и определено се стреми отново да противопостави деня на комунистическия 9 септември. Сред организаторите на честванията, съвпадащи с първата година от управлението на правителството на БСП с премиер Жан Виденов, забелязваме отново комитет „Съединение“, но също и ВМРО-СМД, Съюз на репресираните, легия „Цар Симеон“. Вече особено дейно и масово е присъствието в столицата и Пловдив на видни политици от СДС. На практика годините 1994 и 1995 г. се характеризират с мощното влизане на синята опозиция в отбелязването на датата, като част от една сериозна символна борба за националния и официалните празници на страната.

През 1996 г. отбелязването на Съединението съвпада с кампанията около президентските избори. Организирано е и тържествено пленарно заседание на Народното събрание, което е почетено от президента Желев, премиера Ж. Виденов и министрите от кабинета. Пред паметника на Незнайния войн венци и цветя са поднесени от председателя на парламента Благовест Сендов, премиера Виденов, парламентарните групи на Демократичната левица, СДС, Български бизнес блок, Народен съюз и ДПС. В ритуала на Ларгото участва Ирина Бокова, от тогавашната кандидатпрезиденстка двойка на левицата. Макар честването в София да е отново инициатива на комитет „Съединение“ в него за пореден път мощно участва и СДС. Освен, че на този етап засилено флиртува със Симеон II, синята опозиция в максимална степен се стреми да се възползва от символния капитал на Съединението.

Търсенето на алтернативни дати на предишните комунистически празници, както и видимата неловкост около обявяването именно на 3 март за национален празник (това е сторено още в началото на 1990 г., с указ на председателя на Държавния съвет Петър Младенов), довеждат през 1996 г. до два опита на кръгове около тогавашната синя опозиция, като компенсация, да бъде провъзгласен 6 септември за официален празник. И в двата обаче парламентарното мнозинство на управляващата БСП се противопоставя на идеята. Ала с всичките си вътрешни противоречия и паралелно организирани три прояви в столицата, честването през 1996 г. видимо трасира сериозно пътя на Съединението към статута му на официален празник

През 1997 г. – когато 6 септември се пада в събота и на власт е вече новото правителство на десницата от ОДС – на тържеството в София присъстват президентът Петър Стоянов (премиерът Иван Костов е в Пловдив) и други важни фигури от правителството и ръководството на управляващата синя партия и дясна коалиция. В отбелязването на годишнината се включва и подофицерското дружество „Гургулят-потомци“. Тържество се провежда вечерта и в Пловдив с участието на премиера Ив. Костов. Липсата за пръв път от последните години на голям скандал около датата и демонстрация на разминаване и разделение демонстрира, че обявяването ѝ за официален празник е видимо предстоящо. На 18 февруари 1998 г. с решение на XXXVIII Народното събрание за промяна в Кодекса на труда, 6 септември е провъзгласен най-сетне за официален празник на България.

През 1998 г., освен с тържества в град Съединение и Пловдив, денят е отбелязан и в столицата. Организират се шествие и митинг от ОДС и движение „Обединени монархисти“. Множеството тръгва от НДК, преминава по ул. „Раковска“, бул. „Цар-Освободител“ и бул. „България“. И макар да са видими опитите на управляващите да компрометират с празника опозицията от БСП, явно консенсусът проявен при гласуването в парламента на обявяването на датата за официален празник изразява вече една преобладаваща тенденция в обществото и сред политически активното гражданство. Ето защо още в навечерието на 6 септември и печатният орган на БСП, в. „Дума“, излиза с материал на историка Ил. Димитров носещ категоричното заглавие – „Най-великото събитие в новата ни история“.

През 1997 и 1998 г. силите на десницата определено честват шумно както 6 септември като Ден на Съединението, така и 22 септември като Ден на Независимостта на България, провъзгласена през 1908 г. По този начин десницата успява да използва две вече важни консенсусни дати за да извърши така да се каже „двойно заклещване“ на две „комунистически дати“ – 9 септември 1944 г. и 23 септември 1923 г., самите те част от легитимиращата политическа идеология на режима до 10 ноември 1989 г. В този смисъл периодът от 1994 до 1998 г. заедно с дълбоките трансформации на политическия спектър и българските вътрешно и външнополитически приоритети, бележи и промяната в българския национален празничен календар, която е повторно символно скъсване с времето преди 1989 г.

Лесното разединение, трудното единение – посланията

Трябва веднага да се изтъкне, че от 1990 до 1998 г. в посланията около отбелязването на Съединението е налице определено развитие. Заедно с това и отделните политически сили влагат в празника в немалка степен различно съдържание. Още в обръщението си през 1990 г., както изтъкнахме дни след подпалването на Партийния дом на БСП (БКП) в центъра на столицата, Желев поставя ударение най-вече върху противопоставянето срещу „разединението“ в обществото. На подобни призиви явно не са чужди и в БСП, доколкото още от началото на Прехода с апелите си за „съгласие“ тази политическа сила се опитва да минимализира загубите от негативите на десетилетното си тоталитарно управление. Ето защо на 6 септември 1994 г., представяйки Съединението като „най-безспорното събитие в националната историческа памет“, един от лидерите в БСП и бъдещ президент, Георги Първанов, го определя – в тон с изграждащия се нов шаблон – като един от малкото моменти, в които „българската нация демонстрира забележително единство…“ През 1998 г. – на първото честване на Съединението като официален празник – и министърът от дясното ОДС Валентин Василев не пропуска да изтъкне как „и днес националните интереси на държавата изискват единение, също както през 1885 г.“ Но понякога представители на десницата използват посланието за единение за да противопоставят на тази основа 6 септември на 9 септември, определяйки последната дата като символ на разединение в обществото.

Още в началото на 90-те ясно се очертава, за да продължи упорито и през следващите години, посланието, че иде реч за едно завършило с успех „самостоятелно българско дело“. Споменатото обстоятелство често се използва от държавници и политици и за вдъхване на кураж на обществото в трудното време на Прехода. В определени моменти това кара и сили свързани с десницата или СДС да го представят – подобно и на 24 май – като „безспорно най-българския празник“. Подобно говорене демонстрира и срама или поне неловкостта на немалко българи от обстоятелството, че именно 3 март – дата без пряко българско участие – се явява национален празник на страната. Ето защо през 1994 и 1995 г. внушенията, че всъщност 6 септември трябва да бъде „национален празник“ се правят от среди на СДС съвсем открито и настойчиво.

Още в началото на 90-те десницата в лицето на СДС не пропуска да изтъкне отрицателната позиция на Русия спрямо съединисткия акт от 6 септември 1885 г. Темата за руското противопоставяне „сините“ упорито набиват в главите на публиката и през следващите години. В същото време в средите на БСП има немалко привърженици на значимостта на 6 септември (като сред тях се открояват и историците Г. Първанов и Ил. Димитров), които не пропускат да изтъкват (но предпочитат да не задълбават по посока) отрицателната позиция на Русия спрямо акта. Заедно с това обаче, БСП е единствената значима политическа сила в страната, в която са останали сред „старата гвардия“ привърженици и на традиционното русофилство. Техен израз и през 1997 г. дава на страниците на в. „Дума“ Йоно Митев, който търси отново противниците на Съединението – подобно и на статията си през 1960 г. в „Работническо дело“ – сред „западните сили“, „западните държави“.

Героите на Съединението или относителната победа на стамболовисткия разказ

Още след промените от 1989 г. – при първите не толкова шумни отбелязвания на празника в началото на 90-те – се появяват имената на княз Ал. Батенберг, премиера П. Каравелов, председателя на парламента Ст. Стамболов, ръководителя на БТЦРК З. Стоянов, както и на началника на румелийската милиция, по-сетнешния ген. Д. Николаев. С изключение на Стамболов, за повечето от тях, както видяхме, се заговаря още при честването на стогодишнината през 1985 г. Но най-характерното за 90-те е именно изплуването на фигурата на Стамболов, като нейната значимост се прехвърля не само във времето след преврата на 9 август 1886 г., (довел до отстраняването на княз Ал. Батенберг от престола), но и около самото осъществяване и отстояване на Съединението. Прави впечатление, че още през 1991 г. в Пловдив се открива документална изложба, която проследява житейския път на бившия „хъш“, революционер, политик и държавник, който в близките години предстои да се нареди в националния пантеон непосредствено след Левски. Честванията на 150 годишнината от рождението му през 1994 г., както и на 100 годишнината от трагичната му кончина през юли 1995 г., още повече задълбочават този процес. През втората половина на 90-те години обикновено се говори за осъществяването на Съединението „благодарение на големи държавници като Стефан Стамболов, Петко Каравелов, Захари Стоянов и младия княз Батенберг …“. В този случай Стамболов видимо получава приоритет, характерен до 9 септември 1944 г. най-вече за стамболовисткия или националлиберален разказ за събитието. При първото отбелязване на Съединението като официален празник през 1998 г., в Пловдив градоначалникът открива и новоиздигнат мемориален знак на Стамболов, разположен на едноименния площад. Това видимо фаворизиране на бележития държавник в контекста на Съединението, макар и с известни колебания, започва да се приема постепенно дори и от все повече среди в БСП.

Характерно за тези години е и яркото открояване на княз Ал. Батенберг, както и влизането „в обръщение“ на повече исторически личности. Това са вече мирно съжителстващи помежду си и свързани с 6 септември 1885 г. по-сетнешни стамболовисти, радослависти и каравелисти – З. Стоянов, Ив. Андонов и Ив. Стоянович от БТЦРК, Продан Тишков-Чардафон и вдовицата му Недялка Шилева, офицерите Д. Николаев и Райчо Николов от източнорумелийската милиция, държавниците Каравелов, Стамболов и външния министър Илия Цанов. Определено може да се каже, че историческите личности, които се споменават във връзка със Съединението са доста повече в сравнение с тези от подобни чествания до войните, а и донякъде през междувоенния период. Хулен от „лъжесъединисти“ до първите социалисти, премълчаван и нежелан в немалка степен и през 20-те и 30-те, Чардафон с голямоконарската си чета е отдавна част от националния консенсус.

Стари и нови места на поклонение

След пълното забвение по време на комунистическия режим на старите места за поклонение в столицата от преди 9 септември 1944 г., след промените през 1989 г. някои от тях, макар и типични за известни периоди от преддеветоептемврийска България, отпадат. Това важи например за паметника „Цар-Освободител“ пред Народното събрание, навремето недвусмислен намек за акта на Съединението, като първа крачка към осъществяването на „Санстефанска България“, а и израз на силната консервативна русофилска доминанта в българската общественополитическа атмосфера. През 1994 г., благодарение на инициативата на комитет „Съединение“, за пръв път след промените от 1989 г. се поднася отново венец на затворения за посетители след 1946 г. мавзолей-гробница на княз Ал. Батенберг, както видяхме, традиционно място за поклонение при отбелязването на празника чак до Втората световна война. От следващата 1995 г. представители на СДС също започват да поднасят венци на мавзолея на Батенберг, както и на новопостроения паметник на Стамболов в градинката пред Военния клуб в центъра на столицата. След официалните приключвания спонтанно се възстановява и практика от миналото когато част от множеството се отправя и към гроба на П. Каравелов зад църквата „Св. Седмочисленици“. Дребнавите препирни от началото на века между либералните партии, от една страна, и демократите, от друга, относно ролята на П. Каравелов вече са напълно забравени. Ново се явява през следващите години и поклонението пред наскоро построения паметник на З. Стоянов в Борисовата градина, към което склонност проявяват министър Ил. Димитров и среди в БСП, видимо като някаква реплика на подчертаното внимание на десницата към княза и Ст. Стамболов. През 1995 г. местното СДС в Пловдив използва за поклонение също паметника на З. Стоянов, преди да се отправи към знаковия пл. „Съединение“.

Видимо през 1996 г. все още е налице символна борба около местата на паметта. Определени среди в БСП се ориентират към възстановения през 1981 г. паметник на Незнайния войн (завършен 1936 г., открит 1941 г., повреден от бомбардировките 1944 г., отстранен след 1944 г.), който се включва еднократно като място за поклонение и на целия парламент, с участие и на депутати от СДС. Той е обаче видимо изместен от гробницата на княз Ал. Батенберг и паметника на Стамболов. Тръгнало от НДК шествие на близкия до СДС комитет „Съединение“, с председател Дянко Марков и сдружение „Мати Болгария“ на Петър Константинов, подобно на споменатите вече депутати от опозиционния СДС, също включват като свои знакови места новопостроения паметник на Стамболов, както и мавзолея на Батенберг. Видим е и стремежът, – при липсата на все още установена нова традиция и протокол – среди в БСП, либералите на Петко Симеонов, Гиньо Ганев и Отечествен съюз, кандидатката за вицепрезидент на БСП Ирина Бокова и университетският проф. Николай Генчев да направят опит за обособяване като място за поклонение една Алея на Съединението разположена между сградите на Президентството и Министерския съвет. Там те поставят пръст донесена от Мизия, Тракия, Македония и Западните покрайнини. Това начинание да бъде създадено някакво ново сакрално пространство, което да се противопостави на традиционните и предлагани от десницата видимо се проваля и не създава трайна практика. През 1997 г. във все по-голяма степен започват да се налагат и открояват като места на поклонение мавзолея на Батенберг и паметника на Стамболов. Особено второто от тях отразява и дълбоките промени настъпили през периода на легитимирания и наложен с военната сила на Москва близо половинвековен комунистически режим. Те също издават и едва скривания и естествен след 1989 г. антисъветски и антируски подтекст в опитите за възстановяване на празненствата около Съединението, както и в издигането му до статута на официален празник.

В Пловдив явно бързо се възстановява междувоенната традиция с отбелязването на празника с благодарствен молебен в църквата „Св. Богородица“. Заедно с това поднасяне на венци и цветя се извършва и на построения след десетилетно отлагане за стогодишнината през 1985 г. паметник на Съединението. Тук, както се спомена, също наред с първото честване на Съединението като официален празник е открит мемориален знак на Стамболов на вече съществуващия едноименен площад.

По този начин паметните места на Съединението са не просто точки на консенсус, но и отразяват допирните пространства между епохи и политики. Те в някакъв смисъл също разкриват и самите участници в мъчителното постигане на националния консенсус около 6 септември 1885 г. Едни места като мавзолея на Батенберг са построени още в края на XIX в., при управлението на Народната партия. Други като паметника на Съединението в Пловдив са резултат от частичното обръщане в един момент на самия режим на БКП към националното. Ала тук има и паметници като този на Стамболов в столицата, които свидетелстват и за пристрастията на времето след 1989 г., когато всъщност Денят на Съединението придобива най-високия си статут от последните над сто години. Кои бяха дълбоките причини за това „отложено“ с повече от век развитие? На това ще се спра в заключителния текст.

Вместо заключение или защо минават цели 113 години до обявяването на Съединението за официален празник?

В последните двадесетина години на всеки 6 септември от ранна утрин медиите се надпреварват да канят историци, литератори и общественици за да коментират славната дата и нейното значение. Те говорят за онова време на „единение“ и го противопоставят на днешните крамоли между политиците и държавниците. Съобщавайки за случилото се на 6 септември 1885, на съвременния българин се обяснява как актът се подкрепя тогава от „целия български народ“, от „всички българи“, от „всички държавни и обществени организации“, как е довел до загърбване на всякакви „лични амбиции“ и до така нужното „единение“ в обществото. През последните няколко години на различни места в страната се организират маратони посветени на годишнината от събитието. Поднасят се венци и цветя на паметните места свързани с края на Източна Румелия. Духови оркестри изнасят празнични концерти по площадите в различни градове. На някои места се организират и възстановки на паметните събития от преди повече от век. Откриват се множество изложби. Вечерта в Пловдив, на площад „Съединение“, отбелязването на деня завършва със станалата вече сякаш рутинна тържествена заря-проверка. Видимо денят все повече се налага в масовите представи като един символ на така нужното ни национално съгласие, като събитие безспорно в новата история на българите.

Ала както имахме възможност да видим дотук това съвсем не отговаря изцяло на историческата реалност. Още през пролетта на 1886 г. бившите съединисти (наричани от противниците си „лъжесъединисти“) разглеждат времето след 6 септември 1885 г. като „възмутителний режим на беззаконията, произволите и терора“. В началото на 1887 г. позив призовава населението да грабне оръжие за да сложи край на режима установен преди „15 месеца“ т.е. точно на 6 септември 1885 г. През следващите години не някой друг, а Иван Вазов, сам представител на свалената от власт Народна партия в Източна Румелия, представя Съединението като дело на „героите на кръчмите и затворите“. Видяхме също как през 20-те и 30-те години на XX в. свалените с провъзгласяването на Съединението директори (министри в автономната област) М. Маджаров, Д. Юруков и С. С. Бобчев се изказват все още напълно негативно за извършения акт. Въпреки растящия политически консенсус около събитието, все по-позитивното отношението сред широки среди на интелигенцията, в историографията и в учебниците по история, денят 6 септември така и не става официален празник или „неприсъствен ден“. Видяхме как след голямата политическа промяна през 1944 г. 6/19 септември попада близо до годишнините на 9 септември 1944 г. и 23 септември 1923 г. и вече въобще не се отбелязва от новата комунистическа власт. Стана ясно как дори и след промените през 1989 г. Денят на Съединението се превърна след множество усилия, дебати, бавно и мъчително в официален празник на България. Едва на 18 февруари 1998 г., след три-четири годишна съпротива от страна на БСП, с решение на парламента за промяна в Кодекса на труда, цели 113 години след осъществяването на акта, Съединението бе провъзгласено за официален празник. Консенсусът беше постепенно постигнат във времето между 1994 и 1998 г. Къде можем да потърсим причините за това закъсняло с повече от столетие политическо съгласие?

На първо място те са свързани с отдавнашното изчезване от политическата сцена, а и от живота, на основните исторически действащи лица, противници на датата 6 септември 1885 г. – бившите „лъжесъединисти“ и цанковисти (тези русофилски партии не се възстановиха след 1989 г.). Те останаха и без непосредствени политически наследници. Техният русофилски език дори бе допълнително компрометиран във времето след 9 септември 1944 г. Тогава той се превърна за десетилетия напред в език на тоталитарното управление на БКП, легитимирано и чрез „българо-руската“ и „българо-съветската дружба“. Това спечели на България в рамките на тогавашния Източен блок славата на „16-та съветска република“, чувствано в хода на годините като унизително за все по-широки среди от българската общественост. А и след 1989 г. поколението на старите сталинисти и съветофили в БСП вече не влияеше до такава степен във времето на промени. Не бяха налице и политически сили, които да не поддържат по същината ѝ една умерена „стамболовистка“ версия на разказа за българското минало, в която на много ранен етап случилото се на 6 септември 1885 г. беше придобило важно символно значение – отбелязвано най-вече като край на седемгодишното присъствие на „руския ботуш“ в страната. Това дори важеше вече и за някои кръгове в БСП, макар тя да се явяваше последният публичен политически крепител на традиционното русофилство и славянофилство (възраждането напоследък на подобен език у „Атака“ и някои среди в БСП е по-ново явление).

Ето защо важно се оказа след 1989 г. и участието на самата БСП в изработването на консенсуса около отбелязването на 6 септември. Той дойде по две линии. От една страна, както видяхме, още далеч в миналото в разказите и оценките за случилото се в Пловдив през 1885 г. както на тесните, така и на широките социалисти, събитието се представя като значимо в националната история и все в позитивна светлина. Заедно с това обръщането постепенно от 60-те, и особено през 70-те и 80-те години на миналия век, на самата идеология на БКП към националното, обуславя по-нататъшно придвижване на разказа в подобна посока. В този смисъл и високопоставени фигури в БСП като Ил. Димитров и Г. Първанов имаха още в началото и средата на 90-те години еднозначно позитивно отношение към събитието, и възразяваха единствено срещу акцентите, които десницата поставя при отбелязването и разглеждането му.

Самото Съединение притежаваше още от 70-те и 80-те години на миналия век много висок статут и сред професионалната колегия на български историци. То определено „печелеше“ символно в „съревнование“ с казионни дати като 9 септември или 7 ноември, които се отбелязваха тогава съответно като национален и официален празник. Още през 1994 г. вече бяха налице редица индикации, че и Съединението, и Денят на Независимостта от 22 септември 1908 г. стоят високо в скалата на бъдещия президент Г. Първанов. Не на последно място и в популярните версии на историята, които заливаха медиите една близка до стамболовистката започна определено да се налага и в масовото съзнание.

Отсъствието на исторически стамболовисти и тяхна значима партия след 1989 г. (опитите за възстановяване на Народнолибералната партия бяха до голяма степен неуспешни) по-скоро улесняваше, отколкото да затруднява, процеса на припознаването на деня на Съединението от широки обществени среди. Това лесно направи от стамболовисткия разказ – в който Съединението има висок статут – надпартиен и национален, във време, в което страната все още живееше с унижението на третирането ѝ в миналото като „16-та република“ на СССР. Това твърде ясно личеше в отправяните по възпоминанията послания за самостоятелното българско дело, за успеха срещу мощни чужди сили и отрицателната позиция на Русия, както и голямата тежест придавана при разказа за събитието точно на историческа фигура като самия Стамболов.

През 90-те стамболовизмът се превърна на практика в идеология, с която се припознаваха и с която се идентифицираха партиите в СДС, както и националистически организации извън него (например ВМРО), а в умерените му версии дори и среди в БСП. Неговите прозападни обертонове пък се нравеха и на среди свързани с т. нар. неправителствени организации (напоследък наричани от противниците им „соросоиди“). Прагматизмът и меркантилността на т. нар. „кукловоди“ или „задкулисие“ на Прехода също не бяха в противоречие с подобно придвижване на националната празнична система и популярна памет за миналото. В този смисъл особено показателен беше случаят с паметника на Стамболов в градинката пред Военния клуб в столицата. Построен със средства на корпорацията „Мултигруп“ през 1995 г., той бързо бе припознат от синята опозиция, която го превърна още през 1995 и 1996 г. в място за поклонение именно в дните, в които се отбелязва Съединението. Всичко това създаде множество благоприятни предпоставки и среда за допълнително заздравяване на консенсуса.

Придвижването на българския национален исторически разказ, както и на националната митология към партизанската идеология и митология на стамболовизма от миналото, твърде ясно се илюстрира от едно изявление на президента Г. Първанов по време на честването на 110 годишнина от гибелта на Стамболов през 2005 г. Давайки го за пример на политиците от началото на XXI в., президентът от БСП цитира думи на покойния държавник, които напомняли „сегашната“ ситуация в страната: „Той се обръща към младия княз и му заявява, че има два пътя – единия на подкрепа на българското съединение и втория към абдикацията.“ Струва си да изтъкнем, че случката сполучливо онагледява как твърде често и познанията на професионалните историци като Първанов са силно повлияни от партизанската и политиканска митология, а не толкова от професионалната историография. Казвам това за да отбележа, че наистина не съществуват на практика никакви документални свидетелства за тази красиво звучаща история на разговора между тогавашния председател на Народното събрание и българския монарх. Но и президентът професионален историк си служи с нея. Това е и ярко доказателство, че консенсусът за Съединението – на базата на национален разказ, някога разглеждан като изцяло стамболовистки, – става и с участието на БСП.

Ала това интегриране на стамболовисткия разказ от далечното минало за Съединението не стана без негово известно видоизменение. Отпаднаха силното ударение, което някога стамболовистите и радославистите поставяха върху освобождаването от руското влияние и опека; враждебният език срещу П. Каравелов заради последващи събития и конфликти със Стамболов; идеята за някакво уникално призвание на България да бъде един ден господстваща сила на Балканския полуостров; темата кой точно е бил против акта от 6 септември с цел дамгосване и елиминиране на политическите противници. Неслучайно това обстоятелство отваря пътя на митологизираните послания за постигнатото „единение“ сред историческите актьори около акта от 6 септември 1885 г. На практика днешната идеология за Съединението е своеобразен компромис между стамболовизма в широкия смисъл на думата и по-умерените версии на демократите каравелисти, в миналото, поддържани и в различни земеделски, социалистически и комунистически (но не и след 1947 г.) разкази за събитието. Като продължение на този консенсус е и вече мирното съжителство в този разказ – за разлика от началото на XX век – на Стамболов и П. Каравелов.

Изборът на Съединението и консенсусът около него се дължеше и на още едно обстоятелство. Фигурите на З. Стоянов и дейците на БТЦРК осигуряват символната връзка със стоящото най-високо в българската обществена памет национал-революционно движение от 60-те и 70-те години на XIX в. (Раковски, Левски, Ботев). Заедно с тези на държавниците Ст. Стамболов (сам бивш бунтовник, а после и държавник), П. Каравелов (не без значение и брат на Л. Каравелов) и княз Ал. Батенберг те служат и са подходящи за подсилване и внушаване на уважение към държавността и институциите ѝ. На практика България в края на XX в. се сдобива с консенсусен разказ за Съединението, в който има място едновременно (за разлика от дълги години след събитието) за бунтовника З. Стоянов, за водача на чета Чардафон Велики, за монарха княз Ал. Батенберг, за офицери като Д. Николаев, за държавниците П. Каравелов и Ст. Стамболов, както и за онова на Гаврил Кръстевич „И аз съм българин.“ В този разказ всички те, от изтънченият европейски аристократ до героите на пловдивската кръчма „Марково коляно“ на практика „теглят една и съща каруца“. Самият празник вече символизира националното единство, а разединението и дори ожесточените борби, до които видяхме, че е довел в българското общество в продължение на години след съединисткия акт, е потънало в пълна забрава. Другата причина за изместването на този разказ встрани от паметите за събитието поддържани в миналото от Народната, Прогресивнолибералната и Комунистическата партия (последната след 1947 г.) се корени в решителното компрометиране на традиционния тип русофилство и славянофилство по време на тоталитарното комунистическо управление, легитимирано чрез Съветския съюз. В него е и ключът както за уникалната вече позиция на Съединението като официален празник, така и за новата и напълно несъществуващата в миналите десетилетия тежест на Стамболов в контекста на това събитие. И докато СДС с постоянното подчертаване, че Русия е била против акта от 6 септември, наподобяваше силно езика на стамболовизма от миналото, то видимо определени среди в БСП търсеха някакви позиции, които отчитайки истинността на факта, да вървят плахо към една линия близка до тази на едновремешните демократи-каравелисти.

Три години след Съединението, през вече далечната 1888 г., съвременници стамболовисти си дават сметка, че оценката за 6 септември все още не е тази, която той заслужава. Ето защо официозът на Стамболовото правителство, в. „Свобода“, отбелязва по повод на датата следното: „Обстоятелствата, които България прокарва днес са твърде трудни и поради това отпразднуванието на тоя ден 6-й септемврий не може да стане тъй, както го изисква народната чест; но скоро, вероятно, България ще преодолее всичките външни интриги, скоро тя ще заживее мирен живот, и тогас тоя ден ще стане един от най-тържествените дни в България. При неговото отпразднувание ще престанат всички светски страсти, всички партизански разярения.“ Но това време не дойде „скоро“, както предвиждаше авторът на материала. До него трябваше да изминат още цели 110 години.

Стефан Дечев завършва история в Софийския университет „Св. Кл. Охридски“. Специализира в Амстердамския университет и Централноевропейския университет в Будапеща. Доктор по история и доцент по нова и съвременна българска история и историография. Бил е гост-преподавател в Университета Комплутенсе в Мадрид. Автор е на книгите „Политика, пол, култура. Статии и студии по нова българска история“ (2010) „Who are Our Ancestors?:, Race’, Science, and Politics in Bulgaria 1879-1912“. (2010). Съставител и научен редактор на сборника „В търсене на българското: Мрежи на национална интимност XIX-XXI София: Институт за изследване на изкуствата (2010). Преподава в Югозападния университет в Благоевград и Софийския университет.

Как изглежда една вечеря в Нома,

най-добрия ресторант на света?

Автор(и): Джули Зевелоф

Копенхагенският ресторант Нома е бил обявяван на няколко пъти за „най-добрия ресторант в света“.

Кухнята на ресторанта, ръководена от майстора-кулинар Рене Реджепи, предлага една преоформена версия на северната кухня, със специален фокус върху съставки, събрани директно от съседните датски гори и плажове.

Ресторантът, с две звезди според скалата на Мишлен, е спечелил наградата отново през 2014, след като предишната я е отстъпил на испанския El Celler de Can Roca. Типичното меню, което се предлага на гостите, включва около 20 малки блюда, повечето от които нямат особена прилика с нещата, които човек незабавно би идентифицирал като храна. Пробното меню струва около 280 евро на човек. Подходящите към вечерята вина се подбират на цена от около 170 евро на човек.

Ето как е изглеждала вечерята на Хозе Моран Моя и Елиз Портър, двама изтънчени гастрономи, които обичат да представят в Интернет кулинарните си приключения.

* * *

Първото предястие всъщност е скрито в подредбата на масата.

То се състои от малцови питчици, подправени с хвойнов сос.

Следва „пържен горски мъх с манатарки“…

Хрупкаво препечени парченца от свинска кожица в среда от черен касис…

Бисквитки с маслено сирене, покрито с нарязани до милиметър зеленчуци…

Сини миди с целина, поднесени на красиво оформена чиния…

Карамелизирано мляко с дроб от риба-треска…

Ръж, пилешка кожа и грах…

Тънко нарязани картофи и пилешки дробчета…

Яйца от пъдпъдък, мариновани и опушени,

поднесени в селска паничка…

За да си хапнат репичките, заедно със специално подготвената им среда, гостите действително трябва да ги извадят от малцовата почва…

Препечени тестени плочици с билкова гарнитура и пушен хайвер от треска…

Æbleskiver and muikku – вид северни палачинки, завити около аншоа. Класическо блюдо на ресторанта…

А ето и кошничката за хляба – която изобщо не е кошничка…

Чувствате ли се вече сити? Това бяха само предястията!

Първото от основните ястия е парченца калмари, подправени с боровинки, в сос от бял касис и ананас…

Морски таралеж със сметана, подправен с краствички и копър…

Арктически миди (твърди се, че някои от тях са по на 200 години!), поправени с водорасли, цариградско грозде и мътеница.

Тънки резенчета от печени кестени с хайвер от сьомга, плюс орехи и ръж…

Бяла риба със зеле, в сос от върбинка и копър…

Целина и трюфели…

Мариновани зеленчуци и костен мозък с кафяво масло и магданоз – един от „гвоздеите“ на вечерята…

И последното от основните ястия: дива патица с цвекло, подправена с букови листа и малц…

Поемете дълбоко дъх. Време за десерти…

Първо: Gammel Dansk, горчив местен ликьор, сервиран с краставички в среда от шоколад и целина. Един от нашите фаворити.

Мус от моркови с дребни плодчета от морска трънка (sea buckthorn), ситно нарязани, сушени на слънце домати и стръкчета копър…

Комбинация от различни петифури (дребни маслени бисквити)…

Карамел-лакта в обвивка от костен мозък (в лявата част на снимката)…

А ето и кратък поглед към вътрешността на кухнята.

Тук се охлаждат паничките с арктически миди…

И накрая, количката с кутии, подходящо наречена „подбор от закуски“…

© за всички фотографии: Jose Moran Moya/Flickr

Джули Зевелоф е сътрудничка на американското онлайн издание Business Insider, където специализира върху теми като lifestyle, транспорт, продажби и др, Преди това е работила като репортер за различни американски издания. Завършила е Корнелския университет, с магистърска степен от Школата по журналистика към Колумбийския университет, Ню Йорк.

Коментари (4)

- 12-09-2015|Златко

Разбира се, целия този текст се предлага тук единствено като илюстрация към основния, занимаващ се с далеч по-дълбоки и важни аспекти на съвременното кулинарно изкуство текст на Джейкъб Микановски, който може да се намери ето тук:

Нома, или модерното изкуство на кулинарията

- 13-09-2015|Златко

Набързо откъм Фейсбук…

Г-жа Стоянова Шегаджии smile emoticon

Списание „Либерален преглед“ Ами не, напълно сериозни са. Въпрос на един доста по-друг поглед към света. И други възможности, разбира се…

Г-жа Стоянова Свински и пилешки кожи и костен мозък – моля ви се, това не е нормална храна.

А начина на приготвяне си е гавра с продуктите – с онази, сравнително ядлива част от използваните продукти.

Списание „Либерален преглед“ Наздраве!

Списание „Либерален преглед“ Инак то човек като нищо може и да падне отвъд ръба на земята, ако започне да се разхожда прекалено надалече, разбира се… smile emoticon

Г-жа Стоянова Да, да, точно натам се е запътила съвременната кулинария, ми се струва smile emoticon

Пък знам ли, може това да е естествения ход на нещата – постепенно да свикнем да се храним с идеята за храна, а не със самата храна. wink emoticon

Списание „Либерален преглед“ Е, при всички случаи ми се струва по-добре човек да ЗНАЕ как долу-горе изглеждат нещата из големия свят, вместо да маха с ръка на всяко нещо, което идва откъм горите тилилейски…

Г-жа Стоянова Хубава вечер! smile emoticon

- 13-09-2015|Син мъх с дъх на червено

Добре е да знае! Защото нещата започват да зависят все по-малко от него и желанията му…

- 13-09-2015|Гост

Изглежда красиво, естетско дори, но на мен леко ми намирисва на снобария, извинете:)))

Рада Москова: Характерът е с подпис от Бога,

с него, иска не иска, всеки се ражда

Автор(и): Рада Москова

Разговора води Юлиана Костова…

На 80 г. посещава ли Ви все още музата на поезията и има ли място за лирика в днешното ни битие?

Музите ни напускат с пубертета. Остава въображението, то не търси специално място – скита насам натам из божия свят, подскача на куц крак, откъсва цвете, хвърля се в пропаст, плюе в лицето на битието… Лириката не е тирамису – сиропиран десерт, а просто начин на употреба.

Защо в книгата Ви „Ние – негероите“ се връщате към миналото?

Защото човек на моята възраст, ще не ще, се състои повече от минало отколкото от бъдеще. „Днес“ пък е любимото курортно място на фолкзвездите. Тежко на народи, които прибират миналото на скрито място под името „скелети в гардероба“. То трябва да се извади на светло, за да не се превърне в тежки пранги, които оковават краката и не позволяват и крачка напред.

Творбата Ви има биографичен характер…

Не смятам, че книгата ми е автобиографична. Гледам на нея като на биография на поколението, към което принадлежа. Биографичните моменти, доколкото ги има, не засягат само мене.

Какви хора бяха родителите ви?

Почтени. Тази дума като знак за духовно качество вече не се употребява. В онова време бе заменена от съчетанието „член на партията“, на комсомола, или поне – на ОФ организацията – това бяха някакъв вид квалификации. Фалшиви гаранции за качество. И днес партийните членства служат и заместват професионална квалификация. (Дипломата на Калинка.) Миналото се е разположило навсякъде. Скелетите не кротуват в гардероба.

Какво наследихте от баща си като мироглед?

Мироглед на готово предоставят идеологиите. (Според господин Кутев, той се получава и генетично.) Моят мироглед се е образувал с течение на години, утаявал се е малко по малко като коралите на дъното на морето. Дължа го на ужаса си от клишета.

Споделяте, че сте благодарна, че са ви дамгосали с прозвището „враг“, защо?

Защото извън официалния живот със звания и членства, с високи позиции и постове, с конгреси и пленуми, съществуваше (и съществува!) и друг живот. Той е и по-богат. Привилегия е да му бъдеш свидетел.

Как се случи, че завършихте медицина, а се обърнахте към словото?

Според мене и двете имат обща основа – съчувствие, милост към човека.

Споменавате надгробния надпис, който дядо ви написал на паметника на баба ви: „Детето ми загуби своята майка, аз пък – своето божество.“ Това ли беше първия ви урок по поезия?

Беше първия ми урок по двусмисленост. Година след това дядо ми се беше оженил повторно за ново „божество“. Не че тази нова баба не ми позволи да я обичам.

Какво Ви вдъхновяваше да пишете?

Двусмислието на реалността. В онова „героично време“, освен официални, имаше и уязвени от него неофициални герои – негероите от книгата ми.

Пътят Ви като писател не е бил лек. Кога ви беше най-трудно?

В сравнение с възможностите на днешните писатели пътят ми се оказва лек. Въпреки че на 50 години в киното ме обявиха за „млад автор“. Имаше една обща трудност – не можеше да се говори открито. Аз работих в сферата на кукления театър и на детското кино, те не подлежаха на идеологически надзор. Скромен апел за очовечаване встрани от обичайната героизация – това си позволявах. В онова време това го наричаха абстрактен хуманизъм. С течение на годините написах пиеси, сценарии, от време на време и стихове. Въпреки че един от „големите“ детски автори на някаква дискусия беше казал, че съм се промъкнала в детската литература, изкарвах прехраната си, пишейки. Колко души го могат днес?

Първата Ви книга, която излиза през 1969 г., получава висока оценка по BBC от Петър Увалиев, емигрант във Великобритания. Имахте ли неприятности?

В резултат на високата оценка на Петър Увалиев, втората ми стихосбирка излезе след 26 години – през 1995 г. Но не се оплаквам, както стана дума, работих успешно в театъра за деца, видях мое пиеси в невероятни реализации не само у нас, които получаваха високи оценки. Работих с удоволствие и в истинско сътрудничество и в детското кино. Хората в киното бяха вътрешно много по-свободни.

Коя Ваша творба смятате за най-успешна?

Особено ме радват тези, които до ден днешен не изгубиха зрителите си. „Куче в чекмедже“ на прекрасния режисьор Димитър Петков стана на 33 години, „Горе на черешата“ с Мариана Евстатиева – вече наближава 31. Обичам и по-скорошните. Например, 17 годишния „Разговор с птици“ с Румяна Петкова, селекциониран за Берлинале и „Госпожа Динозавър“ с Анри Кулев. Имам и няколко тв постановки над 20 години – „Авантюра“ с Татяна Лолова, „Здравей, бабо!“ и „Старомодни бижута“.

Длъжници ли са днешните автори на децата?

Не зависи от авторите. Българските продуценти с детско кино не се занимават.

Филмът „Куче в чекмедже“ продължава да трогва зрителите. Кое го прави актуален?

Самотата на децата. И на тези, които все по-сами живеят във виртуалния свят.

Шегувате се, че сте по-известна като майката на Теди Москов. Кога бяхте най-горда и щастлива с него?

Когато, седнала на пейка в кварталната градина, го гледах да спи в детската му количка. И по време на първата му премиера в Толбухин, сега Добрич, където постави приказката на Маргарит Минков „Някой могат, други не!“ Тогава за първи път открих толкова парадоксалния му стил – птици с крила от дъски се учат да летят – една „Мисличка“ им бе влязла в главите. Нещо различно се появяваше в театъра, нищо, че наскоро известна критичка сведе стила му до „износен двайсетгодишен виц с бозав цвят!“ Критиците обичат да наместват всичко в учебникарските си представи. Присъди вместо „Мислички“.

От кого Теди е наследил неподражаемото си чувство за хумор?

От дядо му – професор Иван Москов – съдебният лекар, потвърдил диагнозата „сърдечен инфаркт“ върху сърцето на цар Борис, запазено с подписа му в стъкленицата, която, за разлика от тялото, откриха при разкопките във Враня. Този сериозен професор, получил с мъчителни материални затруднения образованието си, бил неизчерпаем постановчик на джумбуши в младежката си компанията. Не са му се сърдили, казвали му с умиление Иванчо Москов. На Теди му се сърдят.

Мит ли е трудният му характер?

Характерът е с подпис от Бога, с него, иска не иска, всеки се ражда.

Говорите ли често за театър със сина си и снаха си?

Позволявам си да говоря само за представления, които ми харесват. Техните обсъждам, когато не одобрявам нещо.

Споделя ли сте възторга си от първите митинги? Какво очаквахте и какво реално се случи? Защо стана така?

Стана така, защото ни управляват хора, белязани от инерцията на миналото, (а вие питате защо се занимавам с него!) Изпитаните му рецепти служат и днес. Партийната принадлежност и сега е източник на привилегии – властови и финансови, на партийна надменност въпреки комичното несъответствие между общественото положение и личностния потенциал, (едно време това не преставаше да ни разсмива!) Но реално се случиха и много неща. Например онези улични протести в края на зимата, следващите през 2013, нещо невъзможно в онова време, появата на новите медии – преса, телевизии, книги, филми, образование в престижни чужди университети, че и облика на градовете. Ние, българите, предпочитаме да броим разочарованията си.

Страни ли, според вас, интелигенцията от обществените процеси и защо?

Мисля, че е обратното. От интелигенцията странят, поради умствен дефицит, тези, които ни управляват. Тя няма самочувствие. Не само защото е бедна. Изпитва срам и заради колегите си, които по стар навик продължават да служат за декорация на всяка следваща власт.

Как възприемате уличните протести?

Те, според мен, са резултат от тотален недоимък. Най ме плаши образователният, попълнен с красиви думи-обещания. Народът ни е простодушен, по-образованите напуснаха България. Вярвам, че протестите не са постановка, а реакция на хора, родени в новото време. Свободни! Дано имат устойчивостта да останат извън заразата на политическите ни обичаи.

Казвате, че дължите появата на книгата си на Румен Леонидов… Трудно ли ви беше да сложите точката? Ще има ли продължение?

Румен Леонидов, освен че е поет, има обществено призвание – притежава честност, кураж и не пести усилия. Има дядо македонски войвода. У нас всеки прави кауза единствено от себе си! Колкото до точката? Нея я поставя Друг.

2014 г.

П.П. от Факел.бг. Това интервю бе предвидено за столичен седмичник, но по необясними причини, авторката не успя да го публикува и междувременно напусна редакцията на това издание. Но по-важната вест е, че новата книга на Рада Москова е готова и ще се появи през септември. Тя се казва „Почти живот“ и своеобразно продължение на вълшебните ѝ откровения, наблюдения и разсъждения, с които многобройните ѝ почитателите се срещнаха и в „Ние – негероите“.

Рада Москова е родена на 3 май 1933 в Габрово. През 1960 г. завършва Висш медицински институт. Работи като медик в Габрово, а също и като драматург в Централния куклен театър, в Народния театър за младежта (1962-1980) и в Кукления театър (1981). Автор е на няколко куклени пиеси, сред които „Разсърдените букви“ и „Бръмчилото“. Сред най-известните и книги са „Пеперудка“ (стихове за деца,1968); „Хей, конче!“ (приказки,1982); „Парчета от време“ (стихове,1995).

Да напуснеш публиката: точка на пречупване

Автор(и): Орлин Спасов

Изкривените, непрозрачни и на практика недемократични отношения в триъгълника политика, капитал, медии са в центъра на анализите, посветени на упадъка на свободата и плурализма в българската медийна сфера през последните години. Други важни разследвания се насочиха към съдържанието на медиите, на нивото на което повсеместната таблоидизация и популизмът допринесоха за влошаване на общата картина. Има обаче един ключов фактор, който обикновено остава встрани от търсенето на причините за проблемите. Това е публиката. Невинна ли е тя?

Един от ключовите моменти в теорията на комуникациите е, че медиите и аудиторията са свързани в система и взаимно си влияят. Но когато се стигне до критическа оценка за влошено състояние на медийната среда – каквато е ситуацията в България – публиката по правило остава извън подозрение. По логиката на Уолтър Липман, който я описва като фантомна,[131] се приема, че тя не може да действа съзнателно. Ето защо в тази парадигма на мислене хората обикновено се разглеждат само като потърпевши от дейността на медиите.

От друга страна, да се открие в аудиторията лесна причина за упадъка на медиите и журналистиката, е изкушаващо. Най-вече за самите средства за информация. В България те директно натоварват своите публики с колективна отговорност, когато декларират, че предлагат съдържание, което пряко съответства на потребностите на хората. Така проблематичното качество на медийния дискурс се оправдава еднозначно с характера на пазарното търсене, „автор“ на което е аудиторията.

Очевидно е, че тези два популярни у нас подхода към отношението между медиите и тяхната аудитория са твърде едностранчиви. Би било пресилено да приемем, че публиката просто не съществува. Въпреки своята дифузна структура при определени условия тя би могла да се самоосъзнае като активна и влиятелна сила.

Но когато говорим за публиката – коя публика и какво се случи с нея? След промените през 1989 г. бумът на медиите се осъществи за сметка на традиционното културно потребление. Стотиците новопоявили се средства за информация и забавление привлякоха неудържимо интереса на хората, които ведро нахлуха в широките пространства на новооткрития медиен континент. Комерсиалната медийна култура бързо наложи тоталното си господство над това, което традиционно се разбира под култура. Публиката обаче, противно на очакванията, не се разпадна на множество отчетливи субпублики и остана до голяма степен хомогенна, защото новото изобилие от програми и печатни издания имаше по-скоро количествено, отколкото съдържателно измерение. Еднообразието под шапката на булевардизацията ограничи плурализма, като така и публиката остана по-скоро масова по отношение на вкуса, защото възможностите за избор се оказаха де факто твърде ограничени. На практика се разгърна един елитистки модел, при който липсва контакт между медиите и аудиторията и в рамките на който журналистиката изпълнява по-скоро ролята да препредава информация от властовите центрове към публиката. В рамките на това развитие, което не предполага дискусии, аудиторията на масмедиите остана без стойностна комуникация и между членовете си, което насърчи доминиращо индивидуалистичните им нагласи.

Същевременно около средата на 90-те години започна формирането на една нова и важна група – потребителите на интернет. Ранните ѝ представители бяха носители на идеята за сътрудничество и действаха като „граждани на мрежата“.[132] В тази нова среда комуникацията, а оттук обсъждането, спорът и дори рязкото противопоставяне на мнения започнаха да се превръщат в основна ценност.

Противно на очакванията обаче, драматичен сблъсък не се осъществи, защото част от традиционната публика постепенно беше започнала да навлиза в интернет, а интернет потребителите все пак останаха свързани и с традиционните медии. За отслабването на напрежението допринесе и навлизането на самите „стари“ медии в интернет. Те побързаха да профитират от новата среда. Масовизирането на интернет на свой ред предизвика противоречиви развития. От една страна, то даде възможност на повече хора да разширят погледа си към глобалната комуникационна среда. От друга, доведе до упадък на първоначалните и оказали се до голяма степен утопични идеи за мрежата като едно предимно гражданско по дух поле на действие. В българското интернет пространство се настаниха и агентите на негражданското общество. Мрежата се разгърна като удобна и ефективна платформа за национализъм, ксенофобия, расизъм и т.н. За огромна част от потребителите използването на интернет днес не се свързва с гражданска активност, а със забавление и консумация. Оказа се, че онлайн комуникацията не произвежда непременно общност. В повечето случаи, обратно, настъпи регрес към индивидуализма и изолирането на отделния потребител. В интернет повечето хора се оказаха „сами заедно“, по сполучливия израз на Шери Търкъл.[133]

Около средата на миналото десетилетие обаче, заедно с разцвета на социалните медии и мрежи постепенно изкристализира и една малка, но важна група от потребители на интернет, която вече не искаше да бъде третирана просто като публика или клиентела на медиите и която започна да възприема себе си като „бившата аудитория“, ако си послужим с определението на Дан Гилмор.[134] Тази група се разгърна около принципа на контра-информацията и директното действие, разбирани в един по-широк смисъл: като опозиция и бойкот на масмедиите, но и като противопоставяне на широко налаганите принуди, свеждащи хората до безучастни наблюдатели на случващото се в страната.

Феноменът на бившата аудитория обедини онези все още малко на брой предимно млади хора, които през последните няколко години дадоха лице на гражданското общество в България. Екологичните проблеми и защитата на интернет мобилизираха тази група, която започна да разчита изцяло на алтернативни медии (блогове, ресурси във Фейсбук, Туитър и др.), изпълнени с необвързано и създадено на принципа на „направи си сам“ съдържание. През юни 2012 г. по време на протестите на Орлов мост в София, насочени срещу поправки в Закона за горите именно бившата аудитория за първи път радикално се противопостави на срасналите се със статуквото традиционни медии и ясно ги посочи като една от основните причини за упадъка на демократичната култура в страната.

Присъединилите се към групата на бившата аудитория млади хора използват опита на глобалното движение „Occupy Wall Street“ (атакуват безконтролното влияние на съмнителни капитали върху българското правителство), на социалния хакеризъм (действат срещу грубите корпоративни интереси, лицензирания софтуер и фанатично защитаваната интелектуална собственост), на културния и политически джаминг (отхвърлят комерсиалната медийна култура и доминантния политически дискурс). Те са малко, организират се на принципа на доброволното участие, но действат фокусирано и имат успех в упражняването на натиск върху институциите при случаи на бездействие или неприемливи лобистки действия. Те обявяват сключения между медиите и публиката договор за проблематичен или направо за невалиден.

Дали тази малка и сама по себе си нехомогенна група ще добие по-голяма сила и популярност е трудно да се прогнозира. През юли 2012 г., отчитайки ефекта от действията на бившата аудитория около инициативата „Окупирай Орлов мост“, министър-председателят Бойко Борисов даде ясни инструкции на младите партийни активисти на ГЕРБ. Те бяха призовани да навлязат масирано в интернет и да парират още в зародиш политиките на неконформистката част от своите връстници. „С интернет обществата вие трябва да общувате непрекъснато, а не когато излезе протестът, ние да реагираме“, заяви Борисов.[135] Отбранителните валове, които се издигат от представителите на правителството, са високи, но често и подмолни. Традиционните медии на свой ред услужливо побързаха да омаловажат действията на протестиращата бивша публика. В крайна сметка зрителите, слушателите и читателите, и заедно с тях голяма част от потребителите на интернет се оказаха неспособни или направо нежелаещи категорично да подкрепят предявените от бившата аудитория претенции за повече свобода, плурализъм и честност в работата на медиите. Голямото мнозинство, което все още разпознава себе си като публиката, остава пасивен наблюдател и така работи в полза на статуквото.

Текстът е публикуван за пръв път в Медии и демокрация: свобода, плурализъм, право, съставители Жил Руе, Орлин Спасов, Рудолф Барч. Фондация „Медийна демокрация“, София, 2013

Орлин Спасов е доцент във Факултета по журналистика и масова комуникация на СУ „Св. Климент Охридски“. Доктор по социология. Преподава медийни и комуникационни изследвания и интернет култура. Работи по проблеми, свързани с теория и история на медиите и популярната култура. Специализирал е като Хумболдов стипендиант в Германия. Автор е на „Преходът и медиите: политики на репрезентация“ (2000), съставител на „Ars Erotica“ (1992) и „Quality Press in Southeast Europe“ (2004) и съ-съставител на „Медии и митове“ (2000), „Медии и преход“ (2000), „24 часа: Вестникът“ (2001), „Дневен Труд: Лидерът“ (2002), „New Media in Southeast Europe“ (2003), „bTV: Новата визия“ (2008) и др.

Балът на жертвите

Автор(и): Тони Николов

Има нещо стъписващо в българския досег с паметните дати в историята. Това особено проличава на всеки 9 септември, а и не само тогава. Не знам как да го определя иначе, освен като исторически гърч, чийто травматичен ефект върху настоящето така и не отшумява. Дори 71 години по-късно. Дори когато историята отдавна е слегнала гробовете и на жертви, и на палачи, а физическата разправа е само памет. Дори когато секирата на жестокостта е косила не само „чужди“, но и „свои“. Дори в рамките на предизборна кампания за поредните местни избори, когато хора, причисляващи себе си към „европейското ляво“ и към една „лява България“, тръгват пак да бранят един „9 септември“ като „съкровената истина за поколенията“. Развявайки покрай тази „истина“ освен флаговете на България и Русия и знамето на самозваната Донецка република. И всичко това като „образец на борбеност за избори“ (Михаил Мирчев).

В историческата наука за подобни травматични реакции отдавна е изнамерен термин –симптомът на „Бала на жертвите“. Странен симптом, донякъде сходен със Стокхолмския синдром в социалната психология, когато заложникът се привързва към похитителя си дотам, че започва да изпитва непонятна близост с него.

Става дума за следното: веднага след Френската революция възниква традицията родственици и близки на екзекутираните веднъж в годината да си устройват „балове на жертвите“ (les Bals des victimes). Историкът Жюл Мишле описва тези „балове на паметта“ така: жените подстригвали или вдигали косите си по начин, както би го сторил палачът. Съответно и мъжете, и жените връзвали на врата си червена лента там, където евентуално би минал ножът на гилотината. Нещо повече: при поканата за танц, мъжете не кимали с глава, а сякаш с отсечен удар изобразявали момента на гилотинирането. Интересното е, че „баловете на жертвите“ били започнати от потомци на „бившия режим“, тоест от поколенията на аристокрацията, покосена първа от Френската революция, но скоро след това към тях се добавили и потомци на деятели на Терора, които на свой ред, подобно на Робеспиер, минали под ножа на гилотината.

За историците на Френската революция тези „балове на жертвите“ са ситуация-модел на болезнена и „непреработена памет“, бликваща в резултат от страданията, които едни французи са причинили на други французи, без да бъде поискана и съответно да бъде дадена прошка.

Ситуация, която белязва, макар и несъзнателно, живота на всяко следващо поколение, чак до ден днешен, и определя избори в настоящето. В случая „9 септември“ – от непотърсената отговорност, през накърнената справедливост, та чак до безмилостното ни отношение едни към други и към други хора, озовали се в беда.

Неразкаялият се палач и съответно непростилата жертва в лицето на своите потомци продължават да се въртят в призрачния хоровод на „мъртвешкия танц“, който често сменя фигурите си по най-гротесков начин. Защото някои от бившите палачи скоро стават жертви, а пък потомците на техните жертви на свой ред трупат мъст и така потенциално се формират следващите палачи на нови жертви (ето я лошата безкрайност). Без да забравяме и още една специфика на случая „9 септември“. За разлика от Френската революция той става възможен в условията на окупация от чужда армия, чиито танкове и палачи от „Лубянка“ скоро налагат своите „правила на играта“, за да рукнат потоци българска кръв. Този спомен допълнително утежнява хоровода на „мъртвешкия танц“, което го прави още по-гротесков под разветите чужди флагове.

А днешните стъпки са само част от „бала на жертвите“, които на този ден символно скланят глава. Или за да продължим метафората: по-точно е да се каже, че едни навеждат глава, за да понесат удара, а пък други, макар и символично, грабват брадвата.

Което обяснява защо паметта за „9 септември“ е толкова „изострена“ и съвсем не е „обезвредена“.

Има и една трета специфика на комунистическия терор, която значително го отличава от нацисткия. Културологът Александър Еткинд я формулира така: нацисткият терор е по-интензивен, но далеч по-ясно локализиран – расово (евреите, ромите и т.н.) или групово (душевно болните, недъгавите и т.н.). Комунистическият терор обаче е доста широко спектърен. Той засяга както цели класи (буржоазията, селяните-кулаци, интелигенцията в опозиция и т.н.), така и големи групи (евреи, кавказци, поляци, украинци и т.н.). А в определени периоди комунистическият терор започва безмилостно да коси и собствените си редици (1937 г. в СССР; процесът на Трайчо Костов през 1949 г. и сходни процеси в социалистическия лагер на „враговете с партиен билет“). Тоест, освен убийство на другите, комунистическият терор е и само-убийство, избиване на „своите“.

Интересното е, че тези авто-репресии изобщо не разколебават комунистите в правотата на собствения им идеал. Напротив, потомците на репресираните се явяват на „баловете на жертвите“ с гордо вдигната глава, заявявайки че с кръв са споени с Идеята. Вероятно с убеждението, че това обръща хоровода на „мъртвешкия танц“ в тяхна посока, без да си дават сметка, че то само му придава още по-зловещ вид.

Примерите са добре известни. Ала все не дочакваме да ги чуем от парламентарната трибуна на този ден (Янаки Стоилов пак нарече 9 септември „забележителна дата в нашата история, макар и пораждаща противоречиви оценки“). Как и защо, можем само да гадаем. На другата страна в „бала на жертвите“ е отредено да говори и за жертвите в ляво – за социалдемократите и анархистите, включително и за хората около Трайчо Костов.

Ето защо ще се опитам да проследя една от тези линии в „ляво“ при обръщанията на „жертви и палачи“, защото тя задава важни „маркери на различието“, открояващи истината.

И така, Трайчо Костов. Убеден комунист, минал през школите на Коминтерна. В годините на войната той е секретар на ЦК на нелегалната БРП (к). През 1942 г. е арестуван, по време на прочутия провал, когато са осъдени на смърт Антон Иванов, Атанас Романов, Петър Богданов, Никола Вапцаров и др. Получава доживотна присъда, след застъпничеството на своя някогашен съученик Станислав Балан (тогава личен секретар на цар Борис III), който съобщава на близките на Трайчо Костов, че животът му е пощаден, а войната скоро ще свърши и той ще излезе от затвора.

На 9 септември 1944 г. пощаденият Трайчо Костов на практика поема ръководството на БКП в отсъствието на Георги Димитров, който остава в Москва. Трайчо Костов подготвя наредбата за Народния съд и тази за създаването на първите концлагери (ТВО – Трудово възпитателните общежития). Трайчо Костов подготвя разправата с цялата опозиция – буржоазна, но и земеделска и социалдемократическа (бившите партньори в ОФ). Пощаденият Трайчо Костов е този, който безпощадно подготвя хилядите смъртни присъди на Народния съд, договаряйки целия този маскарад на правосъдие чрез шифровани телеграми с Москва. В тях той от София (под псевдонима Спиридонов) чертае заедно с Георги Димитров (Дед) от Москва колко да бъдат убитите и какви да са репресиите. Ето само една от тях, запазена в архивите:

19 декември 1944 г. Утре почва Народният съд. Тодор (Павлов) предлага министрите от Филовия и Божиловия кабинет да бъдат осъдени на смърт, Багрянов и компания – до живот, а от Муравиевия кабинет някои да бъдат евентуално даже оправдани. Ние още не сме решили окончателно, но сме склонни да бъдем по-строги. Багрянов, Драганов, Станишев, Сталийски и ген. Руси Русев – на смърт, останалите от тоя кабинет – на 15 години. Не ни се иска да освобождаваме когото и да било от Муравиевия кабинет, освен ако решим, че Гичев напр. би ни бил нужен за борба срещу Гемето… Ти как мислиш? Спиридонов.

Пет години по-късно хороводът на историята се обръща. Трайчо Костов изпада в немилост пред Сталин и сам попада в списъка на обречените. Свалят го от всички постове. Отправят му всевъзможни обвинения – от вредителство до шпионаж в полза на Тито и други чужди разузнавания. Арестуват го и го инквизират жестоко, заедно с цяла група от т.нар. „патриотични индустриалци“ и експерти, подготвили национализацията и новата социалистическа планова икономика.

Присъдата е категорична:

Нашата партия успя да разкрие агентите на врага, промъкнали се в нея. От борбата срещу трайчокостовщината нашата партия ще излезе по-опитна, по-закалена. Нашата партия ще се очисти до край от трайчокостовщината – абсолютно докрай.

(Вълко Червенков, Работническо дело, 30 ноември 1949 г.)

В спомените си Стефан Богданов – друг бивш убеден комунист и шеф на комунистическото контраразузнаване, който на свой ред се превръща в жертва – разказва как следователите Никола Дворянов и Бачи Зеев измислили нови мъчения и унижения, за да сломят Трайчо Костов. С часове го биели с тънка пръчица или молив по носа, връзвали го на какви ли не „колела“. На скалъпения процес той прави опит да се отрече от налудничавите си показания. Прокурорът прекъсва заседанието. Когато го подновява, присъстващите в залата забелязват, че Трайчо Костов сякаш отсъства, гледа с блуждаещ и невиждащ поглед. Когато чува присъдата „смърт“, той припада. Близки на един от осъдените в същия този процес, който е бил зад него в съдебната зала, са ми разказвали, че през цялото време един от милиционерите навивал белезниците му така, че да се впиват в костта, докато той не издържал и изгубил съзнание. Отново Стефан Богданов свидетелства, че във вече обесения Трайчо Костов не друг, а Мирчо Спасов изстрелял цял пълнител на автомата. След реабилитацията му през 1956 г. БКП нарича един булевард в София на името на Трайчо Костов, но отказва да издири неговите кости в безименната яма на Софийските гробища.

Така Трайчо Костов се влива в „бала на жертвите“ от Народния съд, които намират гибелта си по същия начин. Гибел, за която и той е спомогнал навремето.

В началото на 50-те години пък един от неговите мъчители от ДС – следователят-садист Бачи Зеев – на свой ред бива арестуван от доскорошните си другари и подложен на инквизиции (явно набелязан като „изкупителна жертва“ и инструмент за следващи обвинения във вътрешните редици). Ала през 1953 г. Сталин умира и сценариите се променят. Някъде там се случва и тази история, разказана ми от бивш затворник, с която искам да завърша обзора на целия този зловещ исторически хоровод.

За да се отърват от компрометирания Зеев, бившите му другари решават да си послужат с ръцете на някоя от бившите му жертви. Изборът им пада на земеделеца Петър Коев, бивш депутат и сподвижник на Никола Петков. Близо година Коев е зверски инквизиран от Зеев и било известно, че е дал клетва – оцелее ли, да отърве земята от този изверг.

И така, една вечер килията на нищо неподозиращия Петър Коев се отваря и вътре надзирателите хвърлят вързания бивш следовател, който като животно на заколение вперва поглед в човека, когото е подлагал на чудовищни мъчения.

Самият Коев впоследствие разказва пред затворниците, че цялата кръв се събрала в главата му; съзнанието му се замътило, виждал всичко около себе си в червено. Вдигнал юмруци и тръгнал да размаже изверга, отнел не един човешки живот, но в последния миг нещо го задържало. Спрял се и не на себе си започнал да крещи от болка онова, което се било насъбрало в душата му. После се свил в другия край на килията. Останал там часове. Гледал вързания бивш инквизитор, гледал го, но нищо не предприемал. А на сутринта счупил на две парчето сух хляб, което имал, и му подал половината. Тогава нервите на Зеев не издържали и той започнал да вие като ранен звяр, докато надзирателите не го изнесли и не го натикали в друга килия.

Не мога да се подпиша под истинността на тази история, може и да е затворническа легенда.

Ала съм убеден в едно: тя носи обрат в „бала на жертвите“. И дори като притча казва нещо, над коeто хората, продължаващи да честват „9 септември“, е време да се замислят.

Материал на портал „Култура“

Тони Николов е български автор и журналист, програмен директор на фондация „Комунитас“, член на редакционния комитет на списание „Християнство и култура“ и сътрудник в седмичника „Култура“.

Коментари (4)

- 20-09-2015|Nadejda Aleksandrova

…не човек, а желязо… комунист…

- 20-09-2015|Женя Кънева

Трябва да започнете разсъжденията си от трагичната 1919г., когато е подписан Ньойският договор. Абсолютно несправедлив за България, обричащ я на незаслужени страдания.Ал. Стамболийски публично счупва писалката, с която е подписал този договор, а малко след това губи и живота си при преврата от 9.06.1923г. Следва Септ. въстание и първата в историята на Третото българско царство гражданска война. Тези, които протестират срещу хвърлянето на армията срещу собствения ѝ народ, също губят живота си. Без процес – Гео Милев. След безследното му изчезване следва една дълга спирала на реваншизъм, която май продължава и до днес.Народният съд е част от тази спирала. Защото непосредствено преди 9.09. също са избивани хора. Пак без съд, въпреки че има ЗЗД. Не бива да се коментира историята избирателно. Честност и почтеност са нужни, за да се достигне до истината.

- 20-09-2015|баба пенсионерка

В библията пише, че с каквато мярка мериш – с такава ще ти се отмери. Гилотината трака за всички. А Трайчо Костов сгреши, като не слушаше Сталин.Мислеше, че България може да води самостоятелна политика. Спестяваше основно икономическа информация и с това си спечели омразата на на стоманения вожд, който го наричаше Жулик. / мошеник/.

А колкото до честност и почтенност – такова животно нЕма в политиката..

- 21-09-2015|Женя Кънева

Аз тук коментирам статията, а не политиката. Не познавам в детайли съдбата на Тр. Костов, но се дразня от избирателното тълкуване на миналото. Как ще коментираме тогава Стамболов? Него няма как да наречем комунист.

Другата Европа

Автор(и): Жак Рупник

Европа е изправена пред най-голямата миграционна вълна от края на Втората световна война и началото на Студената война насам. Именно Източна Европа, чиито жители гледат на свободата на движение като на най-голямото завоевание, което са получили в резултат от падането на Берлинската стена през 1989, е мястото, в което днес се оформят новите миграционни маршрути – а заедно с наплива от нови хора се появяват и сериозни напрежения.

Страната, която е пример par excellence за края на ерата от пост-1989 е Унгария. През лятото на 1989 тя беше първата източноевропейска страна, която отвори Желязната завеса между себе си и Австрия, позволявайки на хиляди източногерманци, които по онова време „гласуваха с краката си“ да стигнат до Германската федерална република. През лятото на 2015, напротив, Унгария изгради 175-километрова ограда по границата си със Сърбия, опитвайки се, с не особено голям успех, да попречи на имигрантите да достигнат собствената ѝ територия. По време на Балканската среща на високо ниво сръбският премиер-министър току-що обяви: „Отговорът е да не се строят стени. Ние сме само преходна страна“. Докато Унгария твърди, че защищава границата на Европейския съюз, сръбският външен министър, Ивица Дачич коментира с лека ирония: „Балканите са изправени пред имиграционна вълна откъм… ЕС!“ И действително, мигрантите, които пристигат в Македония и Сърбия идват от Гърция – страна-членка на ЕС и един от подписчиците на Шенгенското споразумение.

Следователно трябва да правим разлика между „западнобалканските“ страни и онези централноевропейски страни, които са част от ЕС. Първите са източник на икономическа миграция, основно от Албания и Косово, но освен това те представляват и транзитна зона за бегълците от Близкия Изток, стремящи се към ЕС (чийто брой тази година се е увеличил с 600 процента в сравнение с 2014). Страните от Централна Европа се опитват да се защищават и от двата потока от мигранти.

Докато сърбите, като цяло, се отнасят сравнително гостоприемно към мигрантите, предоставят им храна, а понякога и клещи, за да могат да режат телените огради, то централноевропейските страни са определено по-враждебно настроени. И не само в Унгария, където само десет процента от населението подкрепя хората, търсещи убежище. Осемдесет процента от словаците и почти две трети от поляците са враждебно настроени към идеята за приемане на мигранти, независимо откъде. Всички централноевропейски правителства отхвърлят идеята за квоти при споделянето на мигрантите и твърдят, че са готови (в Полша и Словакия) да приемат най-много няколкостотин сирийци-християни. Трите Балтийски републики са се съгласили колективно да приемат 725 души, търсещи политическо убежище.

И така, първият парадокс е, че източноевропейските страни, които, след половин век на живот в заграждения, винаги са считали свободата на придвижване за най-голямо постижение на революциите от 1989, днес отказват да прилагат този принцип към не-европейците. Вторият парадокс е свързан с факта, че преди много време продемократичните въстания в Централна и Източна Европа, които бяха смазани от Москва, от своя страна създадоха големи вълни от бежанци. Повече от 200,000 унгарци бягаха от съветските танкове през 1956 и намериха убежище в Австрия, а по-късно и в други части от Европа – нещо, срещу което никой не е възразявал. Същото се случи с чехите и словаците след инвазията от 1968, както и с поляците след 1981, когато потисническият режим се опитваше да смаже движението Солидарност. И какво сега? Загуба на памет ли е това, което се случва днес, или солидарността е нещо, което трябва да си остане вътрешно-европейска работа?

Има два фактора, които могат да ни помогнат да разберем по-добре ситуацията така, както тя се вижда откъм „другата Европа“. Разглеждани исторически, от края на деветнадесети век насам страните от централна и източна Европа са били страни на емиграция, а не имиграция. След 1989 почти един милион поляци, словаци и граждани на Балтийските страни са пристигнали в Обединеното кралство и северна Европа. Около петнадесет процента от населенията на Румъния и България също са напуснали страните си, с най-честа дестинация северна Европа. И, което е най-важно, тези нации са били изградени върху руините на многонационални империи (Хабсбургската, Османската, Руската); те започват съществуването си като национални държави, които никога не са били такива.

В годините след Втората световна война, по време на която Хитлер беше унищожил евреите, а Сталин беше окуражил прогонването на германците, ние бяхме свидетели на едно определено опростяване на „етническия пъзел“ на Средна Европа. Полша и Чешката република станаха хомогенни национални държави. В същото време Западна Европа, с нейното постколониално наследство и икономически миграции откъм южните средиземноморски страни, започна да се трансформира след 1960-те години. Централна и Източна Европа продължаваха да живеят с вековния проблем на националните малцинства, докато Западна Европа се опитваше да се справи с интеграцията на новите имигрантски населения.

Това е една от причините за настоящия контраст. Докато Западна Европа е живяла с един либерален модел на мултиетнически общества, утвърден в продължение на почти половин век, до 1989 Източна Европа е живяла единствено със затворени общества, а след това – или поне досега – не е преживявала никаква миграция от юг. Тези нации сами са били колонизирани и не споделят постколониалния комплекс на Запада. И, което е най-важно, в източна Европа цари широкото убеждение, че западният мултикултурен модел се намира в състояние на пълен провал.

В тези общества често може да се чуе фразата – изказвана не само от „обикновени хора“, но и от политици, и от медии – че „мигрантите от юг днес означават, че утре ние ще станем предградия на исляма“. На хората, които отправят апели към чувството за солидарност и необходимостта да се предоставя убежище на бегълците в името на европейския хуманизъм, Виктор Орбан отговаря, че той защищава „европейската цивилизация“. А социалдемократическият премиер-министър на Словакия, Роберт Фико, добавя: „Словакия не е обвързана от никакви задължения. Не Словакия беше онази, която предизвика хаос в Либия като бомбардира Кадафи“.

Настоящият европейски опит с мигрантите показва също и че, докато източно-западната конвергенция на икономическите и политически системи в хода на последните двадесет години изглежда впечатляваща, то промените в манталитета, реакциите към други култури и възгледите за обществото са съвсем друга работа. Налице са обаче няколко фактора, които са в състояние да повлияят обществените мнения и поведения в централно- и източноевропейските страни. По правило те са икономически и политически най-тясно свързани с Германия, която беше основният двигател за интеграцията им в ЕС, а през тази година прие вече 800,000 бегълци. Твърдите позиции, заети от Ангела Меркел по въпроса за приемането на чужденци и необходимостта от мобилизация на европейците със сигурност ще имат своето въздействие сред политическите елити на германските съседи.

Освен това напреженията, породени от вълните от миграция от юга, имат влияние и върху свободното движение и заселване на източноевропейци в ЕС. Това може да се наблюдава най-ясно в Обединеното кралство, където призивите да се ограничи имиграцията на бежанците от юга вървят ръка за ръка с подобни искания за ограничаване на имиграцията на хора от източна Европа. В Европейския съюз постепенно започва да става ясно, че, ако Съюзът би искал да има единна политика по въпроса за имиграцията, то е изключително важно тя да покрива и пространството между Гърция и Унгария, тоест западните Балкани: необходима е още една стъпка, за да се интегрира и този междинен регион.

Накрая – и най-важно от всичко – Европа е разделена и пред лицето на имплозията на съседните ѝ региони: на юг, но също и на изток, с кризата в Украйна и миграцията, която може да произлезе от нея. Ако страните от централна Европа действително желаят Европа да остане решителна пред лицето на заплахите от източните ѝ съседи, те трябва да се съгласят да поемат своя дял от справянето с проблемите, идещи от юг.

Жак Рупник е френски политолог и историк. Той е Directeur de recherche at the Centre d‘Etudes et de Recherches Internationales (CERI), и гост-професор в Collège d‘Europe, Brügge. Сред многобройните му публикации могат да бъдат посочени International Perspectives on the Balkans (2003); The Road to the European Union: The Czech and the Slovak Republik (Ed., 2003); Kosovo Report: Conflict, International Response, Lessons Learned (2000).

Коментари (9)

- 15-09-2015|Петър Петров

Проблемът е много по-сериозен, отколкото се говори официално за него. На първо място, ако определени сили не бяха разпилели къщичката на тези хора, те нямаше да тръгнат на никъде. На второ място, това са хора, които в по-голямата си част не са живяли в демокрация и за тях не е толкова важно кой е президент, а кой е родовият вожд и какво казва той. На трето място, това са предимно традиционни общества, представителите на които не могат или по-точно не знаят как се живее в либерална демокрация. Примери за това много: турците в Германия, арабите във Франция, Белгия и пр., та дори и българските роми в Лувен (за тях имаше специално предаване по БНТ) Това, което не се казва по новините е, че отделните групи враждуват по между си дори и в условията на бежанската нищета. На четвърто място, изобщо не могат да се сравняват бежанците от Унгария с бежанците от Изтока поради горните причини. На пето място, източните европейски държави са бедни. Дори споменаването на това колко е издръжката на един емигрант тормози всеки пенсионер, който и без това не получава полагащата му се пенсия. Накрая, Европа, която отдавна е светска, не е подготвена да посрещне една религиозна инвазия. Според новините Саудитска арабия е предложила да строи джамии в Европа за бежанците. Дали е демократично или не това да се случи, никой няма да има възможност да размишлява, изправен пред масово ислямско население (на много места това се случва). С други думи, ако тази бежанска вълна продължи, то преселниците ще променят облика на Европа, както се е случило по време на голямото преселение в началото на християнската ера.

Няма как Европа да има една политика, тъй като няма една икономика.

Според някои екстравагантни мислитили емигрантската вълна е целенасочено дело на презокеанската политика. Може и да е така…

- 15-09-2015|Златко
На трето място, това са предимно традиционни общества, представителите на които не могат или по-точно не знаят как се живее в либерална демокрация. Примери за това много: турците в Германия, арабите във Франция, Белгия и пр., та дори и българските роми в Лувен (за тях имаше специално предаване по БНТ)

Всичкото хубаво, Пламене, само едно не мога да разбера: какво точно ви кара да НЕ включвате в групата на всички тези хора, с ТОЧНО тези характеристики (живот в традиционно общество, незнание как се живее в либерална демокрация) и НАС САМИТЕ, тоест българите? Или ще започнем сега да се убеждаваме без майтап, че ние не живеем в традиционно общество и си имаме страшно много хабер от либерална демокрация, а?

Изобщо, ако има нещо на тоя свят, дето да не го разбирам, то е това: както как тъй винаги, ама абасолютно винаги, точно най-големите крадци и голишари, дето до вчера не са ги допускали и да припарят до бостана, а днес по милост са ги пуснали наравно с всички, сега изведнъж се натискат не да работят, ами да стават пъдари.

Защо, защо, Господеййййййй?

- 16-09-2015|Петър Петров

Никъде не съм казал, че ние сме нещо различно или напълно интегрирано в Западна Европа и либералната демокрация! Статията, която коментираме е посветена на друг проблем! Моето лично мнение е, че Европа никога няма да бъде една именно поради многото (икономически, културни, политически и пр.) регионални различия, които изключително трудно могат да бъдат преодолени. А проблеми с евроинтеграцията има не само на Балканите и не само в нашата махала!

- 16-09-2015|Златко

Вярно, Петре, не сте го казвали. Просто начините, по които описвате „ония там въшкари“ са толкова пълни с клишета, толкова изградени върху едно мислене, за което най-важното нещо е човек да не се чувства „последен по реда на кълване“, ами да има и още някой друг, дето да е по-долу, по-назад, по-долен от него… Та, тези начини са убийствено показателни за умонагласите на днешната българска „прогресивна интелигенция“. Мъчите се, мъчите, мъчите да бъдете европейци, па по някое време като го издухате нещо като това тук по-горе – направо човек да се чуди къде да се крие от срам. Ей това ни е всичката „европейскост“ за момента, така поне ми се вижда отдалеко…

- 16-09-2015|Петър Петров

Вменявате ми неща, които са си във вашите мисли!

- 17-09-2015|Ц.

Европа (не само Източна), като че ли изпуска шанса си да докаже, че може да живее принципите си. Това, което се случва в момента, е нежелание на Запада да организира приемането и интегрирането на бежанците. Хаосът, който виждаме, е породен от страх и егоизъм; до този момент сме свидетели на провал на Европейските правителства да влязат в ролята си на „власт.“ Сега е моментът Европа да покаже доколко е изградена на „християнски принципи“ (на „любов“), и доколко „секуларните институции“ оставени сами на себе си, са способни да произведат воля, която да надхвърля „здравия разум.“ Защото, да отвориш вратите към стотици хиляди чужди по култура хора, не само чужди, но и враждебни (в една малка, но смъртоносно опасна част), се изисква не просто „здрав разум,“ но и здрава вяра в правилността и успеха на доброто, въпреки цената…

- 20-09-2015|Алфонс 14-ти

Статията показва пълната обърканост на автора по темата.

Посочените емиграции от Източноевропейските страни първо са нищожни по брой в сравнение с милионите сегашни „бежанци“. Второ онези бяха наистина бедни, готови да приемат всяка работа в „новата“ си родина, докато новите са доста заможни: плащат хиляди на трафиканти и не приемат практически никаква работа, а чакат социални помощи. Онези активно се включваха в акции в подкрепа на демокрацията, а от новите няма нито един, който да иска да се включи в борбата срещу онези ужким, ги били изгонили от домовете им.

Редно ли е чужденци да ходят да се бият срещу враговете им, а те в това време да си избират къде да се излежават по богатите европейски държави.

Но най-важното е това, че новите емигранти се различават КОРЕННО от старите по възпитание, обичаи, нрави, етика и религия. Затова едните се интегрират лесно в новата среда, докато другите си остават изолирани като острови (гета), без да възприемат начина на живот, езика, културата и т.н. на приемащата страна. Когато това са малки групи, това не заплашва местния етнос, но в конкретния случай има истинско нашествие, съзнателно подкрепяно от определени радикални държави и кръгове.

А това вече е една сериозна заплаха за традиционно толерантните европейски народи, която може да доведе и до възраждане на тлеещата у някои индивиди ксенофобия. Но може би, именно това чакат някои политици, притиснати от техните международни ангажименти?

Нека автора само да се замисли защо Саудитска Арабия дава пари за 200 (!) нови джамии само в Германия? Как ще допринесе това за интеграцията на пришълците към местните нрави?

Спирам, защото имам чувството, че каквото и да пиша, Рупник си рупа…

- 21-09-2015|Алфонс 14-ти

Знаете ли за това предложение?

Ердоган поднови предложението си, отхвърляно от Запада, за създаване в Северна Сирия на буферна зона, предназначена да приеме бежанците, за да „се предостави помощ в тяхната собствена страна на тези, които чукат на вратата на Европа“.

www.monitor.bg/article? id=480373

Това е едно решение, което дава приемливо решение на проблема и със сигурност ще бъде приветствано от широките народни маси в цяла Европа. Пита се:

1/. Защо Запада го отхвърля (и кой по-конкретно се разбира под „Запада“)?,

2/. Защо медиите крият от обществеността този проект?

- 16-10-2015|Златко

Фейсбук, отново Фейсбук…

Zlatko Enev Нещо не виждам да се дискутира особено много новината за афганистанеца, застрелян на границата? Не ви ли е достатъчно важно, дами и господа? Или просто аз не знам къде да гледам?

Мигрант е застрелян на българо-турската граница – Mediapool.bg

Zlatko Enev В замяна на това – колективно възмущение под сурдинка срещу „накърняването на свещеното право на собственост“ в Бундесрепубликата (щото там изземват частни имоти, за да настаняват бежанците). Окончателно се отказвам от опити за разбиране. С вас май само „на война – като на война“. Тъй шъй тя, както изглежда…

Stefan Detchev Коментари има, но най-вече телешки възторг и искания да се награди убиеца.

Zlatko Enev Не мога да коментирам, че е сложно – очевидно! Но масовостта на цялата тази психоза, това отвръщане от Европа, това постоянно настояване за „различност“… Боже, каква идиотщина!

Anatoliy Nikolov Защо никой не си задава въпроса, защо бежанците са 50 мъже, здрави физически, без деца и жени? Доста смели при това! После идват и други въпроси, но те са за тези, които могат да видят, за останалите пътя за работа в хелзинкския комитет е открит…

Zlatko Enev Прочети това тука, ако ти остане време. Добре е да не забравяме, че довчера самите ние бяхме такива здрави физически мъже, дето прескачаха граници…

Хората зад заловените бройки|Акцент, Анализи, Коментар,…

MARGINALIA.BG|ОТ НЕУЮТЕН БЛОГ

Anatoliy Nikolov Има голяма разлика, бих казал огромна, между това, което е било с нас и това, което виждаме сега! А то ще се види, въпрос на време! Ще е късно! А комунизма, дошъл с решенията на регионалните парламенти в Хамбург и Бремен, да се конфискуват жилища и имоти на граждани с цел да се настаняват бежанци, напомня донякъде на недалечното минало в източния блок……Определено това не е моята Европа. Все пак виждането си е мое…и имам право на това!

Zlatko Enev Няма да споря. А що се отнася до „моята Европа“, дали тя ще ти признае правото да се считаш за част от нея – това все още е много, много неясна работа. Осем години са, нещата могат да се променят светкавично…

Anatoliy Nikolov Вижте, аз оцелявам 46 години в България, европеец по произход, приет(така да се каже) в обединена Европа преди 8 години. Всяка година си ходя свободно из тази Европа на екскурзии и по работа и се чувствам европеец, имам си и любим град – Виена. Доскоро. Ходили сте скоро там? Е Виена вече не е Виена. Надявам се, досещате се какво имам предвид. Така ще стане навсякъде. Идва смяна на ценностите.

Zlatko Enev А питате ли се някога какво ще се получи, ако се изпълни мечтата ви за затваряне на Европа? (Да ви подскажа: това означава, между другото, край на свободните екскурзии до Виена – както си беше и преди това; едва ли сте го забравили, не сте чак толкова млад). Защото наивността, с която заявявате „Виена вече не е същата“ говори единствено за това до каква степен не ви е ясно, че в очите не виенчани самият вие сте също такава напаст от Изтока, каквато са и хората, които отхвърляте сам. В това е най-голямата ирония на днешната българска ситуация според мен…

Anatoliy Nikolov Г-н Енев, аз като турист не демонстрирам нищо, нито друга религия, нито друг стил на поведение, а това, което видях на площада до „Св. Стефан“ беше грандиозна провокация и реклама на друга религия и други ценности в масов, огромен мащаб, а неодобрението не беше само в моите очи, колкото и да са наивни. Ще поживеем, ще видим, аз също не искам да споря с Вас, нека времето покаже, няма да чакаме много.

Zlatko Enev Простете, господин Николов, позволете ми да не се съглася с това, което казвате. Вашите „ценности“ са като минимум също толкова несъвместими с ценностите на Съюза, в който членува страната ви, колкото и ония, които приписвате на хората, за които в момента говори целият свят. Единствената разлика е в това, че вие ги заявявате открито, докато в огромната част от случаите с „онези хора“, те изглежда са готови да се променят и приемат „Европа“. За разлика от вас аз живея в центъра на Европа, ежедневно заобиколен от такива и подобни на тях хора (кратка информация: ако наоколо нямаше турски магазини, в неделя не бих могъл да си купя хляб).

Така че говоря от опит, мисля…

Zlatko Enev И, да пази Господ всинца ни от „смяната на ценностите“, за която говорите. Нея вече сме я преживявали – всъщност ние двамата с вас, като българи, не познаваме нищо друго, за разлика от „Европа“. Затворено общество, всеки за себе си, страх, омраза и липса на обмен между културите. Какво друго беше комунизмът, ако не точно ТОВА, господин Николов?

Anatoliy Nikolov Дано всичко да стане мирно и тихо, амин!

Зад кулисите на бежанската криза

Автор(и): Дахер Дахер, Димитър Панайотов

Преди две години проведох интервю с българския сириец Дахер Дахер – известен книжен блогър, български учен и човек с огромни знания по въпросите в Близкия Изток и най-вече Сирия, където живее голяма част от семейството му. Тогава интервюто беше прочетено от над 100 000 души. Това беше голяма изненада, но според мен популярността му се дължеше на факта, че беше изключително лично и откровено. Кратко, ясно и ударно –обясняваше елементарни и основни въпроси с прост и достъпен език. Даваше контекст и отговори на основни неща, които бяха нужни, за да се разбере същността на проблема. То имаше бомбастичното заглавие „Истината за конфликта в Сирия“ не защото претендира за абсолютна обективност, истинност и едностранчивост на гледната точка – то се казва така, защото това е и името на един от блоговете на Дахер Дахер –https://trueaboutsyria.wordpress.com. Преди няколко дни интервюто внезапно започна отново да се разпространява в интернет. Това е страхотно, но и двамата с Дахер смятаме, че днес има съвсем нови фактори, случили са се множество неща и отпреди 2 години е изтекла много вода. Затова, заради засиления интерес и вашето желание, ви представяме втората част на нашето интервю. Отново откровено и обясняващо уж основни въпроси, чиито отговори обаче трудно ще намерите другаде.

Димитър Панайотов: Здравей отново, Дахер. Преди 2 години с теб проведохме интервю за тогавашния конфликт в Сирия. Какво се промени в страната от тогава?

Дахер Дахер: Знаеш ли, през последните няколко дни ме посрещат много колеги в работата, приятели, роднини, сирийци, живеещи в България, и ми казват: „Хей, прочетох онова интервю с теб, съгласен съм с нещата, които казваш там“. Аз се чудех за кое интервю, а се оказа онова, което ти взе преди две години.Покрай бежанската криза то скочи и пак почна да се пуска по интернет, а и мисля, че предимно сирийци в България го разпространяваха във Фейсбук. Никой дори не забеляза, че то всъщност бе взето преди 2 години. Всеки си мислеше, че е ново. Това не само показва, че нищо не се е променило оттогава насам, но и че много от мъглата, която медиите нарочно спускаха над Сирия, взе да се разсейва. Съотношението е същото. Сирийската опозиция в България по онова време например още опяваше как в Сирия нямало терористи и ислямисти, а малко по-късно неловко признаваше: „добре, де, има, ама те са малко и Свободната армия се бие с тях“. По-късно самите те се чудеха какво да измислят, когато всичко взе да излиза наяве. Дори говорител на Пентагона призна, че едва 1% от териториите са под контрола на „умерените“ бунтовници, а останалото е под контрола на ИД или подобните. Винаги съм искал да извадя карта на Сирия и да накарам някой от многознайковците от опозицията да ми отговори на следния въпрос: „Посочете ми един християнски град или село, което да е оцеляло в областите, в които Свободната армия или ислямистите (забележете как винаги вървят заедно тези понятия) са поели контрол“. Понеже те гузно няма да отговорят, аз ще ви кажа. НУЛА. Над 40 християнски селища бяха унищожени. Не искам дори да споменавам за кюрди, друзи, алауити и т.н. Толкова за толерантността на „бунтовниците“. Затова, който смята, че говоря измислици, го призовавам на облог. Предимно това се отнася за големите медии, Американското посолство, Френското и Германското посолство и техните посланици. Нека съберем екип, който да отиде в Сирия и да предава онлайн, т.е. директно, без цензура всички действия, и да обиколим всички християнски градове (останали), и да попитаме хората там какво всъщност се случва, ако трябва един по един. Да видим кой осигурява храна, вода, ток и кой разрушава църквите, коли, беси, убива. Да видим дали някой от тези институции ще има топките да се хване на този облог, да заложат имуществата си и дали ще се организира такова нещо. И от какво ги е страх? От истината ли?

От какво всъщност бягат хората?

От смъртта.

Това, което ми прави поне на мен впечатление, е, че много по-голяма част от сирийските бежанци идват от райони, където властват бунтовниците, и много по-малко от районите, където все още държавата има контрол. Неслучайно повечето бежанци са от северна и източна Сирия, от градове като Алепо, Идлеб, Кобане, Дер Езор. Хората бягат много повече от ислямистите, от наемниците, вкарани в Сирия.

Според теб какво е решението на тази криза и възможно ли е то да се случи?

Ситуацията е повече от комплицирана. По-скоро няма решение. Докато не спрат въоръжаването на т.нар. бунтовници и вкарването на джихадисти, положението няма да се оправи. Някой ще наложи ли санкции примерно на Катар? Не. Тогава ситуацията няма как и да се оправи.

Някои хора говорят за идването на бежанци едва ли не като конспирация за ислямизация, сеене на хаос и т.н. Има ли от какво да се страхуват гражданите на ЕС?

Страховете са обясними. Нека не се заблуждаваме. Не е толкова лесно, а и не бива да се действа така лековато и да се допускат без контрол всякакви бежанци. Хората, които се изправят и като празноглави манекенки, спечелили Мис Свят, пърхат мигли по телевизията, заявявайки, че искат да спасят света и да донесат мир, са хора с политически амбиции. Хора, които искат да се възползват и да трупат морални точки пред обществото, чрез които да изградят жалката си кариера.

Давам за пример лагера за бежанци до НБУ. Там доскоро имах познат от града на баща ми – Махарде, сега успяхме да го уредим в Русе. Той беше в този лагер приблизително месец, а условията там са покъртително мизерни. Та, той ми каза, че от 700 бежанци едва 10-15 са били сирийци. Само че защо се представят като сирийски бежанци? Защо по медиите се насажда, че това са сирийци, като едва шепа от тях са такива? Един сириец, прекарал почти целия си живот в Сирия, моментално би разпознал по акцента кой от коя област е и дали въобще е сириец.

Това съотношение не е по-различно и в Европа. Влизат всякакви и се представят за сирийци, а не са. Вече излязоха снимките и профилите на известни главорези и терористи. Като например Ахмад Абд Алкарим, лидер на Ахрар Ал-Форат, група известна с убийства и кланета, най-вече над християни. В момента е бежанец в Германия и си пуска снимки оттам. Същото се отнася за Ибрахим Ал-Абд от Ал-Нусра, намиращ се в Дания. Снимките обиколиха Фейсбук. Това са хора, обучени да убиват. Нека не се заблуждаваме от трогателни снимки и прочие. Страховете на хората са оправдани.

Един друг въпрос изниква пред европейците. Колко са бежанските лагери в най-богатите арабски страни като Саудитска Арабия, Катар, Кувейт, Бахрейн, ОАЕ? НУЛА! Страните, които дружно финансират същите тези радикални групировки, заради които хората в Сирия бягат панически, най-лицемерно обвиняват Европа в расизъм!

Нещо друго за отбелязване. Атентатът в офиса на Шарли Ебдо беше много показателен. Не заради деянието, а заради извършителите. Това са хора, родени и израснали във Франция, те са второ-трето поколение французи. Родителите на тези момчета по никакъв начин не са радикални. Този проблем може да се роди и с бежанците в момента. Да, родителите може и да са благодарни на страната-приемник. Но без да знаят език, без да са образовани доста от тях, те автоматично и съвсем естествено ще заемат ниските прослойки на обществото и на работническата класа, ще се обособят в гета и в крайна сметка много лесно децата им, израснали в свободна среда, бързо ще се разбунтуват срещу социалния им статус и ще намерят отдушник в различието им, в религията, а страни като вече споменатата тумба от персийския залив само това и чакат. Ще се появят и крайно десни формации, които допълнително ще ескалират напрежението и взаимно двете страни ще нарастват.

Има обаче много хора, които просто не заслужават съдбата си. Има семейства, които са загубили всичко постигнато и се опитват да оцелеят, да преживеят. Честни, добри хора, изпаднали в голяма беда. Сигурен съм, че те ще се интегрират. Познавам много такива. Светските сирийци биха се интегрирали лесно, голяма част имат професии и са образовани. Християните моментално биха се интегрирали. При това ще са вечно благодарни. Кюрдите са много слабо религиозни. Има огромна светска маса в Сирия от сунити, алауити, друзи. Те не заслужават това. А те са сред най-пострадалите. Трябва да се помага на тях, а не на хора, които не го заслужават. Точно тези, които все още смятат, че жените задължително да са с абаи и бурки, и искат шериат – на тях мога да им посоча С. Арабия. Да си ходят там. Това мислене не е съвместимо с европейските стандарти. Трябва да разберат, че именно това мислене ги е докарало дотам, че бягат от собствената си страна.

Ако войната приключи, тези бежанци ще се върнат ли по домовете си?

Част от тях да, други – не. В тази ситуация по-скоро не. Дори да свърши войната, проблемите няма да са разрешени. Една разрушена държава ще се възстановява дълго. Но искам да кажа, че сирийците са изключително привързани към страната си. Много хора работят в чужбина, но лятото, през ваканциите, винаги се връщат.

Имаш много приятели и роднини от Сирия – според теб как биха реагирали твоите съграждани, ако полюсите бяха обърнати и ако Сирия беше залята с военни бежанци от Европа?

Сирийците приеха бежанците-черкези през 1839 г., Сирия приюти и спаси стотици хиляди арменци, гърци и сириани от геноцида, извършен от Османската империя през 1915. Сирия прие палестинските бежанци през 1948 и 1967. Сирийците приеха кувейтските бежанци през 1990, ливанските бежанци през 1996 и 2006, прие и над два милиона, забележете – два милиона, иракски бежанци, като спаси над половин милион иракски християни буквално от линч. Сирия беше пример за толерантност. Беше единствената светска арабска страна. Християнските празници бяха официални национални редом с мюсюлманските. Точно поради тази причина почти половината от населението на Сирия е съставено от етнически или религиозни малцинства (християни араби, сириани/арамейци, арменци, друзи, алауити, черкези, палестинци, тюркмени, бедуини, исмаили, кюрди, язиди и т.н.). Виж в какво я превърнаха.

Нека хората не забравят това. Сирийците не го заслужават. Затова ми е мъчно как тълпи от Африка и Азия се представят за сирийци и взимат помощи за сметка на истинските сирийци. Да, може би и на тях им е трудно.

А кои са положителните неща (ако има такива) от цялата тази бежанска криза – могат ли да се интегрират успешно бежанците в Западния свят и вместо да го дръпнат назад – да направят точно обратното и да симулират икономиката?

Положително нещо може да се случи само при условие, че арабските страни извлекат поуки и наистина променят мисленето си. Защото дълги години арабските страни се управляваха грешно. Къде се постиженията в науката, в техниката? Начинът на мислене беше грешен. Арабската култура достига своя връх при абисините, когато Багдад е бил световен културен и научен център, всичко се инвестирало в наука, събирали са се всички познания, които е имало. Арабите са били на върха. А днес няма нищо или, както се шегуваше един арабски комик, след нулата арабите измислили цели редици кръгли нули. Огромен прираст на населението при ниско ниво на образование. Разбира се, че ще се появят безработица и социално напрежение, на преден план ще излязат религиозни, етнически и политически сблъсъци като отдушник на тягостна среда. Фактът, че хората бягат в Европейските страни, а не в богатите арабски кралства, трябва да покаже на арабите, че демокрацията, светското управление, инвестициите в култура, наука и иновации е правилният път. А не да се налага религиозен фашизъм и политически контрол.

На какво според теб се дължи огромният скептицизъм, понякога дори омраза, на обикновените граждани към бежанците? Ако можеше да направиш изявление и да призовеш всички българи към нещо, какво щеше да е то?

На политическа демагогия и сметкаджийство. Преди време по ТВ каналите се тиражираше информацията, че всеки бежанец струва на държавата 1100 лева месечно. Разбираемо е един пенсионер, който живее като клошар със 150 лв. пенсия, да размаха пръст и да е бесен.

Но как така 1100 лева? Ако имаме едно четиричленно семейство бежанци, то тогава те биха получавали 4400 лв. И биха си наели апартамент в петзвезден хотел покрай морето и биха живели като бохеми. А в действителност бежанците получават (поне доколкото знам) 60 лева месечно и живеят в бунак сред хлебарки и смрадливки. От тези разминавания между реалния и виртуалния свят можем да направим само един извод. Или някой прибира остатъка в джоба си, или някой се опитва да пренасочи вниманието и напрежението от политическата сцена към някоя друга жертва. Аз лично бих се притеснявал повече от политици, отколкото от бежанци. Политиците са тези, които биха прибирали в джобовете си европейските помощи, те са тези, които биха спечелили от ескалация на напрежението.

Всъщност нито един бежанец не желае да остане дори месец в България, на страната се гледа като на междинна спирка към Европа, най-вече към социално уредени страни като Швеция, Германия и Дания.

Иначе не съм политик, за да призовавам. Нека хората сами да преценят на кого да помагат или – дали въобще да помагат след всичко казано дотук. Различни хора, различни възприятия към света. Хората си имат достатъчно проблеми, за да се занимават със Сирия като цяло.

Бих призовал БНТ и посланиците да приемат облога, който споменах в началото на интервюто, но какъв е смисълът? Медиите затова са създадени, за да контролират и комерсиализират информацията, а политиците – да представят икономическите си интереси като обществено полезни деяния. Бих призовал оръжейните заводи да не търгуват със Саудитска Арабия, защото всичко ще отива за радикалистите в Сирия, а те убиват невинни. Един куршум струва стотинки, а може да отнеме човешки живот. Но какъв е смисълът – оръжейните заводи са направени, за да продават смърт.

Дахер Фарид Дахер е сириец, който живее в България. Дахер е на 31 години, работи в БАН и живее в София. В момента е един от най-популярните книжни блогъри у нас. В същото време поддържа друг, отново изключително популярен, хумористичен блог за „нещата от живота“ и кино. Третият му блог се казва „Истината за Сирия“. Там Дахер публикува статии по темата на английски и български език.

Коментари (18)

- 20-09-2015|сухи

„Сирийски бежанец от Алжир се сбил със сирийски бежанец от Гана, понеже сирийски бежанец от Афганистан продал опиум на сирийски бежанец от Мали, а сирийски бежанец от Габон успял да открадне дрогата и парите и избягал. Оказало се, че сирийският бежанец от Алжир и сирийският бежанец от Габон са братя и са сирийски бежанци от Мароко.“

- 20-09-2015|Марги Денчева

Бог е дарил слово на всичко: на ветрове и птици; на мъдреци и слабоумни; на прохладни оазиси и сухи пустини. Ах, сухи ми, Сухи, имаш късмет, че Бог обича всички.

- 20-09-2015|Николай Аретов

„абисините“ (??),

Вероятно „абасиди“, но грешката подрива доверието и в двамата говорещи, че и в препредаващите разговора

.

- 20-09-2015|Златко

И какво, авторът е използвал некоректно обозначение, което може да бъде израз на много неща – от недостатъчни познания до лоша памет (от която, мисля, страдаме в една или друга степен всички). Виж, склонността да се поставя под съмнение ЦЯЛОТО съдържание на един подобен разговор, въз основа на една сбъркана дума – това вече е не на шега заявление. Заявление за определен мисловен и личностен формат, Николай. И това го правиш не за първи път, колкото и рядко да се обаждаш…

(А инак, абсолютно вярно – аз ПОВЕЧЕ от често чета нещата, които публикувам тук, по диагонал. Преценявам най-вече въз основа на интуиция, от няколко захапвания тук-там, дали текстът подхожда към цялостното усещане за сайта, философията и мирогледа, които представям и защищавам – не само тук. Че в такъв подход ще има множество грешки ТОЧНО от този вид – недопрочетени, недокоригирани текстове – това, честно казано, ме вълнува долу-горе колкото ланшния сняг.)

- 20-09-2015|баба пенсионерка

От последните събития на стария континент става ясно, че

„християнският“ клуб ЕС не може да се справи със създалата се геополитическа ситуация.“Сирийците“ от Азия и Африка искат европейския икономически стандарт и ползите от него, но не и европ. Цивилизация. Напротив. Искат да я нагаждат към собствената си философия.Европейските лидери спят зимен сън, ангажирани с финансови игрички, а в това време се готви ново преселение на народите. От историята знаем, какво се случва при задвижването на големи човешки маси, в условията на тотална разруха.Докато хората от Сирия бягат от смъртта, заедно с тях в Европа ще влязат /една голяма част ще да са вече тук/радетели на Новия ред с ислямски привкус.Европа е влязла вече в своя залез.Той може да продължи 50 -100 и повече години, а може и по-малко.Мисля, че голяма част от европейците заедно с лидерите си не осъзнават драматизма на ситуацията. Наистина ли мислят, че с построяването на паянтови ПАРМАКЛЪЦИ по границите ще решат въпроса с миграцията?

- 20-09-2015|Златко

Посрещате всичко на рога, а искате да ви носят на ръчички, сладури със сладури такива! Е, няма как да ви носят на нещо друго, освен на рога, милички. Това просто не съответства на никаква мяра за справедливост, човешка или нам ква друга…

- 20-09-2015|баба пенсионерка

Европа реагира инфантилно.Строи нови стени. Мисля, че това НЕ е решение.Както не е решение да се лекува симптома, а причината да бъде оставена непокътната.Преди време Съвета за нац. сигурност в България реши да огради границата с Турция. Много бързали и фирмата изпълнител взе поръчката без търг.СТЕНИТЕ могат единствено да ни върнат назад.Паянтови пармаклъци. Това са стените./ Май не понасяш друго мнение, освен твоето./

P.S. Никой никога не ме е носил на ръчички, останах в България, както много мои приятели – оптимисти, които смятаха, че могат да живеят и работят нормално тук.“Спасиха“ се в чужбина тези, които не вярваха в промяната. И бяха прави. Тя не се състоя…

- 20-09-2015|Златко

Не бързай да определяш мнението си като „всичко друго освен…“ Има много други (видове) мнения. Плюс това се получи напълно случайно, че коментарът ми се появи точно след твоя, макар че беше отправен към незнайния тукашен читател, пардон, воин..

- 20-09-2015|Дахер

Г-н Николай Аретов, понеже ме помолиха да направя коментар относно „абисините“, така го написах, защото на арабски е العباسيون, т.е. Ал-А‘басиюН, на фусха, или на разговорен е Ал-А‘басииН. По-същата причина наричам сирийския език (не, не арабски, а езикът, който се говорел преди това) СИРИАНСКИ, понеже на арабски е сириан, а не използвам безумното сирски език. Знам, че на английски също е с „Д“, но предпочетох по-арабското звучене.

- 20-09-2015|Златко

От своя страна моля за извинение, че автоматично допуснах възможността за грешка (не познавам автора, за което много съжалявам). Моите поздравления, във всеки случай!

- 21-09-2015|Николай Аретов

Текстът е на български. В този език май няма дума „абисини“, тя прилича на „абисинци“, което е доста подвеждащо. А „абасиди /Абасиди“ е утвърдена и сравнително широко използвано име.

- 21-09-2015|Гост

„Умният“ сириец е поредната комунистическа манипулация

Добре манипулиран материал на 100 годишен комунист, този път излязъл от устата на много „умен сириец“. „Умният“ сириец е не повече от проЗ тодорживоковски комунист и неговото копие- режима на Асад, който лъже бамбашката и съзнателно не вижда, че от бомбите на Асад умират не само християни, но и мюсюлмани и са бомбандирани не само християнски църкви, но и джамии.

Комунистът, чийто враг беше преди капитализма, след като стана едър капиталист, остана без „враг“. Ама нали трябва да има непременно враг и го измисли- този път врагът му стана „исляма“ и „ислямската държава“ вещае по путиновски „апокалипсиси“, „религиозни войни“, „ислямска цивилизационна експанзия “, „срутване на Европа“.

Що не виждаме от „умния“ сириец да говори за ролята на Путин в тази война, който въоръжава Асад и го закриля? Даже сега и войска изпрати в Сирия и призова по сталиновски тертип руските войници „да умират за родината“ ´А те горките са мислили, че ги изпраща в Донбас и като разбрали, че са пращани в Сирия да подсилват фронта на Асад, се разразил най-големия скандал в Русия от 20 години насам.

Главният проблем за бежанската война е войната в Сирия водена от посткомунистичския фашистки и сатрапски режим на Асад, същия като на Кадафи. Но нашия комунист не вижда сатрапското в техните режими, а продължава да плаче за Асад и Кадафи и ги нарича“легални ръководители“, понеже не могат да видят, че Асад, Кадафи и подобни стоят на власт от 50 години като техния Тодор Живков добрали се до властта с най-недемократични методи.

В Сирия се надпреварват САЩ и Русия да делят оръжейните пазари и въоръжават всички страни в конфликта, като с това съзнателно разпалват войната. И никой от тях няма намерение да сваля Асад, а прехвърля тежестта на бежанската вълна към Европа.

ЕС не е политически, нито военен съюз, а само икономически. Той даже няма своя отбранителна система, тепърва изгражда такава. НАТО вече не е нападателен военен съюз, а прекратява външните си мисии и се трансформира само в отбранителен, като се прехвърля да изгражда отбранителната система на ЕС.

Най- много от войната в Сирия се облажва Путин, който цели да създаде хаос и паника в Европа. До сега Русия не е приела нито един бежанец, даже ги препраща с кораби към скандинавските страни.

Сега не можем да говорим за цивилизационна експанзия на мюсюлмани към Европа! Това може да се роди само в главата на наш комунист, стоящ с мисленето си в 60-те години на миналия век.

Каква цивилизационна експанзия може да направи ислямската цивилизация с 5 века изостанала от християнската? Ислямската цивилизация е „питомното“, християнската е „дивото“. Няма в човешката история случай, в който някой да е заменил питомното с дивото. При това западноевропейците са правови държави, в които и мюсюлмани и християни са еднакво равни пред закона.

Също са и истински демокрации и упражняват главния принцип на демокрацията- мнозинството налага волята си на малцинството. Да напомня също, че мюсюлманите са не повече от 10 % и никой няма да позволи да станат мнозинство. Западноевропейците не са с комунистическо мислене без разбиране за демокрация и правова държава, те знаят добре действат с принципите и лостовете на демокрацията и нейната правова държава.

ИД е освободителната армия на сирийците от фашисткия ретрограден и корумпиран до зъби режим на Асад. Арабската революция срещу тоталитарните, сатрапски и авторитарни режими владеещи Близкия Изток продължава. Хората там вече не ги искат.

Това, че са я нарекли „Ислямска държава“ идва от факта, че всяко народноосвободително движение се вкопчва в местната културна традиция. А тя е исляма, който е в основа на тяхната цивилизация. Не беше ли нашето хайдушко движение по време на Възраждането вкопчено в нашата традиционна и основна религия – православието- основа на нашата християнска цивилизация?

Но ИД не е радикален ислям!

Друг е въпросът, че ислямът не е реформиран, стои в 13 век на християнската религия, за това и тяхната цивилизация е изостанала с 5 века от християнската.

Но непрекъснатите войни подклаждани от САЩ в Близкия изток, а сега и от Путинова Русия, спират всички опити за реформация и ги блъскат към консервативни пътища, вкопчени в културната си традиция от преди 5 века.

ИД се бори както срещу АСАД, така и срещу въоръжаващите го- САЩ и Путинова Русия.

До кога тези комунисти ще ни манипулират и направляват живота? Вече си мисля, че когато последния путиновски комунист умре в тази наша клета разорана от тях родина, тогава ще имаме нормални медии и право да градим свободно и демократично бъдеще с правова държава!

Или както бе казал Димитър Талев „Последният комунист на планетата ще умре в България“.

Дора Апостолова

- 21-09-2015|Златко

Сега, може и да си помислите, че ви задявам нещо, но днес на гости ми е един сириец (при мен е така – непрекъснато идват и си отиват хора от цял свят – от това живея всъщност). Та, проведох значи сутринта в разговор с човека. Образован, млад, светски човек. Лекар-кардиолог, завършил е университета в Дамаск, след това е практикувал там пет години. Неволята учи – за шест месеца е научил немски език и си е взел приравнителните изпити тук в Германия, вече има и работно място. Долу-горе същата работа като с нашите млади специалисти, които по правило също се ориентират и адаптират изключително бързо.

Много интересно ми беше да чуя някоя и друга приказка от първа ръка, макар че той има трудности при чак толкова продължителни и нелесни теми като войната, причините, последствията, великите сили и прочие. Важното беше обаче, че си говорихме като нормални хора, с взаимно уважение и разбиране, с добро приятелско чувство. И така. Разправям му аз за това как моите мили сънародници – до вчера самите те голодранци и просители за европейска милост – днес са настръхнали срещу всичко „чуждо“ и искат да бъдат по-католици и от папата. А той само маха с глава тъжно и вика, „Такива са хората, за жалост. Такива са хората“. Аз пък, с моята си гневлива и бърза на обиди уста, добавям разни по-други приказки, дето не искам да ги цитирам тук.

И все пак ми стана едно такова хубаво. Хей, вече не ми е чак толкова далечно и чуждо всичко това, все пак се докоснах до нещичко на живо. Ха дано съм попораснал малко. Такава поне е надеждицата…

- 23-09-2015|Златко

Ето тук историята на един друг важен човек от сирийски произход в България. Руслан Трад, един от най-последователните активисти в българското културно и политическо пространство от момента…

- 18-10-2015|Daher

Аретов, в българския език няма половината арабски букви и затова дори не мога да си напиша правилно името, и всички ми го изговарят погрешно. Но ако искаш да се изкараш по-голям специалист, давай. То и официалното название на старосирийски е сирски език, вместо сириански, но аз нищо не мога да направя, тъй като някой умник го е наложил така. На арабски е А‘басиин и на мен ми идва отвътре да го напиша така. Но както гледам всички станахте турбоспециалисти по сирийска история.

Г-жо Апостолова, ще викаш на баба си комунистка. Самият факт, че смяташ ИД за освободителна армия, при условие, че там няма сирийци, а докарани маймуни от всякъде, е достоен да бъдете избрана за кралица на глупаците.

Златко, Руслан Трад го познавам, и е един лицемер, който нищо не знае за Сирия. Преди време аз му поправих грешката в неговия блог – смяташе алауитите за християни. Беше написал, че Сирия се управлява от християните алауити, а след моята намеса го поправи на „Сирия се управлява от християните и алауитите. Той е бил 15 дена в Сирия като турист, не знае да каже една дума на арабски правилно, а баща му го хрантутеше като получаваше огромна заплата (за бг стандартите) в…Сирийското посолство. Преди време представи мюсюлмански градове за християнски, и разправяше че видиш ли ние християните сме били бомбардирани от Асад. Пълен палячо, който си измисляше глупост след глупост. Сигурно от 10-те най големи глупости за Сирия (сред които и това че алауитите са били 700,000, а те са над 2,5 милиона в Сирия) поне 7 са на Руслан Трад

- 18-10-2015|Златко

Айде, викам, да е за последно, че аман от българи-кавгаджии, сега и сирйци-кавгаджии, сложно, нали разбираш? Автор си, тоя коментар го пускам, но не ми става много хубаво от тона и всичко…

- 21-10-2015|Daher

Златко, защо да съм аз кавгаджия? Как да се отнасям с безумни коментари като тази на Дора не-знам-каква-си? Що за изрод може да обяви ИД за национално-освободителна армия? Знаеш ли колко мои роднини, познати и приятели бяха заклани от ИД и Ал-Нусра? Дори хора от опозицията ще се изплюят върху лицето ѝ за този коментар. Много е лесно така да се говори абсолютно ехидно и безскрупулно, безотговорно, жестоко и нагло от някаква, която дори не знае да намери два града в Сирия на картата. Това само показва абсолютното безхаберие на хората спрямо това какво се случва в Сирия, но затова имат вина и медиите.

Никой не споменава християните. В предаването „Вяра и общество“ беше се изтипосала някаква госпожа, която се представяше за сирийка-християнка, а беше от смесен брак с баща-мюсюлманин и майка българка. И разбира се обясняваше, че на християните нищо им нямало на християните… Познавам десетки семейства сирийци-християни в България, които просто погнусени от този холокост спрямо християните в Сирия, на практика наследници а най-старите християни в света.

Заради такива сеирджии като Дора еди-каква-си и заради професори по сирийска история като Николай-еди-какъв-си, в Сирия абсолютно безшумно се извършва геноцид над християни, алауити и кюрди, над арменци, друзи, черкези, язиди и светско настроени хора, независимо дали са сунити и шиити. Без никакви последствия се разрушават паметници като Афамия, Палмира, Крак де Шевалие, Басра и т.н.

Това не е война между Асад и сирийци. Това е война между сирийци и салафити/уахабити.

- 22-10-2015|Златко

Прощавай, Дахер!

Криза на доверието

Автор(и): Даниел Смилов

Бежанците и популизмът

Кризата в Европа е криза на доверието в политиката – убедеността, че чрез колективни действия животът на всички може да се подобри. А политиката умира без идея за общото благо, без вяра от страна на хората, че управлението работи не само в свой собствен интерес. Още Аристотел е дал тази дефиниция за политическото и тя е все още валидна: ако дадено управление не обслужва общия интерес, то е фундаментално сбъркано, порочно. Днес бихме казали корумпирано.

Бежанците ясно демонстрираха разклатената вяра на европейците в политическите им институции и на национално, и на наднационално ниво. На пръв поглед, проблемът не е нито нерешим, нито толкова тежък. Няколко стотици хиляди бежанци трябва да бъдат приети от европейските държави от хуманитарни, а и от чисто егоистични съображения. Хуманитарните са ясни – задължението да се помогне на хора в беда, което би трябвало само по себе си да е достатъчно като рационален аргумент. Особено за европейците, които се кълнат в идеалите на Просвещението и в християнското милосърдие. Егоистичните мотиви са, че струпването на огромни маси бежанци в съседни на ЕС страни – като Турция, както и в периферни държави членки – като Гърция и Италия, е бомба със закъснител, която в един момент ще избухне. А тогава от криза можем да преминем към катастрофа.

Решението също е ясно. Задължителна част от него – наред с възможни военни мерки – е обща схема за действие, която комбинира правила за контрол на границите, регистрация, отсяване на бежанци от икономически мигранти, задължителното им разпределение по страни и т.н. Германия, като разполагаща с най-много ресурси, се ангажира да поеме и най-голямата тежест. Това съобщение обаче беше разчетено като знак за другите да отворят границите, за да могат бежанците да стигнат до Германия. Потоците от хора уплашиха първо транзитните държави, а после и самите германски власти признаха, че са били неподготвени. И започна верижно затваряне на граници, което вече достигна Хърватия. Унгария пък надмина всички с грозни спектакли със сълзотворен газ и водни оръдия. Проблемът е обаче, че Гърция не може да затвори границите си, защото има огромно крайбрежие. Ако Турция пък ги затвори, всички заедно ставаме съучастници в убийствата на Ислямска държава – ни повече, ни по-малко.

В този смисъл затварянето на границите и Орбановите стени и водни (засега) оръдия не са решение – те са отлагане на решението, което все пак – надявам се – ще бъде взето. Но подобно паникьорство, което има опасност да се превърне в сериозен колективен провал, се случва за втори път в рамките на годината (а тя още не е изтекла). Първият беше кризата в еврозоната с гръцкия дълг. Отново – по една или друга причина – до очевидното общоевропейско решение се стигна много трудно и направо болезнено. При кризата с бежанците истерията, която се раздухва, е още по-голяма. Медиите са пълни с катастрофични сцени от библейски характер, говори се за „преселение на народите“, очакват се „тълпи и орди“, които ще променят начина ни на живот и „идентичността“ на Европа. Размива се и границата между терористи и бежанци („защо са само млади мъже без жени и деца?“), правят се „изчисления“, че вълната ще достигне сто милиона (а защо да не ги закръглим на милиард направо?!) и пр. Всичко това е признак на паника и страх, на който, както знаем, очите са му големи.

Този страх може би е нормална обществена реакция в нова и непозната ситуация. Но проблемът е, че той издава и се храни от едно базово недоверие в политическите структури, с които разполагаме. А това недоверие е системно, структурно – не е продукт просто на сегашната ситуация. И то се отнася както до наднационалните институции на ЕС, така и до националнитеполитически органи. И особено парламентите и политическите партии.

Европейците като че ли свикнаха да живеят с тези ниски нива на доверие в политическото. Тези нива започнаха са се приемат за черта на живота в „късната модерност“. Различни обяснения са давани за корените на това недоверие. Професор Хартмут Роза беше тази седмица в София, за да представи книгата си „Ускоряване“.[136] В нея той изследва социално-политическите последици от едно налагащо се усещане за „ускоряване“ на живота на хората, за непрестанна надпревара с времето с цел на постигане на все повече и повече. За да остане същият, за да се запази, модерният човек трябва да е все по-бърз и ефективен, да насища дните си с все повече и повече дейности. Изискванията към политиците са подобни – те трябва да гарантират един непрекъснат растеж и възход, който никога не е достатъчен. В този смисъл и базовото отношение към тях е перманентно разочарование и недоверие. И става така, че колкото българите, толкова и англичаните – да речем – са разочаровани от своя „политически елит“.

Доверие в партии/парламент, Евробарометър 76, 2011 г.

Страна

Доверие

Недоверие

Не знам

ЕС

14/27

81/66

5/7

България

14/25

76/66

10/9

Естония

20/40

75/57

5/3

Румъния

8/9

86/83

6/8

Полша

18/25

78/68

6/7

Чехия

9/11

88/87

3/2

Словакия

16/25

81/71

3/4

Унгария

15/28

80/66

5/6

Гърция

5/12

94/86

1/2

Австрия

30/46

64/47

6/7

Германия

15/42

78/51

7/7

Великобритания

11/24

86/70

3/6

„Ускорението“ може би наистина е заложено в модерността със самата идея за конкуренция. Ако допуснем, че егоистичното желание да си по-добре от другите може да се превърне в основа за добре функциониращо общество (както Адам Смит е смятал), надпреварата, непрекъснатото желание да си по-известен, по-успешен, по-богат се превръщат в универсален идеал. Този идеал стига до собствените си парадокси: ставаме свидетели как бежанци и мигранти не искат да са просто в Европа, а държат да са в най-богата ѝ част, като Германия, Швеция и Норвегия. От тази гледна точка, те са толкова модерни, колкото и гражданите на самата Европа.

Друг парадокс на тази нагласа за състезателност и конкуренция ни дават възприятията за собствените възможности на модерния човек. В САЩ, например, огромна част от населението смята, че има шанс да попадне сред най-богатите. 60% мислят, че ако работят здраво, ще се издигнат до тях. Като цяло, модерният човек надценява възможностите си за социална мобилност и шансовете си да се окаже по-способен и умен от останалите. Проучвания системно показват, че около една трета от интервюираните инженери (да речем) смятат, че са сред горните 5% в своята професия, 60% от хората смятат, че са по-добри от средния шофьор и т.н.[137]

Тук идваме до темата със съвременния популизъм, който обслужва това самонадценяване на модерния човек. Популистът е този, който разпалва подобни грешни самооценки, който се носи на вълната на патологично обществено самочувствие и свързаните с него страхове. Посланието на популистът е: „Вие ще се справите, вие ще постигнете американската, европейската и т.н. мечта, но за целта трябва да се разтоварите от ангажименти към изоставащите, към тези, които ви дърпат назад“. Те може да са мигранти, бежанци, национални и религиозни малцинства, полски водопроводчици, българи и румънци, роми, просто мързеливи и неамбициозни и т.н. Популистката политика – в този смисъл – е политика на самоограничаване на политическото и на изключване на групи хора от калкулацията на „общия интерес“.

Кас Муде дефинира популизма като идеология, която противопоставя хората на корумпирания елит. Но тази дефиниция е непълна, защото тя изпуска „свиването“ на обхвата на публичните институции само до интересите на „конкурентната“ и „състезателната“ част от модерните общества, свиване, което е конститутивно за модерните форми на популизъм. Така стават възможни феномени като „Чаената партия“ и Доналд Тръмп в САЩ, за които популизмът няма никакви еманципаторски амбиции. Политиката не цели да „включва“ нови групи, а напротив, да „изключва“ – имигрантите – или да свива обхвата си до най-продуктивната и конкурентна група (като отрича универсалната здравна застраховка, например).

В Европа този вид популизъм има много и разнообразни форми. При кризата с бежанците ставаме свидетели на едно от най-грозните му лица. Но почвата за настоящата паника е подготвена отпреди. Европейците живеят в непрекъснат страх, че стават неконкурентно способни спрямо Китай, БРИК и т.н., или че се товарят с „непосилни“ разходи за изоставачи като тези от Балканите или Полша. Ето най-пресните примери само от тази година:

– Успехът на Камерън във Великобритания на вълната на тежък евроскептицизъм, базиран на страх, че ЕС „дърпа“ британците назад като ги товари с бюрокрация и социални проблеми;

– Дебатът за дълговете на „мързеливите“ гърци, които дърпат всички назад и без които ЕС „ще е по-добре“. Подобни аргументи за малко не срутиха еврозоната с непредвидими последици за всички;

– Аргументите на Сириза в Гърция, че публичният дълг на страната трябва да бъде опростен, защото друг носи вина за него – банки, ЕС, корумпиран елит и пр. Към тях трябва да се добавят и призивите Гърция да излезе от ЕС, за да се справи сама по-добре с кризата.

Общото зад всичко това е популистичната мантра, че хора и държави, оставени сами на себе си и разтоварени от ангажименти към „неконкурентни“ и „изоставащи“ партньори, ще се справят „по-добре“. Тази мантра подбива доверието в институциите, които са призвани да пазят общите интереси. Тя ефективно възпрепятства, забавя, а може и да направи невъзможни политически решения, които са жизнено важни за всички. В крайна сметка, съвременният популизъм обезсилва и отслабва държавността и управляемостта. Прави ги неподготвени, мудни и неадекватни във време на криза, защото поставя под съмнение всяко решение, изискващо общи усилия и участие на всички.

Кризата с бежанците най-вероятно ще намери адекватно разрешение – макар че със сигурност ще сме свидетели на още излишни и нелицеприятни сцени. Просто в ЕС има твърде много ресурси и демократична и просвещенска култура. Но популизмът – разбран като болест на доверието в общите решения и политики – подрива устоите на Европа и бавно я тласка към неуправляемост. Поуките, които би трябвало да извлечем от тази криза, са наистина фундаментални и дългосрочни. Аристотел все пак е прав – не може да има политика и управление в частен интерес, пък било това и интересът на най-конкурентните и напористите. А да не забравяме и фактите – все пак само 1% от населението ще попаднат сред най-богатите 1%, въпреки че половината от хората могат да си мислят, че имат добър шанс да се присъединят към тях. На английски „мечта“ и „сън“ са една и съща дума – това придава особен смисъл на словосъчетанието „американска мечта“. С други думи, добре би било Европа да се събуди от популистките си сънища.

Статия на портал „Култура“

Даниел Смилов е юрист и политолог, специализиращ в областта на конституционното право. Той е програмен директор в Института за либерални стратегии, София, гост-лектор по Сравнително конституционно право в Централноевропейския университет, Будапеща и асистент-професор по политическа теория във Факултета по политически науки към Софийския университет.

Как да се избегне разпадането на Европа?

Автор(и): Иван Кръстев

Един от основните мотиви в развитието на настоящия европейски разговор се върти около въпроса дали не сме прекалено европоцентристки настроени, така че не успяваме да обясним себе си на другите. Украинският конфликт е перфектна илюстрация в това отношение, както се вижда от напълно различните начини на разглеждането му вътре и вън от Европа. Очевидно е, че настоящата криза в Европа, която продължава вече седем години, е много различна от други кризи, които са се случвали по света. Спомням си времето, когато кризата започна през 2008. В един разговор от онова време Хозе Мануел Барозо, тогавашният президент на Европейската комисия, зададе на нас, аналитиците и експертите, директен въпрос: „Какво можете да направите за нас?“ Моят отговор също беше директен. „Не особено много“, отговорих откровено.

Не съм специалист по интеграцията. Но мисля, че съм експерт по разпадането. Знам как нещата се срутват; това е нещото, което съм изследвал цял живот. Работил съм върху Балканите и знам как се разпаднаха те. Преди това изследвах начина, по който се разпадна Съветския съюз. Ето защо отговорът ми към Барозо беше: „Онова, което можем да ви предложим е проект върху политическата логика на разпадането“.

В резултат на това, в продължение на почти две години в Института по хуманитарни науки във Виена ние организирахме различни семинари и разговори. Канехме историци и политици да участват с нас в дискусии по различните примери за разпадания, включително и онези на Хабсбургската империя, Съветския съюз и Югославия.

Сигнали за колапс

От тези дискусии възникнаха три основни теми, които са ключови за разбирането на настоящата криза в Европа. Първата е фактическото съществуване на непредвидените срутвания. Нека не забравяме, че дори само година или две преди колапса на Съветския съюз едно подобно развитие се считаше за немислимо. Помислете за онази среща на висши експерти от Пентагона, през декември 1990, в която вземаха участие най-големите авторитети по Съветския съюз – и на която шансовете за неговото разпадане на бяха оценени на около 20 процента. По същия начин комунистите твърдяха, че поради високото ниво на взаимозависимост, разпадането на СССР било невъзможно и то няма смисъл. Както показаха по-късните събития, много неща, които нямат икономически смисъл, се случват въпреки това.

За да формулираме всичко това по друг начин: част от проблема, пред който сме изправени днес, се състои в това, че приемаме Европейския съюз като нещо гарантирано. И колкото повече го правим, толкова по-висок е рискът от разпадане. Увереността, че нещо не може да се разпадне, води до високорисково поведение.

Втората тема, която се оформи в резултат от дискусиите във Виена беше, че разпадането винаги е резултат от вътрешни причини. И, макар да е вярно, че анти-интеграционният блок никога не надвишава про-интеграционния такъв (дори и в случая със Съветския съюз мнозинството желаеше той да продължи да съществува), решаващ се оказва един особен динамизъм, който се създава в този процес и започва да развива своя собствена логика. Именно тази логика е, която се разраства и подхранва от само себе си вътре в обществото.

Третата тема беше свързана с наблюдението, че големите проекти не се разпадат откъм периферията. Ето защо не България или Гърция са онези, които могат да доведат Европейския съюз до разпадане, независимо от това колко силно могат да се опитват. Разпадането винаги се случва в центъра. То започва в момента, в който печелещите започнат да изпитват усещането, че губят от проекта. Ето защо Полша е толкова важна за много хора в Европа. Ако Полша, която често се възприема като един от най-големите печеливши от европейската интеграция, започне да се колебае по европейския проект, то и други страни, включително и Германия, биха могли да поставят проекта под въпрос.

Но това съвсем не означава, че европейските елити трябва да насаждат някаква „идентичност“ у тези хора. Подобни опити биха наложили една насилствена, изкуствена структура върху обществото, която не е реална и няма как да се прихване. Въпреки това в Европа имаше вече няколко опита за създаване на европейска идентичност, подобна на „националната“. Тези опити пропадаха и ще продължават да пропадат. В Европа винаги ще има разделение, както в случая с Иракската война от 2003, когато Европа беше разделена между нейния Изток и Запад, или по-късно, при кризата в Украйна. Този път Европа е разделена на Север и Юг. Последният няма интерес от превръщането на Европа в анти-путинов проект. И тази нагласа се появи не защото в южната половина от Европа има някаква голяма привързаност към Владимир Путин, а защото хората там не смятат, че това е важно за Европа. Южните държави са много по-загрижени от имиграционната криза, отколкото от въпроса за преоблечените путиновски войски, пребиваващи в една ограничена част от Украйна.

Вярвам обаче, че Украинската криза ще доведе до формиране на една нова идентичност в Европа. Само че това ще бъде оформяне на идентичност не за европейците, а по-скоро за украинците. Виждаме сами, че се ражда нова украинска нация. За нещастие това е възможност за оформяне на нация и в самата Русия. В резултат от кризата и пропагандата, разпространявана от Кремъл сред руското население, ще започнем да наблюдаваме появата на една нова, по-крайна руска национална идентичност.

Нов парадокс

На европейско ниво също се поражда нов парадокс, в резултат както от европейската криза, така и от ситуацията в Украйна. През последните години ставаме свидетели на европеизацията на широк спектър от политики, като в същото време на нивото на отделните държави се наблюдава появата на подновени национални чувства. Гражданите из цяла Европа започват се чувстват все по-разочаровани от ЕС. Вижда се как се променят очертанията на неща като солидарност и граници. Германците не са готови да направят за гърците онова, което направиха за източногерманците през 1990-те. Нещо повече, подходът на Германия към Гърция не беше едностранно решение на едно правителство или партия; налице беше реален консенсус по отношение на Гърция в цяла Германия. И това чувство беше ограничено не само до Германия, то беше споделяно и в по-голямата част от останалите европейски страни.

В своята книга от 1992, Европейското спасяване на националната държава, британският икономически историк Алан Милуорд оспорва тезата, че европейската интеграция ще разруши националната държава. В действителност европейската интеграция само легитимира отново националните държави. Тъй като едно от следствията от Втората световна война беше именно колапсът на националната държава, интеграцията даде на тези национални държави една подновена легитимност. Това е обичайният случай от около десет години насам, в хода на европейската интеграция в Централна Европа – което потвърждава факта, че много от проблемите, пред които сме изправени днес, са резултат не от провали, а от успехи. Ето защо е толкова трудно да се реагира адекватно на тези проблеми.

В резултат от европейската интеграция ние виждаме как се появяват нови регионални идентичности, които упражняват натиск върху националната идентичност, да речем в Шотландия или Каталония. Каталонците например казват, че, тъй като вече са част от Европейския съюз, то защо трябва да бъдат част и от Испания? Такава е нагласата и в Шотландия. Това са моментите, при които за пръв път националните държави са подложени на предизвикателство от успеха на европейската интеграция.

Може би още по-важно е, че в Европа се развива и една друга тенденция – бунт срещу елитите. По мое мнение този бунт е най-голямото предизвикателство, пред което е изправена днешна Европа. Този вид анти-елитна нагласа става все по-силна и не се вижда някаква ясна, позитивна идея за това какво всъщност желаят хората, които се бунтуват. Ясно е обаче, че опитите за увековечаване на статуквото само ще направят тази група още по-гневна. Можем да видим едно следствие от това при различни европейски избори, където протестният вот е нещо широко разпространено

Протестни вълни

Този бунт може да бъде разпознат и във вълните от протести, които се разливат из цяла Европа през последните няколко години. Ето защо най-лошото, което може да се случи с европейския проект е ако той бъде скован и представен като проект на европейските елити. Можем да очакваме и още по-сериозен бунт ако ЕС действително престане да бъде проект за Европа и се превърне в проект на нейните елити. В такъв случай една атака против елитите би могла да се превърне в атака срещу целия европейски проект. И това въпреки факта, че хората на улицата не са непременно антиевропейски настроени; в определен смисъл това е най-проевропейски настроеното поколение, което сме имали някога.

През 2013 в България имаше две големи протестни вълни. Първо през февруари, когато стотици хиляди хора в провинцията, организирани чрез социалните медии, без участието на политически партии или профсъюзи, протестираха против скандално високите цени на тока. Тези хора, излезли на улиците, не изискваха оставка на правителството, а само намаление на цените. Движението нямаше водачи. Тя нямаха ясно политическо послание и пееха патриотически песни от деветнадесети век. Най-големият им проблем беше свързан с големи фирми от Австрия и Чехия – основните доставчици на електричество в България. Посланието към елитите, което може да бъде разглеждано като силно националистическо, беше: „Ние сме българи, също като вас. Защо тогава не се грижите за нас?“

През юни 2013 имаше друга вълна от протести, която беше много по-силно концентрирана в София. Този път протестите бяха насочени против уж немислимото назначаване на Делян Пеевски, български олигарх, за шеф на българската агенция по сигурността. Стотици хиляди хора отново излязоха по улиците, без участие на политически партии или профсъюзи. Протестиращите носеха знамена на ЕС и изискваха да бъдат третирани като европейци. И все пак би било погрешно, изхождайки от сравненията между двете протестни вълни, да се твърди, че има две различни Българии (едната настроена про-ЕС, а другата националистическа). В действителност много от хората, участвали в първите протести, вземаха участие и във вторите. Както Европа, така и национализмът се превърнаха в начини, по които хората можеха да търсят сметка на елита. И при двата протеста властваше едно и също основно усещане – че сега може и да сме по-свободни от преди, но сме изгубили властта над собствения си елит.

От тази гледна точка най-добрият шанс за успех на ЕС би бил, ако хората започнат да виждат в него инструмент за спечелване на контрол над елитите, а не като тяхно прикритие. Ако той стане последното, то ще наблюдаваме едно още по-високо ниво на фрустрация между елитите и хората. Това е урокът, който европейските лидери трябва да разберат днес. Ако той не бъде научен, в бъдеще ще станем свидетели на разпадането на проекта.

Статията е адаптирана версия на лекция, изнесена по време на форума „Европа с поглед към бъдещето“, проведен в Европейския център на Солидарност в Гданск на 14-15 май 2015.

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (7)

- 24-09-2015|Петър Петров

Един обективен, лишен от емоции анализ. Дано има повече такива!

- 24-09-2015|Алекс

Стотици хиляди хора отново излязоха по улиците…??? Това може да бъде вярно, само, ако се сумира броят на хората, които излизаха на протест всеки ден, но голяма част от тях бяха едни и същи, поради което това изказване е силно преувеличено – десетки хиляди е по-близо до истината.

- 25-09-2015|Захари Сръндев

Уважаеми господин Алекс, количеството означава ли качество или може би обратното!? Или важното е омаловажаването…

- 27-09-2015|Кунев

Моето скромно мнение е: Западна Европа 5 века е убивала, грабела и лъгала света. Сега я изгониха от целия свят, остана ѝ да граби само Източна Европа. Вълчицата Европа козината си мени, но нрава – никога.

- 27-09-2015|Златко

Вярно, вярно – хем ще им ядем хляба, хем ще ги плюем зад гърба. Мамка им европейска!

- 27-09-2015|iva

хората започнаха да виждат все повече Брюксел като символ на корупция и схеми, власт опитваща се да разпределя от общите средства в корпорации свързани с тях

- 28-09-2015|Nadejda Aleksandrova

Убедителна и аргументирана теза. Свръхочакванията ни от ЕС доведоха и до разочарованието на много хора. Мъчително е търсенето на формулата за създаване на общност между управляващи елити с различен манталитет, защотото ЕС не е СССР. Това е процес и не може да бъде кратък. Дано завърши успешно.

Губят ли западните ценности привлекателността си?

Автор(и): Стивън Ерлангер

Западът внезапно е изпълнен с неувереност.

Доскоро изглеждаше така, сякаш векове на превъзходство и глобално влияние са достигнали нов връх с колапса на Съветския съюз, докато в същото време страните, ценностите и цивилизацията на Запада са спечелили мрачната, трудна битка с комунизма.

Тази победа изглеждаше особено сладка след като Китай също се обърна към капитализма, което за много хора изглеждаше като начало на бавна еволюция по посока на искания за индивидуални права и прозрачна съдебна система от страна на средната класа – тоест към някаква форма на демокрация. Но дали приемането на западните ценности е неизбежно? И дали западните ценности, по същество юдео-християнски, са наистина универсални?

Историята на последното десетилетие се оказа един вид ободряваща противоотрова срещу подобно лесно мислене. Възходът на авторитарния капитализъм беше удар върху твърденията, направени популярни от Франсис Фукуяма – че либералната демокрация се е доказала като най-надеждната и най-устойчива политическа система.

След колапса на комунизма изпълненият с надежда Фукуяма писа, че „онова, на което ставаме свидетели, е окончателната точка в идеологическата еволюция на човечеството и универсализацията на западната либерална демокрация като окончателна форма на човешко управление“.

Но само като помислим за комбинацията от китайски авторитаризъм и руско завръщане към реваншизъм и диктатура, плюс възхода на радикалния ислям, то великата победа на западния либерализъм започва да изглежда куха, а нейните ценности – намиращи се под заплаха дори в собствените ѝ общества.

Скорошният наплив от имигранти и сирийски бежанци беше посрещнат радушно в голяма част от Европа, особено в Германия и Австрия. Но той предизвика и критика от страна на някои по-малко богати европейски страни, остра реакция от страна на крайната десница и нови страхове от нарастващото влияние на исляма и радикалните ислямисти в Европа.

„1989 беше възприемана като победа на универсализма и край на историята, но за всички останали по света това беше не епоха на пост-Студена война, а просто постколониална епоха“, казва Иван Кръстев, директор на Центъра за либерални стратегии в София и чест автор на страниците на The Times.

За много хора в Азия и Африка това изглеждаше като край на западното идеологическо превъзходство, като се има пред вид, че както либерализмът, така и комунизмът са западни изобретения с универсални амбиции. В края на краищата, отбелязва господин Кръстев, „и либерализмът, и комунизмът бяха доминирани и оформяни от Запада – но кой от тях е законният син на Просвещението и кой – незаконният?“

Много от надигащите се суперсили на глобализацията, като например Бразилия, са обвързани с демокрацията и управлението на закона, но не и с проповедите на Запада, които считат за прикрито лицемерие.

Дори Русия настоява едновременно и за изключителност („третият Рим“), и за своя собствена, по-перфектна форма на западна цивилизация, като настоява, че Западът е егоистичен, декадентен и лицемерен, уж защищаващ универсални ценности, но и свободно отмятащ се от тях когато му е изгодно.

Борбата за ценностите се ограничава не само до демокрацията. „Ние мислим, че светът е разделен от въпросите на индивидуализма и демокрацията, но разделението всъщност е сексуално“, казва господин Кръстев. Радикалните несъгласия касаят всъщност въпроси като полагащото се на жените място и правата на хомосексуалните хора.

В своето отхвърляне на западните либерални ценности на сексуално равенство и избор, консервативна Русия намира обща кауза с много страни в Африка и с религиозните проповеди на исляма, Ватикана или фундаменталистки настроените протестанти и ортодоксалните евреи.

Крайните интерпретации на религията, особено в райони на голяма нестабилност и несигурност, могат да се превърнат в облекчаваща или вдъхновяваща реакция против объркаността на модерния живот и бързо да станат враг на религиозната свобода и толерантността към другите, отбелязва Робърт Купър. Британски дипломат, който е съдействал при изграждането на европейска външна политика в Брюксел, той се занимава с проблема за пропадналите и постмодерни държави в книгата си „Разпадането на нациите“.

Един бърз поглед към антропологията ни показва, че „онова, което считаме за универсални ценности, всъщност не е чак толкова универсално“, казва той.

Например, „Ние говорим за демокрацията като за универсална ценност, но кога точно жените в Италия са получили право да гласуват? А чернокожите в американския Юг? Стандартите ни за всичко това изглеждат доста повърхностни.“ (В Италия годината е 1945; може да се твърди, че правото на гласуване не е било неограничено в Съединените щати до 1965).

Ако биха имали избор, „почти всички хора по света биха искали да живеят в нашите общества, защото животът им ще бъде по-добър и няма да бъдат принудени да лъжат през цялото време“, казва Купър. „Така че, може и да е погрешно да се говори за универсални ценности. Но обществото, което те предоставят, при всички случаи е универсално привлекателно“.

Китай често се посочва като пример, противоположен на универсалността на демокрацията и човешките права. Но онова, което отличава Китай, е липсата на интерес да разпространява собствения си модел в останалия свят.

Западният универсализъм е реален, ако и настроен конкурентно. Съветският съюз се опитваше да разпространява революция и комунизъм, Франция имаше своята „Декларация за правата на човека“, образът на САЩ за самите себе си е „градът на хълма“. Но Китай се ангажира със света най-вече по собствен интерес, който е разделен от морални цели, без особено желание да проповядва.

Китайската визия не е универсалистка, а меркантилистка. Пекин се интересува по-малко от това да променя света, отколкото от защитата на собствените си уязвимости срещу глобализацията, включително и срещу хаотичната свобода в Интернет. Китай, също като днешна Русия, се възправя срещу западните аспирации и опити да оформи света по свой собствен образ и подобие.

Около демокрацията при всички случаи има множество недоразумения, твърди Жак Барзан, известен историк на културата, през 1986. „Една от неотменните черти на американското обществено мнение и външна политика е желанието, надеждата, че другите страни може би ще се откажат от погрешните пътища, които са избрали и ще прегърнат демокрацията“. Но демокрациите са различни, добавя той и пита: „Какво точно желаем другите да копират от нас?“

Същността на демокрацията, казва той, е всеобщият суверенитет, като има пред вид политическото и социално равенство. Лесно за казване, трудно за правене, като се има пред вид склонността на правителствата и елитите да приемат, че говорят от името на мълчащите маси.

Демокрацията не може да бъде наложена, тя се получава от само себе си, твърди той, в зависимост от „набор от разнообразни елементи и условия“. Тя „не може да бъде просто оформена от каквито и да било хора, живеещи в даден регион; тя не може да бъде прокарвана отвън от чужденци; накрая, тя все пак може да се окаже невъзможна, дори когато опитът се прави отвътре, от решителни местни хора“.

Това е нотка на предпазливост, повтаряна наскоро от Уилям Дж, Бърнс, шеф на Фондацията Карнеги и бивш заместник-външен министър на САЩ. Дебатът, твърди той, е всъщност за това какво е значението на индивидуалните права в не-западните общества, дори и онези, които се считат за демокрации, както и за „автентичността“ на наследените ценности.

„Собствената ни склонност към проповядване и поучаване ни пречи понякога, но все пак има едно ядро на по-отворените демократични системи, което притежава постоянна привлекателност“, казва той. Това ядро е „широката представа за човешките права – че хората имат право да участват в политическите и икономически решения, които са важни за тях, както и върховенството на закона, чрез което тези права биват институционализирани“.

Резултатът „не трябва да изглежда непременно като Вашингтон, което е може би по-добре така“, продължава Бърнс. „Но респектът към закона и плурализма създава по-гъвкави общества, защото в противен случай е трудно да се постигне сцепление в мултиетнически, мултирелигиозни общества“.

Ето това са нещата, с които арабският свят ще се бори в продължение на много дълго време, докато старите системи се разпаднат, добавя той.

Тези напрежения са видни и в западните общества. „Дори и в уж модерни общества ние наблюдаваме напрежението, същностната привлекателност на национализма“, казва той, а също и привлекателността на религиозния радикализъм против малцинства, които се чувстват изключени от основния поток на политиката на идентичността.

И все пак демокрациите от която и да било форма изглеждат по-способни от авторитарните правителства на справяне с променящите се напрежения. Историята не се движи по права линия, а в много различни посоки едновременно, казва Бърнс. „Стабилността не е статичен феномен“.

Стивън Ерлангер е американски журналист с дългогодишна практика и настоящ шеф на лондонското бюро на New York Times.

Коментари (2)

- 27-09-2015|проф. Боян Дуранкев

Фундаменталисткият либерализъм на фон Хайек и Милтън Фрийдман, приложен от Рейгън и Татчър, формираха „икономика на изключването“. Пазарите смачкаха демокрациите. Затова и Папа Франциск бе толкова убедителен: www.catholic-bg.org/? act=news&do=detailed&id=669 Ценностите отстъпиха на парите, големите пари.

- 27-09-2015|Златко

Либерализмът (класическото учение в защита на личните права и свободи на Джон Стюарт Мил) и неолиберализмът (това, за което говорите вие) са две напълно различни философски и икономчески учения, господин професоре. Простено да ви е, все пак сте само български професор, а такива детайли тепърва ще достигат България, както изглежда. Все пак, за обща култура, ето тук един текст, който може да ви въведе в най-общите очертания на тази тема:

Какво беше неолиберализмът?

Октомври 2016

Ман срещу Ман

Автор(и): КолъмТойбин

Внушителната къща на Стоктън Стрийт в Принстън, където Томас Ман живее от 1938 до 1941, днес е собственост на католическата църква. Холът е достатъчно голям, за да побере сбирка на богомолците, и сега там са сложени скамейки и олтар. В двата края на помещението има по една красива по-малка стая с остъклени стени, едната за лятната светлина, а другата предназначена за зимата. В непосредствено съседство е кабинетът на Ман, където той е прекарвал утрините. Там се е намирало бюрото му, същото бюро, което той отнася от Мюнхен в Кюснахт, Швейцария, където живее от 1933 до 1938. „Тъй че аз съм решен“, пише той на един приятел, „да продължа неотклонно живота и работата си точно както досега, без да се влияя от събитията, които ме нараняват, но не могат да ме отклонят или унижат“. Нагоре има още два етажа, един за спалните и баните, и един за прислугата.

В своето изгнание Ман живее в състояние на материален комфорт и душевна тревога. Другите писатели емигранти забелязват предимно първото. Много от тях, включително брат му Хайнрих, преживяват в лишения. Те са изгубили не само отечеството, но и читателите си. От друга страна, когато книгите на Томас Ман биват забранени в Германия през 1936, той има вече голяма читателска публика в Америка, където е много търсен за речи и публични четения. След като се премества в Принстън, той гостува на президента и остава да преспи в Белия дом. Тъй като е толкова резервиран и предпазлив, толкова консервативен и почтен, той бива споменаван като евентуален президент на Германия след приключването на войната.

В Лос Анджелис, където ерманияГтнвсе премества през 1941 и живее до завръщането си в Швейцария през 1952, Ман си построява къща на Сан Ремо Драйв в Пасифик Палисейдс. Тя има голяма тераса на първия етаж, а битовата част е с открит план. Както в Принстън, кабинетът на Ман, със стена от книги и по-малки прозорци, е отделен от останалото пространство. В коридора отпред има отделна стълба за горния етаж. И в двете му американски къщи преобладава усещането, че неговият кабинет е едно тайнствено място, встрани от разкошната битова част; усещане, което отразява разграничението между Ман като публична фигура – семеен човек, открит и ясен в своите политически възгледи и своите идеали, човек с морални принципи и авторитет – и онези черти в него, които го правят неуверен, уязвим и потаен: Ман, който излива в дневниците си своите хомосексуални желания, който не заспива без хапчета и който долавя смущаващата истина, съдържаща се в думите на брат му Хайнрих, че славата рядко е нещо повече от „широко разпространено недоразумение за нашата личност“ и че „никой не е гений извън работното време“. Той самият смята, че „публичната дейност е склонна да придобие характера на фантазия, мечта и шутовщина“.

Томас Ман се ражда през 1875, четири години след Хайнрих, в Любек, близо до Хамбург, където баща им е преуспяващ търговец и уважаван гражданин. Майка им Юлия е родена в Бразилия, дъщеря на германски плантатор и бразилка от португалско-креолски произход. Сестрите им Лула и Карла се раждат през 1877 и 1881, а по-младият им брат Виктор през 1890. Година по-късно баща им умира петдесет и една годишен, и Юлия Ман премества семейството в Мюнхен. И двамата, Хайнрих и Томас, започват да пишат още като ученици. През 1895 и 1896 те прекарват известно време заедно в Рим и в близкия град Палестрина. И двамата ще пишат за Палестрина, Хайнрих в новелата си „Малкият град“, публикувана през 1909, а Томас в „Доктор Фаустус“. През 1944, докато работи върху романа, Томас пише на брат си:

„Старите времена се завърнаха и за мен, тъй като за известно време преместих моя герой музикант, който подобно на Ницше страда от бавно развиваща се и силно стимулираща парализа, при нашето семейство Бернардини в Палестрина. Рисковано начинание, тъй като дефинитивното описание на това място е дадено в „Малкият град“! Но за мен това е само една временна сцена.

Това писмо може да изглежда съвсем безобидно, но то е пример за доживотното съперничество между двамата братя, което Томас изживява по-остро от Хайнрих. Това представлява едно нежно разклащане на ножа, с което Томас напомня на Хайнрих не само че с „Буденброкови“ брат му е написал дефинитивния роман за тяхното семейство, заплануван първоначално като съвместно начинание, но и че сега, когато Хайнрих зависи финансово от него, той навлиза и заявява претенции и върху територията, която Хайнрих бе превърнал в своя с „Малкият град“.

Още през 1904 Томас заявява недвусмислено своята неприязън към работата на брат си. „Нима мислехте, че харесвам работите му?“, пише той на един приятел. „Едва не се сбихме по повод последната му книга. Впрочем чувството, което неговата творческа личност предизвиква у мен, е далеч от презрение. То прилича по-скоро на омраза. Неговите книги са толкова лоши, че предизвикват енергична съпротива у мен“. Тринайсет години по-късно той пише на същия приятел: „Проблемът с брат ми е истинският, във всеки случай най-трудният проблем на моя живот“. А през 1944, когато попада на някаква похвала за работата на Хайнрих, той отбелязва: „Не мога да спра да мисля за превъзнасянето на брат ми за моя сметка от активистката литературна тълпа, която се е установила тук. Пробуждат се стари мъчения“.

В публичните си изявления и писма до непознати обаче Томас е обикновено по-сдържан, способен дори на излиятелни похвали. През май 1955, три месеца преди да почине, той пише на един италиански критик:

Бях особено развълнуван от думите ви, че „фигурата на Хайнрих Ман, така дълго закривана от голямата сянка на брат му, днес се показва все повече в своята истинска светлина и величие“. Дано да е така! Официално той се радва на много висок престиж в комунистическата част на Германия; но с малки изключения… на Запад никой не се сеща за него. Дори обичната му Италия и още по-обичната му Франция проявяват слаб интерес към житейското му дело“.

На 80 години, и въпреки усилието да прояви съжаление за упадъка на репутацията на брат си, Томас Ман не успява да прикрие смътния подмолен тон на задоволство. В края на писмото той отбелязва: „За мен беше неописуем шок, почти като на сън, това, че малко преди да умре Хайнрих ми посвети една от книгите си с думите: „На моя велик брат, който написа „Доктор Фаустус“. Изразът, който Хайнрих използва, е „grosser Bruder“, което може да означава както „голям брат“, така и „велик брат“: обратът е налице и Томас изпитва нужда да информира своя кореспондент за това; той се е борил цял живот, за да постигне този обрат.

В „Томас Ман и неговото семейство“ (1989) Марсел Райх-Раницки се опитва да се добере до корените на антагонизма между двамата братя: „Разминаването в сексуалната им ориентация допринася за антагонизма, който обикновено се отдава главно на политически и исторически фактори… За разлика от брат си, [Хайнрих] не страда от своите сексуални предпочитания и няма нужда да се крие“. Откритата и самоуверена хетеросексуалност на Хайнрих изглежда прави Томас неуверен – „той му завижда, че може да си позволи да живее както си иска“.

Томас Ман живее със съзнанието, че произхожда от едно необикновено семейство. Той често се гордее с това, но понякога си дава сметка и за цената на това странно наследство, което подхранва работата му, ала вреди на близките му. През март 1950, след смъртта на Хайнрих, той пише в дневника си, че жена му Катя намерила „куп неприлични рисунки в бюрото на покойния. Болногледачката знаела, че той рисува всеки ден – дебели, голи жени. Сексът беше проблем за всички нас, братята и сестрите, Лула, Карла, Хайнрих и аз“. Смъртта впрочем също. През юли 1948, след опита за самоубийство на сина му Клаус, Ман пише на Теодор Адорно: „Положението остава опасно. Двете ми сестри се самоубиха“ – Карла през 1910, Лула през 1927 – „а Клаус прилича много на по-голямата ми сестра“. Клаус накрая се самоубива през 1949, а брат му Михаел през 1977.

Може би е било известна утеха за Томас, че успява да измести проблемите с брат си от чисто личната в публичната сфера. През 1919 той пише на един приятел, че става дума за „принципно противопоставяне… При мен преобладава северно-протестантският елемент, при брат ми римокатолическият елемент… Аз съм етически индивидуалист, той е социалист“. Но четейки кореспонденцията между Томас и Хайнрих, човек остава с впечатлението, че тези различия, колкото и да са били реални, са имали функцията и на един вид прикритие, алиби за по-трайната и първична омраза, която Томас изпитва към брат си. Това би могло да обясни крайния тон на някои от писмата. През 1903, например, когато „Буденброкови“ печели все повече слава и одобрение, той написва едно дълго, жестоко писмо на Хайнрих: „Според мен това, което те покварява, ако след тази книга изобщо трябва да се говори за поквара, е алчният ти стремеж да се харесваш на всяка цена… Всичко това преминава в стила ти. Той е безразборен, показен, международен… Не откривам и следа от дисциплина, от решимост, от отношение към езика“.

Месец по-късно следва друго дълго писмо, с което той се опитва да оправи евентуалните щети:

Ти не знаеш колко високо те ценя, не знаеш, че когато надавам вой срещу теб, го правя винаги, изхождайки от неизречената предпоставка, че освен теб няма никой друг в това поле! Като син на любекски сенатор, аз споделям едно старо предубеждение, един арогантен ханзейски инстинкт, с който понякога мисля сам съм се шегувал: че в сравнение с нас, всички други са всъщност гола вода.

Още един месец след това той пише на брат си, за да го информира за продажбата на „Буденброкови“, и казва, че „трябва да свикна с ролята на известна личност; доста гъделичкащо усещане“. Той е търсен гост в Мюнхен: „Хората ме наобиколиха, оглеждаха ме, искаха да се запознаят, слушаха с интерес какво говоря. Мисля, че не се представих зле. Май че притежавам огромен талант да се показвам в добра светлина, когато съм в подходяща форма, разбира се“.

Едно от семействата, където е канен, са Прингсхаймови, за чиято дъщеря Катя той е чел в някакво списание. Баща ѝ е богат професор по математика, който е бил приятел на Вагнер; в дома му често гостуват Малер и Рихард Щраус. „Човек не се сеща за еврейството при тези хора“, пише Томас на брат си, „а усеща само тяхната култура“. След като се оженват, Томас и Катя Ман заживяват във великолепие в Мюнхен. „Семейство Ман“, пише Райх-Раницки, „ходят на концерти в компанията на съседа си, диригента Бруно Валтер, с придворен екипаж с кочияш и слуга, облечени в сини ливреи“. Когато през 1905 се ражда първото им дете, Ерика, Томас пише на Хайнрих, че предпочитал наистина момче, „но може би пък дъщерята ще ме сближи с „другия“ пол, за който аз, макар вече съпруг, не знам всъщност нищо“.

Изглежда че Катя Ман никога не е имала абсолютно никакви съмнения относно сексуалността на своя съпруг. Ако се е омъжила за неподходящ мъж, той поне ѝ е направил услугата да създаде шест деца. Той никога не поглежда друга жена през 50-те години на брачния им живот. И остава благоразумно дискретен относно слабостта си към млади мъже. Катя е уравновесена, лоялна и интелигентна. Харесва ѝ, че е омъжена за един известен писател, но няма никакво желание да се занимава с брат му и никакво намерение да търпи която и да е от съпругите на Хайнрих Ман.

Когато Хайнрих оповестява намерението си да се ожени през 1908, Томас го пита закачливо: „Та значи, годеницата ти пее? Публично?“ Шест години по-късно, след като Хайнрих е срещнал друга жена, този път актриса, за която наистина ще се ожени, Томас прибягва до някакво мижаво извинение, за да не присъства на церемонията. Въпреки че Хайнрих и жена му Мими се установяват в Мюнхен, „тя не е приета истински от останалата фамилия“, пише Ивлин Джуърс в „Семейство в изгнание“[138]. „И тя като Катя е еврейка, но от съвсем различна среда“. Дъщеря им Гоши, единственото дете на Хайнрих, се ражда през 1916.

Докато през първите години на века разногласията между двамата братя са главно по литературни въпроси, избухването на Първата световна война ги заварва на различни политически позиции. „Томас защитава Райха“, пише Джуърс. „Той вижда във войната израз на националната чест… и пише статии във вестниците за героичния потенциал на германския милитаризъм. Хайнрих е ужасен от делириума, в който са изпаднали нацията и брат му, и издига глас против него – една доста самотна фигура“. И двамата са освободени от военна служба. На 7 август 1914 Томас пише на Хайнрих за войната: „Нима не трябва да бъдем благодарни за напълно неочаквания шанс да преживеем такива грандиозни неща? Моето главно чувство е огромно любопитство“. Малко по-късно той иска от брат си да му върне парите, които му е заел, и през следващите осем години двамата са в нещо като смъртна схватка, давайки израз на различията си във вестникарски статии и в ненавистни писма един до друг.

Томас Ман вярва, че войната ще пречисти Европа, ще я научи, както пише в една статия от 1917, „да се отрече от сладострастния естетизъм и екзотизъм, от самоунищожителната тенденция към варварство, която насърчава най-необуздано, ще наложи табу върху налудничавите стилове в модата и глупашкия инфантилизъм в изкуството и ще я накара да възприеме позиция на благородна съпротива срещу антропофагическата скулптура и южноамериканските кръчмарски танци… Да, нека си я представим изпълнена с отвращение към предишната си негроидна жажда за удоволствия и евтината показност на цивилизацията, нека си я представяме семпла и грациозна“.

Хайнрих пише на Томас по повод тази статия, казвайки, че „отделни пасажи ми се струват адресирани лично до мен, почти като писмо“. Томас отговаря, твърдейки, че едно есе на Хайнрих за Зола също било адресирано лично до него. „Не е вярно, че поведението ми по време на войната е било „екстремно“, пише той. „Твоето беше такова, дори направо отвратително“. През януари 1918 Хайнрих – едновременно точно и иронично – предрича какво ще стане: „Ти, който одобряваше войната и продължаваш да я одобряваш… ти, дал Бог, ще имаш още 40 години, за да се самоанализираш… Много се надявам, че ще дойде времето, когато ще се научиш да виждаш хора, а не сенки, и че тогава ще ме видиш и мен“.

През 1920-те Хайнрих и жена му започват да се отчуждават един от друг. Те се развеждат през 1929 и Мими се връща в Чехословакия, където е родена, заедно с дъщеря им. До „Семейство в изгнание“ беше общоприето, че втората му жена, Нели Крьогер, е била една неуместна добавка към фамилията, човек, не притежаващ достойнството на Катя Ман и склонен да създава неприятности, публично и в личната сфера, но без що-годе компенсационни добродетели. Джуърс обаче се е заела много умело да спаси репутацията ѝ в този двоен портрет на Хайнрих и Нели в изгнание. Виждаме една лоялна, обичлива и много забавна жена, която дава най-доброто от себе си в най-трудните възможни условия, жена, чийто дух постепенно рухва под натиска на бедността и изгнанието. Хайнрих я среща през 1929, една година преди премиерата на филма „Синият ангел“, направен по един от романите му и когато е на върха на славата си, същата година, в която Томас спечелва Нобеловата награда. Нели е на 31 години, Хайнрих на 58. Тя работи като хостеса в един бар в Берлин. Тя „минаваше от маса на маса, сядаше при клиентите или танцуваше с тях, всичко с цел да се осигури несекваща продажба на алкохол, имаше ухо за политическата клюка и личните проблеми на хората, и знаеше кога да прошепне поръчката за нови питиета“.

С възхода на Хитлер през следващите години, някои виждат в Хайнрих Ман една важна, надпартийна фигура от левицата, който през 1932 в писмо до Томас изтъква подкрепата си за „френско-германска федерална държава“ и изобщо не желае да си хаби времето с германския национализъм. През 1932 активистът Курт Хилер подхвърля идеята той да се кандидатира за президент срещу Хинденбург и Хитлер. Години по-късно Хайнрих казва на Томас, че това може би не е била лоша идея. Веднага щом Хитлер идва на власт, той заминава за Франция. Докато пресича границата, полицията претърсва и плячкосва апартамента му в Берлин. Много скоро книгите му биват изгаряни публично. На 16 май 1933 библиотеките и книжарниците в Германия получават списък на авторите, които трябва да изчезнат от лавиците им; дванайсет от тях „са отбелязани с кръстче като особено опасни“. Сред тях е и Хайнрих Ман.

Книгите на Томас Ман биват забранени едва три години по-късно, но по това време той също е в изгнание. През май 1933, когато братята се срещат в южна Франция, за да обсъдят положението, Хайнрих казва на Томас, че Нели, която е останала в Германия, е репресирана заради връзката си с него. В крайна сметка Нели успява да напусне Германия. Години по-късно Хайнрих си спомня:

Тя ме беше последвала в изгнанието, за нея това беше дори още повече място на изгнание, по-чуждо, отколкото беше за мен… Без какъвто и да било страх, тя беше кръстосала Европа. Беше ме намерила, стоеше пред мен. Това беше най-големият израз на човешка привързаност, който бях срещал. Без никакво преувеличение – момент на чисто щастие.

Томас от друга страна смята Нели за „много обикновена“ и през май 1935 отбелязва в дневника си: „На нокти заради глупавата вулгарност на Нели“.

По същото време Хайнрих работи върху романите си за Анри IV. И той като повечето други германски автори в изгнание намира писането без публика за необичайна дейност. Нито британски, нито американски издатели проявяват особен интерес към творчеството му; предишният му роман е публикуван на немски от едно холандско издателство. „Книгата се купува от немците в изгнание“, пише Джуърс, „и претърпява девет издания. Но германското правителство предупреждава холандците да не публикуват повече нещо подобно“.

През тези години във Франция Хайнрих продължава да присъства на събрания на антифашистки групи, като често пътува до Париж, и да размишлява върху актуалните проблеми. През май 1934 той пише на Томас относно идеята за превръщане на Израел в отечество на еврейския народ:

Доста вълнуващи новини идват от Арнолд Цвайг в Палестина. Единственото, което можех да му отговоря, бе, че нашата майка не е дошла преди две хиляди години, а около 1860, и то от Бразилия; но дори да желаех „да се завърна у дома“ там, какво ли бих могъл да разпозная още? Освен това му казах, че една от главните ни задачи е да покажем, че ние, самостоятелни както винаги, можем да изживеем почтено живота си било тук, или там. Нито пък, че ни е потрябвала една лоша, неблагодарна страна, която бяхме принудени да напуснем.

С напредването на 1930-те, лошата, неблагодарна страна ще подложи самостоятелността на Хайнрих на такова изпитание, каквото той не е могъл да си представи през 1934. През същата година Томас посещава за пръв път Америка и през юли пише на Хайнрих: „В Америка беше голяма веселба… имаше нещо дълбоко удовлетворяващо и приятно в това да се насладя на плодовете на дългогодишните изобилни симпатии, които продължават да растат“. Следващата година, при друго посещение в Америка, Томас има „семейна вечеря с Рузвелтови“. През 1936 той отива в Чехословакия, където се среща с бившата жена и с дъщерята на Хайнрих, но също, както информира брат си, обядва с президента Бенеш, който съдейства двамата братя да получат чешко гражданство. В 1938 Томас разказва на Хайнрих за поредното си турне в Америка, при което публиката на четенията му достигнала до 4000 души, и че открил посветената на него колекция на Йелския университет. Той вече е решил да остане в Америка: „Емигрирах много неохотно. И все пак, може би най-умното нещо сега ще бъде да продължа по този път и да се установя в Америка“.

Докато Томас си проправя път в Америка и постепенно започва да проумява, че именно тази е страната, която може да доведе до разгрома на Хитлер, Хайнрих продължава да работи във Франция против фашизма и за социализъм, с надеждата, че може да се стигне до революция в Германия. В кореспонденцията между двамата се прокрадва чувството, че като се подготвя така старателно за бъдещето, Томас води нова и тайна борба срещу брат си, който се е отдал на една изгубена вече кауза. Само че за много бежанци истинският герой е Хайнрих. Той именно изнася основния доклад на състоялия се през юни 1935 в Париж Международен конгрес на писателите в защита на културата, в който участват също Форстър, Брехт и Музил; 6000 души стават на крака, за да го аплодират. През този период, пише Джуърс, Томас има „бурни сънища за някаква властна фигура, смесица от Хайнрих и баща му“.

Междувременно Нели преписва на пишеща машина ръкописите на Хайнрих и работи като шапкарка в Ница, но изгнаничеството явно не ѝ понася. Тя е избухлива, с рязко променливо настроение, и на няколко пъти заплашва със самоубийство. От Прага Мими и Гоши неспирно молят за финансова подкрепа. Тъй като не знае чешки, Гоши има проблеми с намирането на работа. Мими смята, че предстоят още по-страшни катастрофи.

Постепенно примката се затяга и изгнаниците стават все повече. Фройд пристига в Лондон през юни 1938, но четири от сестрите му умират в лагерите. Мнозина се самоубиват, включително художникът Ернст Лудвиг Кирхнер, също през юни 1938. Твърде елементарно би било да се представи комфортът, в който Томас Ман живее по същото време, като един вид предателство, когато научим, че през октомври 1938 неговите мебели, включително „канделабърът на баба му, креслото му за четене и бюрото му“ пристигат в Принстън от Европа. Истината е, че ставащото в Европа го съсипва емоционално. Той взима големи количества болкоуспокояващи и приспивателни хапчета. Джуърс описва много добре въздействието на тези лекарства, също както и на лекарствата, които Нели Ман взима през същия период.

Нели се страхува от това, което предстои. Както изглежда, през втората половина на 1938 тя започва да комбинира добре утвърдения си междувременно навик да си попийва с употребата на веронал, за да я успокои и да ѝ помогне да спи. При непрестанна употреба на веронал, човек развива поносимост към лекарството, чиято доза, за да бъде ефективна, трябва да се увеличава, докато прагът на смъртоносната доза остава непроменлив.

Нели прекарва известно време по болници, откъдето пише тягостни, обременяващи писма.

Когато научава за пакта Молотов-Рибентроп, Хайнрих се заключва в кабинета си за два дни и отказва да разговаря с когото и да било. Според Джуърс той е „един от последните, които се разделят с безпочвените си надежди“. Става ясно, че той и Нели ще трябва да напуснат Франция, и „точно както преди седем години в Берлин“, пише Джуърс, „Нели се заема с практическите задачи по уреждане на финансови задължения, закриване на банкови сметки, продажба на покъщнината“. Те напускат Франция през септември 1940 заедно с Голо, сина на Томас, Франц Верфел и Алма Малер (която била изпратила преди това една дузина или повече куфари, съдържащи партитури на Малер и ръкописа на Третата симфония на Брукнер, „както и“, добавя Джуърс, „своя значителен гардероб“). Те са принудени да пресекат Пиренеите пеша. Хайнрих е на 69 години. „Най-неуместна е ширналата се като палатка бяла рокля на Алма. Те вървят по хлъзгави скали, стръмни кози пътеки и по древните дири на контрабандистите“. На моменти Хайнрих е подкрепян, а понякога направо носен от Голо или Нели. Когато Томас получава в Принстън вест от Лисабон, че те чакат кораба за Америка, той е облекчен, но недоволен, че идва и Нели – която нарича „Mrs“; той не обича да изписва името ѝ.

Когато Хайнрих и спътниците му напускат Европа, той е наясно, както пише Джуърс, че „цялото му същество е неразривно свързано с този континент и с този момент във времето. Той казва, че изпитва чувство, много по-силно от раздялата с един обичан човек. Хайнрих носи със себе си катастрофалното поражение на политиката на интелектуалците“. Освен това той е дълбоко загрижен за бившата си жена и дъщеря си в Прага. Мими прекарва по-голямата част от войната в концентрационния лагер Терезиенщат. Клаус Ман я среща през 1945 в Прага и пише на чичо си, че била неузнаваема. Тя и дъщеря ѝ мизерстват. Мими умира на следващата година. Гоши се омъжва за чешкия писател Лудвик Ашкенази и доживява до 1986.

Когато Хайнрих и Нели пристигат в Ню Йорк, те се оказват на практика под грижите и на благоволението на Томас. Семейството внимателно наблюдава Нели. Клаус отбелязва в дневника си, че при пристигането им тя „изведнъж най-необяснимо избухна в сълзи“, след което се съвзема, държи се безупречно и е в добро настроение. Те се настаняват при Томас и семейството му в Принстън. Клаус отбелязва, че чичо му е остарял и изглежда съвсем изчерпан. През ноември 1940 Хайнрих се наема като сценарист в „Уорнър Брадърс“, за 500 долара месечно, въпреки че знае много слабо английски. Той работи върху филмовата адаптация на един свой роман, пресъздаващ живота и личността на Нели, и дори се говори, че ролята ще бъде поверена на Бет Дейвис. Но от проекта не излиза нищо.

Томас Ман и семейството му продължават да не харесват Нели. Тъй като тя и Хайнрих се нуждаят от гаранти, за да легализират пребиваването си в Америка, Хайнрих се обръща към брат си, който през февруари 1941 му пише:

Че ще го сторя за теб, това е ясно, макар да се опасявам, че малко ще превиша кредита си; освен за нашите три деца, вече съм дал гаранция за няколко други емигранти. Твоят случай е специален и естествен. Но тук съм принуден да тегля чертата; моята клетвена декларация не може да включва и Нели. Това трябва да се уреди отделно. Нели има роднини в Америка; те са най-близките ѝ хора и няма да ѝ откажат.

Следващия месец Хайнрих навършва 70 години; Клаус пише на майка си, за да я пита как ще бъде организирано честването на рождения ден, и споменава, че както бил чул, чичо му бил доста изолиран „и напълно под влиянието на фрау Крьогер, като поразен от заразна болест“. На 16 април Томас отбелязва в дневника си, че жената на Хайнрих е „eine schreckliche Trulle“, ужасна повлекана.

Честването за Хайнрих се провежда през май 1941 в Санта Моника и на него присъстват Томас и Катя Ман, Алма Малер и Франц Верфел, и много други германски писатели емигранти. Словото на Томас в чест на брат му трае цял час и е последвано от много други поздравления и тостове. Но най-хубавото идва след това, когато „се скъсва едно копче в деколтето на роклята от червено кадифе на Нели и пред присъстващите се разкриват великолепните очертания на нейния дантелен сутиен“.

Към края на 1941 интересът към немските писатели, които работят като сценаристи, отслабва значително и Хайнрих остава без работа. Когато през ноември същата година той и Нели отиват на вечеря при брат му, те се нуждаят от чек за 500 долара, за да си платят сметките. На следващия ден те получават още 300 долара и се стига до споразумение, че оттам нататък ще получават всеки месец по 100 долара от Томас. Те не са поканени на Коледа и Нова година, и на 2 януари 1942 Хайнрих изпраща писмо на брат си. „Това, което ти дължа и за което ти благодаря, ще трябва да бъде уредено от наследниците ми… Знам, че къщата ти е пълна“, пише той. „Ще дойдем с удоволствие, когато ви е удобно на вас“. Нели от своя страна пише на една своя приятелка, че загубата на достойнство и ежедневните парични тревоги са трудно поносими. Това беше най-тъжната година в живота ми, казва тя.

През юли 1942 Томас поставя финансирането на Хайнрих на по-формална основа, като започва да внася пари – приспадани от данъците – в Европейския филмов фонд, откъдето те биват превеждани всеки месец на брат му. В писмото, с което обяснява новата уредба, той не спестява на брат си новините за собствените си домашни проблеми: „У дома цари критично положение; нашите цветнокожи ни напускат, а новите са или безумно скъпи, или непоносими. Но скоро ще оправим работата и се надявам да ни дойдете на гости с Нели някоя вечер. Сърдечни поздрави на вас двамата и на децата“. Междувременно непрестанно пристигат новини за смъртта на приятели в лагерите или за самоубийството на други – онези, които са останали в родината, както и онези, които не са успели да избягат или пък не са могли да се справят с изгнаническия живот. През март британската авиация бомбардира Любек: 3400 сгради са разрушени, над хиляда души убити. От къщата на Буденброкови остава само фасадата.

В мемоарите си Катя Ман пише следното за тези години: „Изненадващо, Хайнрих започна да се привързва все повече към по-малкия си брат. Предаността му растеше с годините, успоредно със скромността му“. Само че „случаят на Нели не беше никак приятен… постоянно ни се обаждаха по телефона, че пак е била намерена в някоя канавка“. Веднъж след вечеря в дома на семейство Томас Ман тя прекъсва Хайнрих, докато той чете от произведението върху което работи в момента, и Томас се зарича, че тя никога повече няма да бъде поканена. Семейството му обсъжда необходимостта Хайнрих и Нели да се разделят. В писмата си до свои приятели Нели мечтае да напусне града и да заживее в някаква ферма, пише също, че имала работа. Няколко пъти полицията я улавя пияна зад волана. Усилията да се набавят пари за ежедневните нужди поставят на голямо напрежение както нея самата, така и отношенията ѝ с Хайнрих. В един момент Хайнрих се изнася да живее при брат си, който намира за трогателно, че той препрочита „Буденброкови“, но след две седмици Хайнрих се връща при Нели.

През 1943 Хайнрих се оказва в полезрението на ФБР. Катя Ман пише в мемоарите си, че когато пристигнал в Америка, той получил финансова помощ от съветския посланик, а досието му разкрива, че ФБР забелязало руския вицеконсул в Сан Франсиско да влиза в къщата му. Пощата му бива следена. Когато ФБР започва да подслушва телефоните на други германски писатели емигранти в Калифорния, жените на двама от тях реагират като четат една на друга „дълги откъси от готварски книги на езици, които те самите не говорят“. Междувременно тръгват слухове, че когато се сформира ново правителство в Германия след победата на съюзниците, Томас Ман ще стане държавен глава. Това не повишава популярността му сред емигрантската колония. Алфред Дьоблин, например, харесва много Хайнрих, но смята, че Томас е един „емоционално дистанциран, самопровъзгласил се патриарх, който е въздигнал идеално изгладените ръбове на тотално обезпрашения си панталон в естетически принцип и който изпитва неутолим глад за почестите, които му се оказват“. Брехт остава близък с Хайнрих, но не обича Томас, и чувствата им са взаимни. Катя Ман разказва, че след като прочел една от пиесите на Брехт, мъжът ѝ възкликнал: „Ти да видиш, чудовището имало талант“. Когато казват това на Брехт, той отсъдил за творчеството на Томас Мас: „Винаги съм смятал, че разказите му са доста добри“.

От портрета, обрисуван от Джуърс, е видно, че оптимизмът и сърдечността на Нели, жаждата ѝ за живот, усилията ѝ да извлече максималното от условията, в които се намира, са част от същия онзи дух, който я кара да пие прекомерно, да се държи прекалено шумно сред обществото, да дразни роднините си и да не може да си намери място в света на германските писатели емигранти в Калифорния. Тя може еднакво лесно да излъчва щастие и веднага след това да изпадне в депресия. Ето как Джуърс описва упадъка ѝ в течение на 1944:

Според Хайнрих през тази година Нели претърпява няколко физически и психологически кризи, нейните искрящи очи изгубват блясъка си, цялото тяло и лицето ѝ се изкривяват от страдание, тя иска да умре… Често избухва в плач. Веднъж тя започва да оплаква смъртта на сестра си, която всъщност е жива и в добро здраве.

През декември 1944, след няколко опита за самоубийство, Нели умира от свръхдоза приспивателни хапчета. Томас плаща разходите по погребението и записва в дневника си, че е бил на гробището в Санта Моника за погребението на „нещастната жена на Хайнрих, която му донесе много неприятности“. Марта Фойхтвангер, жената на писателя Лион Фойхтвангер, която е присъствала на много от вечерите, на които Нели се е забавлявала повече, отколкото е прието, казва, че „най-забележителното нещо у нея беше необикновената любов на Хайнрих Ман към нея“. След погребението, на което присъстват също Брехт и Дьоблин, Томас дава на брат си пари, за да откупи мебелите си от заложната къща.

В последния ден на 1944 Клаус Ман пише на майка си:

Какъв позор! Каква срамна, излишна, грозна трагедия! Трябва да е страшен удар за нещастния, стар Хайни – който вероятно ще я последва скоро. Та не можа ли тя да изчака няколко години? Каква жалка, неприятна липса на внимание и самоконтрол! И все пак ми е жал за нея. Тя трябваше да си остане в Германия с хора от нейния сой. Той разруши живота ѝ, като я откъсна от корените ѝ. Но пък от друга страна, тя сама е искала това. Предполагам, че абсолютно самостоятелно е решила да го последва в Бандол, или изобщо там, където се е намирал по онова време. Каква глупачка! Впрочем навремето в Ница приготвяше наистина превъзходни вечери за нас. Много тъжна история.

Пет години по-късно Клаус пише едно есе, в което предлага „стотици, хиляди интелектуалци да последват примера на Върджиния Улф, Ернст Толер, Щефан Цвайг, Ян Масарик. Вълна от самоубийства сред най-видните умове на света“. Малко по-късно той слага край на живота си.

През последните си години Хайнрих поддържа връзка с много от приятелите на Нели в Германия. В Лос Анджелис Катя Ман му намира една немска болногледачка, „с която“, пише тя, „той се чувстваше по-добре, отколкото с която и да било от чудатите си съпруги“. Тя му намира и една малка къща близо до там, където живеят с Томас. Една ниша, в която е поставена масата за хранене, замества липсващата трапезария. Когато Хайнрих вижда това, у него се пробужда синът на любекския сенатор: „Къде се яде тук?“, пита той своята снаха, също както би могъл да попита някой от героите в „Буденброкови“.

Хайнрих получава покана от Източна Германия да се установи там, ала умира точно когато се готви да напусне Калифорния през март 1950. Той става едва ли не герой в новата Източна Германия, но не и в Западна Германия. Въпреки продължилото цял живот съперничество с по-големия му брат, а може би и поради развитото му чувство за достойнство на фамилията, Томас Ман, който сам скоро ще напусне Калифорния, за да заживее в Швейцария, пише на един приятел: „Чувствам се засегнат и съм ядосан, че нито от Мюнхен, нито от останалата Западна Германия (Бон, Франкфурт, родния му град Любек) до мен не е стигнала нито една дума на официално съчувствие за смъртта на брат ми Хайнрих. Във Федерална република Западна Германия май си нямат представа кой е починал“.

Самият Томас умира през август 1955; Катя умира в 1980 на 97 години. През 1961 останките на Хайнрих са изровени и кремирани, а прахът му препогребан в Източен Берлин. Валтер Улбрихт, който ще издигне Стената по-късно през същата година, заявява: „Той принадлежи на нас“. Никой явно няма същото усещане за Нели Крьогер, която остава погребана в Санта Моника, макар че в основата на надгробния камък на Хайнрих в Берлин е поставена табелка, възпоменаваща неговата „смела спътница, Нели Ман, по баща Крьогер“.

Превод от английски Стоян Гяуров

Colm Tóibín, Mann v. Mann. „London Review of Books“ (2011).

КолъмТойбин е ирландски романист, драматург, поет и журналист. На български са преведени книгите му Маестрото, Заветът на Мария, Разказът на нощта и Светлина в черната вода.

Престанете да гугълствате. Нека поговорим…

Автор(и): Шери Търкъл

Понякога студенти ми разказват как са в състояние едновременно да гледат някого в очите и да пишат по телефоните си, без да позволяват да се забележи раздвоеното им внимание. Това била способност, придобита в средното училище, когато са искали да пишат есемеси от класната стая без да бъдат хванати. Сега го използват когато искат да бъдат с приятелите си, но в същото време и, както го наричат някои от тях, просто „другаде“.

В наши дни ние изпитваме по-малко необходимост от прикриване на факта, че непрекъснато раздвояваме вниманието си. В едноизследване на Центъра за социални студии Пю, 89 процента от притежателите на мобилни телефони казват, че са използвали телефоните си по време на последното социално събиране, на което са присъствали. Но те не са доволни от това; 82 процента от възрастните смятат, че ползването на телефоните при лични срещи пречи на разговорите.

Изследвала съм психологията на онлайн-връзките в продължение на повече от 30 години. В хода на последните пет години се съсредоточих в една специфична област: какво се случва с директните разговори в един свят, в който толкова много хора заявяват, че по-скоро биха изпращали есемеси, отколкото да разговарят? Разглеждала съм семейства, приятелства и любовни връзки. Изследвала съм училища, университети и работни места. Когато университетски студенти ми разказват как разпределят вниманието си в студентската кафетерия, някои от тях се позовават на „правилото за тримата“. При разговор между пет или шест души по време на вечеря, човек трябва да проверява дали внимават минимум трима души – тоест дали главите им са повдигнати – преди да може да си позволи да погледне надолу към собствения си телефон. И така разговорът продължава, но с различни хора, вдигащи глави в различни моменти. Ефектът е онова, което може да се очаква: разговорът се провежда в сравнително лек тон, по теми, при които хората могат да се включват и изключват когато поискат.

Младите хора ми разказват с ентусиазъм за добрите следствия, които произтичат от живота, воден в съгласие с правилото за тримата, което човек може да следва не само на вечеря, но и навсякъде. Преди всичко, налице е магията на винаги стоящото на разположение „другаде“. Винаги можете да насочите вниманието си накъдето желаете. Винаги можете да бъдете чути. Никога не ви се налага да се отегчавате. Когато почувствате, че в разговора настъпва затишие, можете да преместите вниманието си от хората в помещението към света, който можете да откриете на телефона си. Но освен това младите хора описват и усещане за загуба.

Едно петнадесетгодишно момиче, което интервюирах, ми разказа за реакцията си, когато излязла на вечеря с баща си, а той извадил телефона, за да добави „факти“ към разговора им. „Татко“, казала му тя, „престани да гугълстваш. Аз искам да разговарям с теб“. Петнадесетгодишно момче ми разказваше как някой ден би искало да отглежда собствените си деца, но не по начина, по който го отглеждат родителите му (с телефони, включени по време на вечеря, при разходки в парка или при неговите училищни представления), а по начина, по който те мислят, че го отглеждат –без телефони по време на ядене и с изобилие на семейни разговори. Един студент-първокурсник се опита да опише кои според него са погрешните неща в живота на поколението му. „Есемесите ни са наред“, каза той. „Проблемът се състои в онова, което писането на есемеси прави с разговорите ни, когато сме заедно“.

Това е мощно прозрение. Изследванията на разговори както в лабораторни, така и в естествени обкръжения показват, че когато двама души разговарят, дори и самото наличие на телефон върху масата или някъде в периферното им зрение вече променя начина, по който те разговарят, както и степента на свързаност, която изпитват. Хората придържат разговора към теми и линии, при които нямат нищо против да бъдат прекъсвани. Не се чувстват така обвързани едни с други. Дори и един мълчалив телефон ни разделя.

През 2010 г. един екип на Мичиганския университет, ръководен от психоложката Сара Конрат сравнява данните, получени от 72 различни изследвания, проведени в течение на 30 години. Теоткриват спад на емпатията с 40 процента сред университетските студенти, като по-голямата част от него се случва след 2000-та година.

И технологията има сериозно влияние върху отслабването на емпатията сред различните поколения. Ние сме свикнали да бъдем свързани по всяко време, но сме намерили начини да заобикаляме разговорите – или поне онзи вид разговори, които са открити и спонтанни, в които опитваме различни идеи и си позволяваме да бъдем уязвими или изцяло присъстващи. Но именно този вид разговори – при които се учим да пресрещаме погледи, да възприемаме съзнателно позата и тона на другия човек, да се успокояваме или предизвикваме взаимно – са онези, при които процъфтяват емпатията и интимността. При такива разговори ние научаваме кои сме.

Разбира се, емпатични разговори се откриват и в наши дни, но цялостната тенденция е сравнително ясна. Не само че преминаваме все повече от разговори лице в лице към общуване онлайн. По-важното е, че изобщо не позволяваме на тези разговори да се породят, като просто държим телефоните си наоколо.

Дълбоко вътре в себе си ние знаем това, а сега вече и изследванията потвърждават усещанията ни. Изправени сме пред важен избор. Става дума не да се откажем от телефоните си, а да ги използваме по-целенасочено. От нас зависи дали ще спечелим обратно разговорите си. За пропадащите връзки в нашия дигитален свят лечението е разговарянето.

Проблемите с разговарянето започват в ранна възраст. Преди няколко години бях помолена от едно частно училище да помогна на учителския екип: учениците вече не създавали приятелства както преди. По време на една от паузите директорката разказа как една седмокласничка се опитала да изключи своя съученичка от едно от социалните събития в училището. Това е проблем, стар като света, само че този път, когато била попитана да обясни причините за поведението си, девойката нямала особено много за казване: „Отговорите ѝ бяха почти като на робот. Каза само, ‚Не изпитвам никакви чувства към всичко това‘. Не беше в състояние да разчете сигналите, че съученичката ѝ се е чувствала наранена“.

Директорката продължи: „Дванадесетгодишни деца играят на площадката като осемгодишни. Начинът, по който взаимно се изключват от играта е онзи, по който обикновено играят осемгодишните. Изглежда не са в състояние да поставят себе си в положението на други деца“.

Една от учителките отбеляза, че учениците „седят в столовата и гледат телефоните си. Когато споделят неща едни с други, това са нещата от телефоните им“. Това ли е новият вид разговор? Ако да, той не върши работата на старите разговори. Старите разговори ни учеха на емпатия. Тези ученици изглежда се разбират по-малко едни други.

Но ние сме и способни на адаптация. Психоложката Ялда Т. Улс е водещата авторка на едно изследване на деца от 2014 г., проведено в летен лагер без технологически приспособления. След пет дни без телефони или таблети лагерниците били в състояние да разчитат по-добре физиономични изражения и да определят значително по-коректно емоциите на актьори от заснети на видео сцени, в сравнение с друга контролна група от деца. Но какво е породило тези емпатични резултати? Те просто са разговаряли едни с други. В един разговор нещата протичат най-добре ако обръщате сериозно внимание и се учите да поставяте себе си в нечия чужда ситуация. А това е по-лесно за правене без телефон в ръка. Разговорът е най-човешкото и най-очовечаващото нещо, което вършим.

Наблюдавала съм тази приспособимост при собствените ми изследвания в лагер без технологични приспособления. По време на разговор в дървена хижа група четиринадесетгодишни момчета водеше разговор за скорошния излет сред дивата природа. Преди не чак толкова много години най-вълнуващият аспект на един такъв разговор би могла да бъде идеята за опасностите или просто за красотата на недокоснатата природа. В наши дни най-силното впечатление беше онова за липсата на телефони. Едно от момчетата го нарече „време, в което няма какво друго да правиш, освен да мислиш тихо и да разговаряш с приятелите си“. Лагерниците говореха и за новооткрития вкус на живота далеч от онлайн-потока. И удоволствието, което демонстрираха от липсата на [дигитални] връзки дава основания да се предположи наличността на друга важна връзка: способността за емпатични разговори върви ръка за ръка със способността за усамотяване.

В самотата ние откриваме себе си; така се подготвяме за започване на разговори, в които имаме за казване нещо автентично, нещо свое. Ако не можем да се концентрираме, то не можем и да разпознаем другите хора като онова, което са. Ако не сме спокойни насаме със себе си, ние превръщаме другите в онова, от което се нуждаем да бъдат. Ако не знаем как да бъдем сами, знаем единствено как да бъдем самотни.

Налице е директна връзка между разговарянето и способността за саморефлексия. Когато се чувстваме сигурни в себе си, ние сме в състояние наистина да чуем онова, което имат за казване другите хора. В същото време, разговорът с други хора, както в интимно обкръжение, така и в по-големи социални групи, ни води да подобряване на способността за вътрешен диалог.

Но ние сме поставили тази директна връзка в опасност. Ние превръщаме времето, което прекарваме сами, в проблем, който трябва да бъде решен чрез технологии. Тимъти Д. Уилсън, психолог в университета Виржиния, е ръководил работата на екип,изследващ способността ни за усамотяване. Участниците били помолени да седнат на стол и да мислят, без присъствие на техническо приспособление или книга. Имали са на разположение от шест до 15 минути в самота и единственото правило било, че през цялото време трябва да седят и да не заспиват. При един от експериментите мнозина от участниците предпочели да получат слаби електрически шокове, вместо да останат насаме със себе си и мислите си.

Понякога хората ми казват, че разбират колко неприятно може да се почувства някой, когато другият или другата посегне към телефона си, докато са заедно. Но какво лошо може да има в това човек да посегне км телефона си когато е насаме? В края на краищата, това е новата форма, в която ние сме заедно.

Но този начин на разделяне на нещата пропуска съществената връзка между самотата и разговора. При самотата ние се учим да се концентрираме и да фантазираме, да слушаме самите себе си. А имаме нужда от тези способности, за да можем да присъстваме напълно в някой реален разговор.

Всяка нова технология ни кара да се изправим пред определени човешки ценности. Това е нещо добро, защото то ни кара да оценим наново в какво всъщност те се състоят. Ако днес сме готови да превърнем в приоритет разговорите лице в лице, ще ни бъде по-лесно ако знаем коя трябва да бъде следващата крачка. Не търсим лесни решения. Търсим изходни позиции. Някои от тях може и да изглеждат вече познати, но това не ги прави по-малко предизвикателни. Всяка от тях се занимава само с малка част от онова, което ни кара да мълчим. Взети заедно, те наистина могат да променят нещо.

Една от стъпките към възстановяването на разговорите е възстановяването на самотата. Някои от най-важните разговори, които ще проведете някога, ще бъдат със самия/самата вас. Забавете темпото в достатъчна степен, за да ги направите възможни. И направете навик от вършенето на нещата едно по едно. Мислете за това като за следващата голяма задача. Във всяка област от живота това ще увеличи ефективността и ще намали стреса.

Но да се върши само по едно нещо по всяко време е трудно, защото това означава да утвърдим самите себе си над онова, което технологиите правят лесно и което в краткосрочен план ни дава усещане за продуктивност. Мултитаскингът [многозадачността] идва със собствено усещане за върхово постижение, но ако гоним това усещане, ние преследваме илюзия. Разговорът е човешкият начин да се практикува унитаскинг.

Нашите телефони са не само помощни средства, но и психологически мощни устройства, които променят не само онова, което вършим, но и онова, което сме. Един втори път към разговора предпоставя по-ясно осъзнаване на степента, до която сме уязвими за всички неща, които свързаността предлага. Трябва да се обвържем с неща като планиране на продуктите и животите ни по начини, които вземат пред вид тази уязвимост. Можем например да изберем да не носим телефоните постоянно със себе си. Можем да ги оставяме в друго помещение, а след това да отиваме и ги проверяваме по веднъж на няколко часа, като междувременно работим по други неща или разговаряме с хора. Можем да оформим пространствата у дома или на работа като свободни-от-машинки, свещени места, посветени на свързаните едно с друго блага на разговора и самотата. Семействата могат да оформят тази пространства ден за ден – например: никакви машинки на вечеря, в кухнята и в колата. Свикнете децата си с тази идея докато са малки, така че да я възприемат не като наказание, а като основна черта на семейната култура. На работното място идеята за свещени пространства също има своя смисъл: разговорите между служителите увеличават производителността.

Освен това можем да преосмислим технологиите по начини, които оставят повече място за разговори едни с други. Опцията „не ме безпокойте“ на Айфона посочва един възможен подход. Когато я включите, не ви безпокоят повече с вибрации, светлини или звуци, но можете да изберете модус, при който позвъняванията на определени хора са допускани (също и многократни позвънявания). Инженерите са вече готови с допълнителни идеи, като например: как може да се направи така, че телефоните да не ни занимават непрекъснато, а да извършват определена задача, след което ни оставят на мира? Как да се накара комуникационната индустрия да измерва успеха на устройствата си не според времето, което потребителите прекарват с тях, а според това дали това време е смислено прекарано?

Винаги е добре да подхождаме към отношенията си с технологиите в един контекст, който ги надхвърля. Например: ние живеем в политическа култура, при която разговорите са блокирани от уязвимостта ни към неща като (политически) пристрастия, а също и нови увлечения. Смятахме, че писането онлайн ще ни направи по-смели, отколкото сме на живо, но едно изследване на Института Пю от 2014 показва, че е по-малко вероятно хората да публикуват мненията си в социалните мрежи, ако се страхуват, че последователите (приятелите) им няма да са съгласни. Планирането с поглед към собствените ни уязвимости означава и намиране на начини да се говори с хора – он- или офлайн – чиито мнения се различават от нашите собствени.

Понякога това означава просто хората да се изслушват взаимно. Една студентка-първокурсничка ми каза, че избягва разговори, защото това изисквало човек да живее в съгласие с онова, което тя нарича „правилото за седемте минути“. Нужни са поне седем минути, за да може човек да разбере как ще се развие даден разговор. Не бива да посягате към телефона си преди да са изтекли тези седем минути. Ако разговорът не потръгне, трябва да приемете това. Защото в разговорите, също като в живота, има тихи моменти – онова, което някои от младите хора наричат „тъпите части“. Нерядко ние се разкриваме най-много едни пред други именно в моментите, в които се препъваме, колебаем или изпадаме в мълчание.

Младото момиче, което е толкова наясно със седемте минути, необходими за разбирането на това как ще потръгне разговорът, признава, че често ѝ липсва търпението, за да чака толкова дълго, преди да посегне към телефона си. В това отношение тя е типична представителка на онова, което психологът Хауърд Гарднър беше нарекъл „поколението на приложенията“ (на компютърните програми, „app generation“). То е израснало с телефони в ръка и компютърни приложения в постоянна, непосредствена близост. Склонно е към нетърпеливост и очаква светът да реагира като компютърно приложение – бързо и ефективно. „Приложният“ начин на мислене започва с представата, че нашите действия в света ще функционират като алгоритми: определени действия ще водят до предсказуеми резултати.

Тази умонагласа може да се демонстрира в приятелствата като липса на емпатия. Приятелствата са неща, които човек трябва да направлява; те са много, а следователно се нуждаете от определени инструменти за наглеждането им. Ето ви тук една първа крачка: спечелете обратно разговорите – за самите себе си, за приятелствата и обкръжението си. Противопоставяйте се на разглеждането на света като вид огромно компютърно приложение. Това може да се представи и по друг начин: разговорите са противоотровата срещу алгоритмичния начин на възприемане на света, тъй като те ни учат на гъвкавост, постоянство и индивидуалност.

Това е нашият момент, в който да осъзнаем непредвидимите последствия от технологиите, на които сме уязвими, но и да изпитаме уважение към приспособимостта, която винаги е била най-силната ни черта. Имаме време за корекции, имаме време и да осъзнаем кои сме – създания на история, на дълбинна психология, на сложни взаимоотношения, на разговори. Непринудени, рисковани, откровени разговори.

Шери Търкъл е клинична психоложка и преподавателка по социални науки и технологии в Масачузетския технологичен институт. Родена е в Ню Йорк през 1948. Търкъл фокусира изследванията си върху психоаналитичната перспектива към културата и върху психологията на отношението на човека към технологиите, особено информационните технологии и компютърното пристрастяване.

Коментари (1)

- 30-09-2015|Златко
Откъм Фейсбук, на бърза ръка…

Zlatko Enev Какво ще кажете за една подновена дефиниция на, хммм, онова, което бабите и дядовците ни са наричали „свято място“?

Примерно по следния начин:

Място, освободено от телефони, таблети, лаптопи, компютри и прочие…

Ivaylo Ditchev Много точно! В сериозните /действащи/ храмове по света забраняват да се снима.

Zlatko Enev Благодаря за подкрепата, Ивайло! А ето и текста, който ме наведе на тия мисли (и който превеждам в момента)…

Lydia Staikova А какво мислите за това, че се допускат туристи, които не влизат в храма за да чуят проповед или да се помолят?

Zlatko Enev Е, казано е отдавна, „пуснете децата при мен“. Нека не се опитваме да заемаме непременно мястото на съдии, че много трънено, хм, хм…

Ivaylo Ditchev Много е двусмислено, г-жо Стайкова. До каква степен вярата е каквато си я предтавяме, до каква – елемент от света на съвременния човек, който е разсеян, турист, селфи-джия… Фотографирането днес е част от всеки ритуал, всяко важно нещо се снима – ако не се види гора от ръце с телефони, не е истински важно. Какво прави една църква в тази ситуация – труден въпрос.

Zlatko Enev Плюс това, КАК точно човек да ДОКАЖЕ на приятелите си дòма, че е ходил в Тайланд не за еди-какво си, ами за да посещава храмове? smile emoticon

Ivaylo Ditchev Златко, не знам дали помните, че в мавзолея на Димитров не беше позволено да се снима.

Zlatko Enev Не, не помня. Но си мисля, че у нас непозволеността е просто важна част от фолклора, нищо повече и нищо по-малко. Те не позволяват – ние през просото. Те пак – ние пък двойно… И така нататък.

На това в България му се вика „върховенство на закона“, тоест „Mоят закон е по-върховен от твоя, òди се пèри и така нататък“…

Lydia Staikova Да, двусмислено е, и не, не мисля, че трябва да се забрани на туристите да влизат, но цялата тази туристическа пошлост ме изморява някак.

Zlatko Enev Май стана време да изключвам машините, че инак пак цял ден ще изкарам в мъдруване…

Човекът, който отиде да пазарува истина

Автор(и): Дж. М. Кутси

Описваната тук ситуация се случва на френско-испанската граница, времето е 1940 г. Валтер Бенямин, който се опитва да избяга от окупирана Франция, се представя на жената на някой си Фитко, когото е срещнал в лагера, в който е пребивавал във Франция. Доколкото е разбрал, обяснява той, госпожа Фитко ще може да преведе него и спътниците му през Пиренеите до неутрална Испания. Госпожа Фитко го взема със себе си на пробна обиколка, за да огледат най-добрите пътеки; той влачи със себе си тежък куфар. Наистина ли куфарът е толкова важен, пита го тя. В него се намира ръкопис, отговаря той. „Не мога да си позволя да го изгубя. Трябва да бъде спасен. Той е по-важен от мен.“

На следващия ден те прекосяват планините. Бенямин трябва да си почива на всеки няколко минути поради слабо сърце. На границата ги задържат. Документите им не са наред, казва испанската полиция; трябва да се върнат обратно във Франция. Отчаян, Бенямин си инжектира фатална доза морфин. Полицията претърсва вещите на починалия. Описът не съдържа указания за никакъв ръкопис. Какво е имало в куфара и къде е изчезнал той, можем единствено да предполагаме.

Приятелят на Бенямин, Гершом Шолем, предполага, че това е била последната коректура на недовършения Passagenwerk или Проект Аркади. С героичния си, ако и неуспешен опит да спаси ръкописа от фашизма и да го занесе на сигурно място в Испания, Бенямин се превръща в символ за учените от наше време. Но тази история все пак има щастлив завършек. Едно копие от ръкописа, което е останало в Париж, е било запазено в Bibliothèque Nationale от приятеля на Бенямин, Жорж Батай. Възстановен след войната, той е публикуван през 1982 в оригиналната си форма – тоест на немски език, с големи откъси на френски.

Днес ние имаме magnum opus-а на Бенямин в пълен английски превод и най-после сме в състояние да зададем въпроса: но защо целия този интерес към един трактат, посветен на пазаруването във Франция от 19 век? Бенямин е роден през 1892 в Берлин, в семейство на асимилирани евреи. Баща му е успешен търговец на изкуство, който по-късно преминава към инвестиции в недвижимо имущество; според повечето стандарти на времето си, семейство Бенямин е доста заможно. След болнаво, закътано детство, на 12 годишна възраст Бенямин е изпратен в пансионно училище, където е повлиян от един от директорите, Густав Винекен.

В продължение на години след завършване на училище Бенямин е силно ангажиран с антиавторитарното, насочено към природата младежко движение, започнато от Винекен; връзките си с него прекъсва едва когато по-късно Винекен се обявява в подкрепа на Първата световна война. През 1912 Бенямин се записва като редовен студент по философия във Фрайбургския университет.

След като е намерил интелектуално обкръжение по собствен вкус, той се хвърля в трескава активност по образователната реформа. След избухването на войната избягва военна служба първо, като симулира болестно състояние, а по-късно, след женитбата му през 1917 за Дора Софи Полак, като се преселва в Швейцария. Там те остават до 1920. Бенямин следва философия и работи върху докторска дисертация за университета в Берн, но липсата на социален живот дразни Дора и двамата се завръщат в Берлин. Бенямин се е чувствал привлечен от университетите, отбелязва приятелят му Теодор Адорно, по същия начин, по който Кафка се е чувствал привлечен от застрахователните компании.

Бенямин се подготвя за хабилитация (втори докторат), чрез който да получи професура, като представя дисертацията си (на тема „Германска драма от ерата на барока“) във Франкфуртския университет през 1925. Изненадващо, дисертацията не е приета. Тя пропада между катедрите по литература и философия, а Бенямин не притежава академичен покровител, който да му помогне. И така, след като академичните му планове пропадат, Бенямин се впуща в кариерата на преводач, радиоговорител и свободен журналист. Сред поръчките му се намира и превод на прустовия В търсене на изгубеното време; три от седемте тома са завършени.

През 1924 Бенямин посещава Капри, по онова време едно от любимите места на германските интелектуалци. Там той се запознава с Ася Лацис, театрална режисьорка от Латвия и убедена комунистка. „Всеки път, когато съм преживявал голяма любов, съм преминавал през такива дълбоки промени, че и сам съм се удивявал“, пише той по-късно. „Истинската любов ме кара да заприличвам на жената, в която съм влюбен“. В този случай трансформацията включва и промяна на политическата посока.

„Пътят на мислещите, прогресивни личности, води към Москва, а не към Палестина“, му казва Лацис. Всякакви следи от идеализъм в мисленето му, да не говорим за флиртовете с ционизма, са изоставени. Приятелят му Шолем е емигрирал в Палестина, очаквайки Бенямин да го последва. Бенямин намира извинение да не отиде; той продължава да предлага различни извинения до самия край.

През 1926 Бенямин пътува до Москва, за да се срещне с Лацис. В записките си от посещението той непрестанно изследва собствената си безрадостна умонагласа, а също и въпроса дали трябва да стане член на комунистическата партия. Две години по-късно двамата се събират за кратко в Берлин. Живеят заедно и посещават събрания на Лигата на пролетарско-революционните писатели. Връзката им ускорява процедурите по развода, при които Бенямин третира съпругата си със забележителна низост. По време на московското пътешествие той води дневник, който по-късно редактира за публикуване.

Бенямин не говори руски. Вместо да се осланя на преводачи той се опитва да „чете“ Москва отвън – нещо, което по-късно ще нарече „физиономичен метод“ – тоест, като се въздържа от абстракции и съждения, да представя града по такъв начин, че „всяка фактуалност вече да изглежда като теория“ (фразата принадлежи на Гьоте). Някои от твърденията на Бенямин относно „световно-историческия“ експеримент, който е наблюдавал в СССР, днес изглеждат наивни. И все пак погледът му е остър. Мнозина нови московчани всъщност са селяни, отбелязва той; те продължават да живеят тук селски живот, в съгласие със селски ритъм. Класовите различия може и да са били отменени, но вътре в партията се оформя нова кастова система.

Една сцена от уличен пазар улавя във фокус унизителния статус не религията: предлагана за продажба икона е заградена от два портрета на Ленин „като арестант между двама полицаи“. Макар че Лацис има постоянно присъствие в Московския дневник и макар Бенямин да намеква, че любовният им живот е проблематичен, ние не получаваме почти никакво усещане за физическата ѝ същност. Бенямин не притежава талант за описване на други хора. От писанията на Лацис придобиваме много по-жива представа за самия него: очилата му като малки прожектори, несръчните му ръце. През остатъка от живота си Бенямин нарича себе си или комунист, или съмишленик. В продължение на години след като е срещнал Лацис, той ще повтаря марксистки постулати – „буржоазията… е осъдена на упадък поради вътрешни противоречия, които ще станат фатални в процеса на развитието си“ – без да е чел Маркс.

„Буржоазен“ си остава за него обидна дума за един специфичен мироглед – материалистичен, лишен от любопитство, самодоволен – против който той е инстинктивно враждебен. Да обяви себе си за комунист е за него акт на избор, морален и исторически, против буржоазията и собствения му буржоазен произход.

„Има една грешка… която не може да бъде поправена никога: да пропуснеш да забегнеш от родителите си“, пише той в Еднопосочна улица, онази колекция от извадки от дневници, записки на сънища, афоризми и язвителни бележки по адрес на Ваймарска Германия, с които той заявява присъствието си през 1928. Това, че не е забягнал достатъчно рано, означава, че е осъден да бяга от Емил и Паула Бенямин до края на живота си: противопоставяйки се на асимилацията в средната класа, той прилича на много други немскоезични евреи от своето поколение, включително и Кафка.

Онова, което тревожи приятелите на Бенямин в неговия марксизъм е, че у него изглежда има нещо насилено, просто вид реакция. Първите впускания на Бенямин в левия дискурс са потискащи – възхвали на Ленин (чиито писма притежавали „сладостта на голямата епика“), повторения на злокобните евфемизми на партията: „Комунизмът не е радикален. Ето защо той няма намерение просто да премахва семейните отношения. Той само ги изпробва, за да определи способността им за промяна. Той пита: може ли семейството да бъде премахнато по такъв начин, че компонентите му да бъдат социално преоформени?“ Тези думи идват от рецензия на пиеса на Бертолт Брехт, с когото Бенямин се е запознал чрез Лацис и чието „грубо мислене“ – мислене, лишено от буржоазни тънежи, го привлича за известно време.

„Тази улица е наречена ‚улица Ася Лацис‘, по името на онази, която, също като инженер, я прокара през автора“, гласи посвещението към Еднопосочна улица. Сравнението е поднесено като комплимент. Инженерът е мъжът или жената от бъдещето – онзи, който, нетърпелив към бръщолевенето, въоръжен с практически знания, действа решително, за да промени околната среда. (Сталин също се е възхищавал на инженерите. По негово мнение писателите трябва да станат инженери на човешката душа – което означава, че задачата им е да „преоформят“ човечеството с хастара навън). Сред по-добре познатите статии на Бенямин, Авторът като производител (1934) показва най-ясно влиянието на Брехт.

На разглеждане е поставен стария въпрос на марксистката естетика: кое е по-важно, формата или съдържанието? Бенямин смята, че едно литературно произведение ще бъде „политически коректно само ако е и литературно коректно“. Авторът като производител е защита на лявото крило на модерния авангард, олицетворяван за Бенямин от сюрреалистите, които са против партийната позиция в подкрепа на лесно разбираеми, реалистични истории със силни прогресивни тенденции.

За да подкрепи тезата си, Бенямин се позовава още веднъж на обаянието на инженерството: писателят, също като инженера, е технически специалист и трябва да има право на мнение по техническите въпроси. Воденето на спор на това грубо ниво не се удава лесно на Бенямин. Дали верността към партията не му е причинявала неудобство в едно време, в което сталинските преследвания срещу артистите са били в пълен размах? (Самата Лацис ще бъде една от сталинските жертви и ще прекара много години в трудов лагер).

Един кратък текст от 1934 съдържа възможно указание за това. Тук Бенямин се надсмива над интелектуалците, за които е „въпрос на чест да бъдат самите себе си по всеки въпрос“, отказвайки да разберат, че, за да имат успех, трябва да представят различни лица за различните аудитории. Те били, казва той, като месар, който отказва да нареже един труп и настоява да го продаде нацяло. Как да се разбира това твърдение? Дали Бенямин възхвалява иронично старомодния интелектуалски интегритет? Дали прави забулено признание, че той, Бенямин, не е онова, което изглежда отвън? Или може би това е практическа, ако и горчива, забележка за живота на литературния занаятчия? Едно писмо до Шолем (на когото, както винаги, Бенямин не казва цялата истина) подсказва именно последния прочит. Тук Бенямин защищава комунизма като „очевидния, разумен опит на човека, който е лишен от всякакви средства за производство, да обяви правата си над тях“.

С други думи, той следва партията поради причините, по които би трябвало да го прави и всеки пролетарий: защото такъв е материалният му интерес. По времето когато нацистите идват на власт, мнозина от познатите на Бенямин, включително и Брехт, вече са разчели надписа на стената и са избягали. Бенямин, който не се е чувствал на мястото си в Германия в продължение на години, скоро ги последва. (По-младият му брат Георг е по-малко предпазлив: арестуван за политическа дейност през 1934, той загива в концентрационния лагер Маутхаузен през 1942).

Бенямин се установява в Париж, където си заработва несигурно съществуване чрез сътрудничество с немски вестници под арийски псевдоними (Детлеф Холц, К. А. Щемплингер) и живее от подаяния. След избухването на войната се оказва интерниран като вражески поданик. Освободен чрез усилията на френския PEN [световната писателска организация], той прави опити да забегне в САЩ, след което предприема фаталното си пътуване до испанската граница. Най-острите прозрения на Бенямин относно фашизма – врагът, който го лишава от дом и кариера, и в края на краищата го убива – касаят средствата, които той използва, за да продаде посланията си на германския народ: а именно, като се превръща в театър.

Днес вече е банално да се отбелязва, че нюрнбергските митинги на Хитлер, с тяхната комбинация от декламации, хипнотична музика, масова хореография и драматично осветление, са използвали като модел байройтските постановки на Вагнер. Оригиналното в твърденията на Бенямин е това, че политиката като грандиозен театър, а не като дебат, е не само една от уловките на фашизма, а и негова същност. Във филмите на Лени Рийфенщал, както и в кинопрегледите, представяни във всяко кино в страната, на германските маси се предлагат такива техни образи, каквито лидерите им ги призовават да бъдат. Фашизмът използва силата на изкуството на миналото – онова, което Бенямин нарича „изкуство на аурата“ – плюс подсилващата мощ на новите пост-аурални медии, особено киното – за да създава своите нови фашистки граждани.

За обикновените германци единствено видимата идентичност е една фашистка идентичност във фашистки костюми и фашистки пози на доминация или подчинение. Беняминовият анализ на фашизма като театър повдига множество въпроси. Дали политиката като спектакъл наистина е сърцето на германския фашизъм (а не толкова търсенето на отплата и мечтите за историческо възмездие)? Ако Нюрнберг е естетизирана политика, то защо тогава не са естетизирана политика и сталинските първомайски екстравагантности, и показните процеси? Ако геният на фашизма е в способността му да изличи границата между политиката и медиите, то къде тогава е фашисткия елемент в медийно-задвижваните политики на западните демокрации? Не съществуват ли различни варианти на естетизирана политика?

Ключовото понятие, което Бенямин измисля (макар че в дневника му се откриват намеци, че в действителност то е било умствено порождение на книголюбителката и издателка Адриен Моние), за да опише какво се случва с произведението на изкуството в епохата на механичното възпроизводство (по принцип епоха на камерата – Бенямин няма много за казване по отношение на печата), е загубата на аура. Докъм средата на 19 век, казва той, между произведението на изкуството и неговия наблюдател е съществувало един вид междусубектно отношение: „Да се възприеме аурата на един феномен [означава] да му се вложи един вид способност да гледа към нас от своя страна“. Следователно налице е нещо магическо в аурата, извличана от древни връзки, днес вариращи между изкуството и религиозния ритуал.

За пръв път Бенямин говори за аурата в своята „Кратка история на фотографията“ (1931), където се опитва да обясни защо, в собствените му очи, при най-ранните портретни фотографии – в зародишния период на фотографията – притежават аура, докато онези от едно поколение по-късно вече са я изгубили. В „Произведението на изкуството…“ представата за аура е разширена доста дръзко от старите фотографии до произведенията на изкуството изобщо. Краят на аурата, твърди Бенямин, ще бъде повече от компенсиран чрез еманципаторските способности на новите технологии за възпроизвеждане. Киното ще замени изкуството на аурата.

Дори приятелите на Бенямин намират доста трудно да схванат в какво точно се състои аурата. Брехт, комуто Бенямин е изложил концепцията си по време на дългите си посещения у дома на писателя в Дания, пише следното в дневника си: „[Бенямин] казва: когато почувствате нечий поглед върху себе си… вие му отговаряте (!). Очакването, че всяко нещо, което поглеждате, ви гледа от своя страна, създава аурата… Това бил начинът, по който се приспособявал материалистическият подход към историята! Доста ужасяващо!“

През целите 1930 години Бенямин се бори да създаде една приемливо-материалистическа дефиниция на аурата и нейната загуба. Филмът е пост-аурален, твърди той, защото камерата, бидейки инструмент, не може да вижда. (Спорно твърдение: актьорите реагират на камерата все едно, че тя ги гледа). В една по-късна ревизия той предлага края на аурата да бъде уточнен за онзи момент в историята, когато градските тълпи са станали толкова гъсти, че хората – минувачите – вече не отвръщат на взаимните си погледи. В Проект Аркади той прави от загубата на аура част от едно по-мащабно развитие: разпространението на разомагьосаното осъзнаване, че уникалността, включително и уникалността на традиционното произведение на изкуството, се е превърнала в стока като всяка друга. Модната индустрия, посветена на производството на уникални ръчни произведения, които след това се произвеждат масово, сочи пътя в това направление.

През късните 1920 години Бенямин замисля изследване, което ще се занимава с градския опит; вдъхновено от аркадите на Париж, то ще бъде версия на историята за Спящата красавица – една диалектическа приказка, разказана по сюрреалистичен начин със средствата на монтажа на фрагментарни текстове. Подобно на целувката на принца, тя ще пробуди европейските маси за истината за техните животи при капитализма. Изследването трябва да бъде 50 страници; подготвяйки се за написването му, Бенямин започва да копира различни цитати под обобщаващи заглавия като „Скука“, „Мода“, „Прахоляк“.

Но като вече монтиран текст, изследването се раздува все повече от нови цитати и забележки. Той дискутира проблемите си с Адорно и Макс Хоркхаймер, които го убеждават, че не може да пише за капитализма без съответно познаване на Маркс. Идеята за Спящата красавица губи привлекателния си блясък.

През 1934 вече има нов, философски по-амбициозен план: използвайки същия метод на монтажа, той ще проследи културната надстройка на Франция от 19 век, чак до появата на стоките и тяхната способност да се превръщат във фетиши. И докато обемът на забележките му нараства, той ги разпределя в сложна система от раздели, базираща се на 36 различни конволути (от немската дума „конволут“: подвързани страници, досие) с ключови думи и вътрешни препратки. Под заглавие „Париж, столицата на 19 век“ той пише резюме на материала, което предлага на Адорно (по онова време Бенямин получава стипендия, а следователно е донякъде зависим, от Института за социални изследвания, който Адорно и Хоркхаймер са преместили от Франкфурт в Ню Йорк).

От Адорно Бенямин получава такава унищожителна критика, че решава да остави настрана проекта и да извлече от масата материали книга за Бодлер. Адорно преглежда част от тази нова книга и отново е остро критичен: фактите са оставени да говорят сами за себе си, казва той, няма достатъчно теория. Бенямин прави по-нататъшни преработки, които получават малко по-топъл прием.

Но Бодлер е изразявал собствения си опит с градския живот под формата на алегории – литературен похват, който е излязъл от мода още от времето на барока. В Le Cygne например той алегоризира поета като лебед, който комично бие с криле на пазарния площад, неспособен да ги разпери и да се извиси.

Но защо Бодлер е избрал подхода на алегорията? За да отговори на този въпрос, Бенямин използва марксовия Капитал. Издигането на пазарната стойност до статус на единствена мяра на ценността, казва Маркс, свежда стоката до нищо повече от знак – знакът на онова, срещу което тя се продава. При господството на пазара нещата се отнасят към реалната си стойност също толкова произволно, колкото например в бароковата емблематика главата на смъртта се отнася до подчинеността на човека на времето. По такъв начин емблемите постигат неочаквано завръщане на историческата сцена под формата на стоки, които – както Маркс е предупредил – „са изпълнени с метафизически тънкости и теологически тънежи“. Алегорията, твърди Бенямин, е точно подходящият за епохата на стоките модус.

Докато работи върху никога-недовършената книга за Бодлер, Бенямин продължава да събира бележки за Аркадите. Онова, което е възстановено след войната от скривалището в Bibliothèque Nationale възлиза на около 900 страници извадки, най-вече от писатели от 19 век, но също и от съвременници на Бенямин, групирани под отделни раздели, със спорадични коментари, плюс разнообразни планове и резюмета.

Историята на Проект Аркади – една история на постоянни отлагания и фалстартове, на блуждаене из архивни лабиринти в търсене на изчерпателност, на променящи се теоретични основания, на прекалено лесно приемана критика и, казано най-общо, на Бенямин, който и сам не знае какво иска – означава, че книгата, която ни е останала, е радикално непълна: непълно замислена и почти ненаписана в какъвто и да е обичаен смисъл на думата. Ролф Тидеман, който публикува издание на книгата през 1982, я сравнява със строителните материали за къща. В хипотетичната завършена къща материалите биха били свързани едни с други чрез мисълта на Бенямин. Ние притежаваме голяма част от тази мисъл под формата на неговите забележки, но не винаги можем да видим по какъв начин мисълта подхожда към или обхваща материала.

В такава една ситуация, казва Тидеман, може и да изглежда по-добре да се публикуват единствено собствените думи на Бенямин, пропускайки цитатите. Но намерението на Бенямин, колкото и утопично, е било в един момент коментарите му да бъдат премахнати, оставяйки цитирания материал да носи пълната тежест на структурата.

Парижките аркади, казва един пътеводител от 1852, са „вътрешни булеварди, покрити със стъкло, облицовани с мрамор коридори, които се простират през различни постройки… от двете им страни… се намират най-елегантни магазини, така че една такава аркада е градче, свят в миниатюра“. Просторната им архитектура от стъкло и стомана скоро започва да се имитира и в други западни градове. Апогеят на аркадите се простира до края на века, когато постепенно започват да ги засенчват супермаркетите.

Книгата за аркадите никога не е била планирана като икономическа история (макар че част от амбицията на автора е била да представи коректив на цялата дисциплина „икономическа история“). Една ранна скица подсказва за нещо далеч по-близо до автобиографичното му произведение, Берлинско детство. „В древна Гърция са били известни места, които са водели надолу към подземния свят. Нашето будно съществуване е по подобен начин страна, в която определени скрити места водят също към подземния свят – земя, пълна с незабележими места, от които възникват сънищата. По цял ден, без да подозираме нищо, ние ги подминаваме, но щом само дойде сънят, започваме да търсим опипом обратния път към тъмните коридори. През деня лабиринтът от човешки обиталища напомня съзнанието; аркадите… се преливат незабележимо в улиците. През нощта обаче, изпод сумрачната маса на къщите, тяхната по-плътна тъмнина изпъква като заплаха и нощният минувач бърза да ги подмине – освен ако ние сме го окуражили да навлезе в някоя от тъмните алеи.“

Две книги служат на Бенямин като модел: Един парижки селянин на Луи Арагон, с нейната страстна възхвала на Passage de L‘Opéra, иРазхождайки се из Берлин на Франц Хессел, в която фокусът е върху берлинската Kaisergalerie и нейната способност да пресъздава усещането за една отминала епоха. В собствената си книга Бенямин ще се опита да улови „фантасмагоричното“ преживяване на една парижка разходка сред витрини, пълни със стоки – едно преживяване, все още възпроизводимо в собственото му време, когато „аркадите изпъстрят пейзажа в метрополията като пещери, криещи вкаменените останки на праисторическо чудовище: консуматорът от пред-империалистическата епоха на капитализма, последният динозавър в Европа“.

Голямото новаторство на Проекта Аркади ще бъде неговата форма. Той трябва да функционира по принципа на монтажа, като поставя редом едни с други текстови фрагменти от миналото и настоящето, в очакване, че това ще предизвика искри, които да ги осветяват взаимно. Така например, ако елемент 2,1 от конволут L (отнасящ се до откриването на музей на площад Версай през 1837), бъде прочетен редом с елемент 2,4 от конволут А (проследяващ развитието на аркадите до супермаркети) то в идеалния случай аналогията „музеят се отнася към супермаркета по същия начин, по който произведението на изкуството се отнася към стоката“ би трябвало да просветне в съзнанието на читателя.

Според Макс Вебер онова, което характеризира модерния свят, е загубата на вяра, разомагьосването (disenchantment). Бенямин вижда нещата от друг ъгъл: според него капитализмът е сложил хората да спят и те ще се пробудят от колективното си омагьосване само когато им се даде да разберат какво се е случило с тях. Надписът на конволут N идва от Маркс: „реформирането на съзнанието се състои единствено в… пробуждането на света от съня за самия себе си“.

Сънищата (мечтите) на капиталистическата епоха са въплътени в стоките. В своята цялостност те конституират една фантасмагория, постоянно меняща формата си според вълните на модата, и предлагана на тълпи от омагьосани поклонници като въплъщение на най-съкровените им желания. Фантасмагорията винаги прикрива произхода си (който е в отчуждения труд). При Бенямин следователно фантасмагорията е нещо като идеологията при Маркс – набор от обществени лъжи, поддържан от мощта на капитала – но тук тя наподобява по-скоро фройдистка съновност (dreamwork), функционираща на колективно, социално ниво.

„Няма нужда да казвам каквото и да било. Просто показвам“, твърди Бенямин. И, на друго място: „Идеите се отнасят към предметите както съзвездията към звездите“. Ако мозайката от цитати бъде подредена правилно, то трябва да възникне мотив, който е нещо повече от сумата на съставните си части, но не може да съществува независимо от тях: това е същността на новата форма на историко-материалистическо писане, което Бенямин вярва, че практикува.

Онова, което смайва Адорно при проекта от 1935 е увереността на Бенямин, че едно просто струпване на обекти би могло да говори само за себе си. Бенямин, пише той, се намира „на кръстопътя между магията и позитивизма“. По-късно Адорно има възможност да се запознае с целия корпус на Аркадите и отново изказва съмнения в мършавостта не неговото теоретизиране. В отговор на това Бенямин изобретява идеята за диалектическия образ, за която той се връща обратно към бароковата емблематика – идеи, представяни от картини и бодлеровска алегорика. Алегорията, настоява той, може да поеме ролята на абстрактното мислене.

Обектите и фигурите, които населяват Аркадите – комарджии, курви, огледала, прах, восъчни фигури – са за Бенямин емблеми, а техните взаимодействия генерират значения, алегорични значения, които не се нуждаят от привнасяне на теория. В хода на същата логика фрагментите от текстове, взети от миналото и поставени в зареденото поле на историческото настояще, са способни на въздействие, наподобяващо онова на сюрреалистичните образи – те въздействат спонтанно и отдават политическа енергия. Правейки това, фрагментите конституират диалектически образ, диалектическо движение, застинало за момент, открито за инспекция, една диалектика в обездвижено състояние: „само диалектическите образи са истински образи“.

Толкова за теорията, колкото и да е изобретателна, на която се позовава дълбоко антитеоретичната книга на Бенямин. Но за читателя, неубеден от теорията, онзи читател, за когото диалектическите образи никога не са ставали живи в очакваната степен; читателя, който е може би невъзприемчив към главния наратив за дългия сън на капитализма, последван от зората на социализма – какво точно може да предложи Проектът Аркади на този читател? Един най-кратък списък би включвал следното: съкровищница от различни любопитни информации за Париж; множество стимулиращи мисълта въпроси; реколтата от труда на един остър и специфичен ум, който е претърсил хиляди книги; различни сбити забележки, полирани до висок афористичен блясък, по ред различни теми (например: „Проституцията може да предяви претенции да бъде считана за работа в момента, в който работата се превърне в проституция“); накрая: проблясъци за начина, по който Бенямин е гледал на самия себе си: като съставител на една „магическа енциклопедия“. Внезапно Бенямин, езотеричният читател на един алегоричен град, започва да изглежда много близо до своя съвременник Хорхе Луис Борхес, фабулистът на една пренаписана вселена.

Съдбата на Песните [на Езра Паунд] е била да се превърнат в антология от отделни късове, извлечени от цялото, като остатъкът е бил тихо изоставен. Съдбата на Аркадите може да се окаже подобна. Човек може да си представи някакво съкратено издание за студенти, извлечено най-вече от конволутите В (Мода), H (Колекционерът), I (Интериорът), J (Бодлер), К (Градът на сънищата), Н (За теорията на познанието) и Y (Фотография), в които цитатите да бъдат съкратени до минимум, а по-голямата част от останалия текст да бъде от самия Бенямин. И това би било нещо съвсем нелошо.

Но какъв точно е бил Валтер Бенямин? Философ? Критик? Историк? Просто „писател“? Най-добрият отговор е може би онзи на Хана Аренд: той е бил един от „неподлежащите на класификация… чиято работа нито се побира във вече съществуващия порядък, нито въвежда някакъв нов жанр“.

Собственият му, специфичен подход – да подходи към дадена тема не директно, а откъм определен ъгъл, придвижвайки се стъпка по стъпка от едно перфектно формулирано обобщение към следващото – е разпознаваем моментално, също колкото и неподражаем, напълно зависим от неща като острота на интелекта, леко поизносена ученост и прозаичен стил, който – щом само веднъж той се е отказал да мисли себе си като „професор Бенямин“ – се е превърнал в чудо на прецизността и лаконичността. Онова, което лежи под неговия проект за откриване истината за нашите времена, е идеалът, чието изражение той е открил у Гьоте: да подреди фактите по такъв начин, че самите те да бъдат своя собствена теория.

Проектът Аркади, независимо от това каква ще бъде неговата присъда – руина, провал, невъзможен проект – предлага един нов начин на писане за цивилизацията: чрез използване като материал на нейните останки, а не произведенията на изкуството ѝ; история изотдолу, вместо отгоре. А призиът му, изказан на друго място – за история, концентрираща се върху страданията на победените, вместо на постиженията на победителите – е пророчество за начините, по които историческото писане започва да мисли самото себе си в наше време.

Джон Максуел Кутси (род. 1940) е писател и университетски преподавател от Южна Афирка (понастоящем австралийски гражданин). Международно реномиран като романист, литературен критик и преводач, Кутси е двукратен носител на наградата Букър и носител на Нобелова награда за 2003 година.

Някои съвети за пътуващите на далечни разстояния,

или как да се достигне Германия…

Автор(и): Гаит Абдул-Ахат

Един мой кюрдски приятел от Сулаймания в северен Ирак наскоро публикува във Фейсбук изображение на ръчно нарисувана диаграма. С помощта на малки стрелки, символи и картинки на влакове и лодки, диаграмата показва как да се стигне от Турция до германската граница в двадесет лесни стъпки. След като сте направили хиляда-километровото пътуване до западна Турция, истинското пътешествие започва с такси до Измир на крайбрежието. Една от стрелките посочва следващата фаза: с лодка през Егейско море до „гръцки остров“, което струва между 950 и 1200 долара. Друга лодка ви взема до Атина. Влак – който изглежда като смачкана гъсеница – ви пренася до Солун. Път пеша, различни автобуси и други два подобни на червеи влакове ви пренасят през Македония до Скопие, а след това през Сърбия до Белград. Човече-клечка минава през границата с Унгария близо до Сегед. След това – до Будапеща с такси, а после друго такси през границата в Австрия. На дъното на страничката малко синьо човече скача от радост и размахва знаменце. Пристигнало е в Германия, казва „здравей“ на Мюнхен, след пътешествие от около три хиляди километра, отнемащо към три седмици, на крайна цена от 2400 долара.

Емиграцията е темата на почти всеки разговор в кафенетата на Багдад и Дамаск – в големи и малки градове из цяла Сирия, Ирак и по-нататък – заедно с всички „за“ и „против“ на социалните помощи, давани на имигрантите в различни страни. Най-добрите маршрути са общопознати, а информацията за новите събития и актуални съвети се разпространява бързо чрез социалните медии, чрез Вайбър, Уатсап и Фейсбук. В наши дни всичко, от което се нуждаете, за да достигнете Европа, са няколко хиляди долара и смартфон. Това е значителна промяна в сравнение с 1990-те, когато – поне в Ирак – санкциите на ООН, в комбинация с условията под диктатурата на Саддам означаваха, че едва се оцеляваше, а съществуването беше напълно зависимо от правителствени подаяния и мършави държавни заплати. Малцина имаха парите да стигнат до Европа. Десетки хиляди хора напуснаха Ирак, но повечето от тях линееха в тъпия Аман, Йордания. Много хора, които познавах, искаха да се махнат, но повечето от тях не успяваха – поради липса на средства, воля или просто късмет.

Аз бях един от ония, които не успяваха. Бях завършил образование по архитектура и отчаяно се опитвах да продължа следването си във Виена или Бейрут, или поне да получа някаква що-годе приемлива работа в Аман или Дубай. Бях военен дезертьор, така че нямаше надежда да получа паспорт: единственият ми път вън от Ирак беше чрез фалшифицирани документи или с помощта на контрабандисти. Похарчих почти 3000 долара – по онова време цяло състояние – за да плащам на превозвачи на хора. Бях подлъгван, мамен и подвеждан, все за пари. В продължение на девет месеца живях с опакован багаж, готов за път, и всяка нощ звънях на контрабандиста, който продължаваше да лъже и да повтаря, че следващият ден е денят. В края на краищата се отказах и разопаковах багажа си, като изкарах още пет години в чакане.

В продължение на десетилетия пътищата, които водеха към спасение от война, разрушение и бедност, към сигурен живот в Европа, бяха строго прикривана тайна, собственост на контрабандисти и мафиоти, които контролираха маршрутите и имаха монопол върху необходимото знание. Те вършеха незаконния си бизнес откъм мрачни кафенета по задните улички на Аксарай в Истанбул и – за малцината щастливци, които успяваха да достигнат Гърция – квартала Омония в Атина, където хората, стигнали дотук, бяха прехвърляни от една мрежа на друга, за да бъдат мамени и манипулирани отново. В края на краищата не им оставаше нищо друго освен да дават парите си в замяна на обещания и надежди.

Тази година всичко се промени. Една малка струйка от имигранти винаги се е процеждала през Егейско море – нежелан път, не толкова поради бурни води и нестабилни лодки, а поради грубиянската гръцка полиция и нищожния шанс да се получи убежище в Атина. Но струйката се превърна в поток когато новото правителство на Сириза дефинира правилата наново. „Досегашната политика беше: връщайте лодките обратно дори и ако това поставя в опасност животи“, каза ми един служител на бреговата охрана от Лесбос. „С това правителство вече е: ‚Не, оставете ги да дойдат и им помагайте, ако се нуждаят от помощ‘“. Турция също вече започва да затваря очи пред емигрантите и старите контрабандистки организации, както и строго контролираните европейски граници постепенно отстъпиха под тежестта на десетки хиляди хора. Към сирийците, преди това минаващи през Йордан, Ливан и Турция, сега се присъединиха иракчани – най-вече млади сунити, бягащи пред ИДИЛ и различните шиитски милиции – плюс малък процент афганистанци, еритрейци и пакистанци – всички бягащи от свои собствени конфликти, всички търсещи нови пътища в надежда за по-добър живот. Мобилизационните техники, използвани по време на Арабската пролет, които водеха хиляди демонстранти на определени места, сега се използват за организиране на новите вълни от емигранти. Тук вече не става дума за бягство на мизерните и окаяните – макар че мнозина от тях все още са такива – а за поклонничество, най-вече на младите, образовани средни класи. Разчупването на европейските граници постави в безпътица и обърканост най-вече две групи от хора, опитващи се да възстановят стария ред: контрабандистите и служителите на ЕС.

* * *

В едно ранно утро на остров Лесбос, късо подстриган, сивокос мъж паркира мотоциклета си под борово дърво и сяда на чакълестия бряг, осеян с разхвърляни спасителни жилетки – оранжеви, червени и сини. Останките на множество гумени лодки също лежат наоколо. В далечината, от другата страна на пролива, мрачно стърчат турските планини: днешният ден е облачен. Мъжът идва тук всяка сутрин и сяда в очакване на имигрантите, които пристигат с лодки. Понякога преглежда хоризонта с помощта на стар военен бинокъл, който виси на врата му. Двама от приятелите му седят до походна маса, която са разпънали малко по-назад, където пият кафе. Всички са рибари, но сега, като много други жители на острова, са станали събирачи на останки – бизнесът им е да събират моторите на надувните лодки, които се изоставят тук. Законът на морето гласи, че можете да задържите всичко, което сте намерили във водите.

„Понякога ги пращат с лоши китайски мотори“, казва мъжът, загрижен не толкова за сигурността на емигрантите, колкото за цената, която ще може да вземе. За тримата мъже емигрантите са „отвратителна паплач“ от „оттатък“, но тъй като всеки мотор им носи по няколкостотин евро, те с удоволствие формират един вид приемна комисия за новодошлите. Навсякъде разцъфтяват нови бизнеси, свързани с настоящото масово пришествие. В Каракьой, старият пристанищен квартал на Истанбул, магазинчета за стоки по туризъм, които доскоро са оцелявали от продажби на някоя и друга въдица, сега най-неочаквано въртят страхотен бизнес със спасителни жилетки и мотори за надувни лодки.

И докато слънцето се издига бавно, на хоризонта се появяват четири точки, приближаващи откъм турския бряг в добре подредена нишка: операцията се ръководи с военна точност. Точките постепенно се превръщат в лодки. Три от тях се отклоняват на изток, а едната се насочва точно към мястото, където чака нашият рибар. Дори и само един мотор не е никак лоша работа: още е ранно утро, кой знае още колко ще се появят в хода на деня? Но половин час по-късно лодката изглежда не се е помръднала от мястото си. „Нещо не е наред“, казва мъжът на приятелите си. През бинокъла си той може да види как червените и сини точки махат лудешки с ръце. „Моторът се е повредил“, казва той.

Тримата мъже скачат на мотоциклетите си и изчезват, в опит да хванат лодките, които са се отклонили на изток. В момента, в който моторите стигат дотам, дълга редица хора – мъже, огъващи се под тежестта на раници, жени, носещи или влачещи деца – си проправя път към селото, след като са се изкатерили по скалите долу на плажа. Изглежда са стотици, а може би и повече – товарът на три лодки; четвъртата вече се влачи на буксир от гръцката брегова охрана. Мъжете, жените и децата изпълват селските улици, заемат тротоарите, почиват на тревата, променят пейзажа. Накрая събират багажите си и поемат пътя към Митилене, столицата на Лесбос, където от всички имигранти се изисква да се регистрират, преди да бъдат препратени към Атина.

Дългият марш към Европа е започнал. Това е керван, съставен от етнически гроздове – афганистанци, араби, кюрди – всички подредени едни след други по асфалтовия път. Редът на групите се променя в зависимост от това кой си почива и кой се движи напред; понякога се разточват в продължение на километър, а понякога се събират на куп, като причиняват смущение сред туристите и местните хора. Две групи пешеходци се пресрещат, вървейки в противоположни посоки: от едната страна, навън от града, към пущинака, вървят групи от европейски пенсионери – германци и британци – всички облечени в ярки туристически екипировки, стабилни обувки и тениски. Всичките изглеждат някак обезпокоени. От другата страна идват имигрантите, пешком към града, много от тях напуснали страните си за пръв път, всички уморени от опасния преход, но вечно бъбриви, всички разговарящи за плановете си и предстоящото по-нататък пътуване. Те нямат време да се наслаждават на пейзажа. „Ако бих бил турист, това би било страхотно място за посещение“, казва един мъж, който върви заедно с дъщеря си през поредното живописно селце с красиви овощни градини. „Може би някой ден ще можем да се върнем тук, заедно с брат ти и сестра ти.“

Името му е Халед. Той има тъжни очи, а рано побелялата му коса е подстригана късо. Не изглежда много уверен в онова, което върши и постоянно пита дъщеря си дали е добре. Тя изглежда на около 12. Отговаря му рядко, но, за разлика от него, не изглежда обезпокоена, а просто върви напред. Присъединили са се към група сирийци, но се държат малко встрани и вървят по-назад от останалите. Той казва, че са тръгнали за Дания, където живее шуреят му. Говори с твърд иракски акцент, но казва, че е от Маядин, сирийски град близо до иракската граница. Той и семейството му са забягнали след като Ислямска държава е превзела Маядин по-рано тази година, но се чувствал неудобно да дискутира ситуацията в родния си град. Жена му, другата дъщеря и синът са все още в Турция.

На гръцките острови е забранено да се транспортират „нелегалните“. Не им се позволява да вземат автобуси или таксита – така че са принудени да изминават пеша четиридесетте километра, които ги делят от регистрационните центрове. Когато високо, русо гръцко момиче се приближава и предлага на Халед и дъщеря му да ги качи в колата, той поглежда боязливо към групата сирийци и казва: „Пристигнахме заедно, неудобно е да ги напусна. Ще вървим заедно“. Но след някой и друг час под слънцето дъщеря му изглежда видимо уморена, така че когато гръцкото момиче предлага колата си отново, той приема. В колата Халед е по-оживен. Казва на дъщеря си да извади нейния „Киндъл“ и тя подава таблет, на който показва на гърците снимки на семейството.

На градските врати в Митилене стои полиция. Ранен следобед е. Стотици имигранти са се наредили на опашка; мнозина чакат тук от предишната нощ. Онези, които все още идват пеш след сутрешното акостиране, няма да пристигнат преди нощта. Тук либийски баща и петте му деца са си направили къщичка между две паркирани коли. Двадесетина сомалийци и афганистанци са насядали близо до водата, макар че повечето просто седят по средата на пътя. Всеки човек трябва да бъде „обработен“, а след това отведен в лагер на бивша детска площадка, където хората чакат, преди да бъдат транспортирани до Атина.

Гръцкото момиче си пробива път през тълпата и разговаря през полицейското заграждение. Връща се след няколко минути и води Халед и дъщеря му вътре, където лекарка от Международната организация за имиграция към ООН преглежда малката. Лекарката, италианка някъде в петдесетте си години, е била на много кризисни места, но в начина, по който бащата държи ръката на дъщеря си има нещо, което я кара да се разплаче. Тя пита бащата за паспорта му, за да може да ускори процедурата. Той замръзва и казва, че нямат паспорти.

„Сирийци сте, нали?“

„Да“

„Тогава няма да отнеме много време“. Гърците се ръкуват с тях и ги отвеждат в палатката.

Малко след това Халед се появява отново и я вика.

„Съжалявам“, казва той.

„Какво има?“, пита тя.

„Излъгах. Иракчанин съм, не съм сириец. Дъщеря ми казва, че е лошо да се лъжат хора, които ни помагат. Бях уплашен. Ние сме шиити, а сирийците, с които пътувахме, са сунити. Съжалявам.“

Решението да си мълчи е било разумно: разправиите между етнически групи са нещо обичайно. Но това едва ли е била единствената причина да лъже. Сирийците получават преферентно третиране в повечето места: в Гърция например те могат да остават по-дълго време, след като са получили документите си – един месец за афганистанците, четири за сирийците.

Русата гъркиня е част от група, опитващи се да се противопоставя на европейската бюрокрация. Срещат се в помещение на първия етаж в сграда, която все още се строи, в едно от селата близо до Митилене. Групата включва цветарка, която харчи трудно спечелените си пари за бензин, за да превозва жени и деца до града, двама лекари, които са предложили доброволно помощта си, служител на бреговата охрана, който през деня работи в главния приемен център, а вечер, ако не играе волейбол, се опитва да помага на имигрантите. Водач на групата е достолепен свещеник с дълга до гърдите бяла брада: отец Папастратис, който ходи наоколо, като влачи след себе си бутилка кислород с тръбички, водещи към ноздрите му. На 58 е, но изглежда като на 70; почти не може да ползва дробовете си и вече е имал два инсулта. От време на време пуши по някоя цигара, когато е сигурен, че синът му не го вижда.

Дълго време преди тълпите в Будапеща и Виена да започнат да дават храна и дрехи на бежанците, и докато местното правителство в Лесбос все още умува какво да прави, тази шестчленна група е установила свой собствен неофициален приемен център, където предлагат храна, подслон и лекарства на новопристигналите. Цветарката ми казва, че много хора на острова са потомци на бежанци, прогонени от Турция преди десетилетия. Тя говори, докато кара поредното семейство. На задната седалка на Реното е заспала майка с дете в скута; до нея са още три деца на възраст между девет и 14. Тя ги води в приемния център на отец Папастратис; от Атина е пристигнал човек, който разтоварва кола, пълна с тенджери, печка и торбички с макарони. Докато помещението се пълни, той подготвя мобилната кухня. Костас е анархист, който е хранил бездомните в Атина в продължение на вече няколко години. Марксистът и православният свещеник представляват странна двойка.

За разлика от сградата на отец Папастратис, правителственият приемен център на изоставената детска площадка изглежда мизерно, навсякъде лежат боклуци. Между сирийците, афганистанците и сомалийците избухват периодични свади. Две жени от Еритрея се оплакват от сексуален тормоз. Мъжът от бреговата охрана – най-големият син на свещеника – е застанал по средата на тълпата; всички крещят най-различни молби; сирийско семейство, където майката е болна от рак; двама афганистанци се оплакват, че сирийците не им позволяват да заредят мобилните си телефони; афганистанска жена казва, че детето ѝ има разстройство и се нуждае от лекарства. Всички искат да знаят кога могат да напуснат острова. „Защо се отнасяте така към нас?“, пита някой. „Какво мога да направя?“, казва гъркът. „Те искат да съм тяхна майка, приятел, психолог – а аз съм само от бреговата охрана. Това е лудница. Да го шибам Европейския му съюз!“

* * *

Следвайки маршрута, посочен от моя Фейсбук-приятел, повечето от тези имигранти ще спрат за кратко в Атина, откъдето ще поемат за Солун. От тамошната железопътна гара до македонската граница са шест часа. Близо до изоставена бензиностанция – вече никой не я ползва, бензинът е много по-евтин от другата страна на границата – се намира двуетажен мотел, място за почивка, закупуване на провизии и зареждане на телефона. Някога това място е било също толкова изоставено, колкото и бензиностанцията, но сега се е превърнало в модерен кервансарай, фоайето му препълнено с безумно скъпи консерви, маратонки, раници и бутилирана вода. Двама възрастни гръцки готвачи пълнят чиниите ни с боб и ориз по десет евро порцията. Всяка маса, стол и ъгъл са заети. Група сирийци седят, пушат и бърборят; масата до тях е пълна с еритрейци, които мълчаливо пият бира. Патронът на мотела реве яростно наоколо, ще речеш, че високоблагородното му заведение е било нападнато от вредители, а не посетено от клиенти. Бизнесът върви така добре, че съседните таверни и места със стаи под наем са окачили навсякъде плакати на объркан арабски език, с надежда да привлекат някои от новите клиенти. Повечето имигранти имат пари и нямат нищо против високите цени. Пристигнали са с по няколко хиляди евро – пари от къщите и колите, които са продали у дома, за да финансират пътуването до Европа. Да ти вземат пет евро за бутилка Кока-кола е нещо тривиално, в сравнение с хилядите, които всеки от тях е трябвало да плати за морското пътешествие в надувна лодка, което би струвало 15 евро с ферибот.

От мотела имигрантите поемат по отъпкана пътека към откритите поля. Хиляди са изминавали тоя път преди тях и земята се е втвърдила като камък. Жени със забрадки и дълги до кокалчетата поли вървят внимателно, водейки децата си. Зад тях се носи група сирийски младежи със сламени шапки и тениски, университетски випускници от Хомс и Дамаск, единият от тях компютърен специалист, който планира да отиде във Великобритания. Върви и сомалиец с каубойска шапка, кожени панталони и огърлица; той е замаян от хашиш и говори на гангста-английски.

Вижда се и сирийско семейство: баща, майка и три малки момичета. Басем, бащата, носи най-малкото дете на раменете си. Някога е бил заможен търговец от покрайнините на Дамаск; семейството му е притежавало големи парчета обработваема земя. Когато революцията започна през 2011 той използвал парите си, за да финансира борците против режима и станал командир на отряд в последвалата гражданска война. „Изхарчих 300,000 долара за оръжия и амуниции“, казва той. „И изгубих много приятели. Съжалявам за всичко“. Когато районът му бил обсаден, той забягнал в долината Бека в Ливан, за да се крие, но скоро изпаднал в трудности с Хисбола. Брат му бил задържан, самият той едва успял да избегне ареста. От Ливан отишъл в Турция, където един приятел, междувременно превозвач на хора, му обещал да качи него и семейството му на ферибот до Италия срещу 10,000 долара. Приятелят взел парите и изчезнал. От всички пари, които е изгубил, казва той, тия болят най-много. Говори спокойно, не е горчив, но казва, че се срамува, че е бил принуден да продаде бижутата на жена си, за да стигне дотук, само за да кара децата си да спят из нивите.

Гръцката полиция е изоставила границата, след като отрано е разбрала, че вместо да се мъчи да спира наплива е по-добре да го пропуска колкото се може по-бързо. Македонците са се нуждаели само от седмици, за да научат същия урок. В края на краищата, никой не иска да остава в Гърция. Но за тази група имигранти пътят е блокиран: по средата му стои Ландровър, заобиколен от петима македонски полицаи. И така няколкостотин души се виждат принудени да поемат по железопътната линия, за да намерят място, където да прекарат нощта. Някои постилат спалните си чували под един мост, други си вдигат импровизирани палатки, направени от найлонови чували и пръти. На сутринта, когато пристигат още повече хора и импровизираният лагер се превръща в селце (жени от Сиера Леоне, мъж от Йемен на инвалидна количка, много други сирийци и иракчани), няколко самоназначени съгледвачи тръгват нагоре-надолу по границата, в търсене на сигурен път. Вдясно от полицаите тече река, която не може да се пресече, а отляво се издигат планини, за които се говори, че са пълни с бандити, които изискват по 200 евро от всеки човек, опитващ се да премине, тъй като били „изкупили“ района. Двама млади кюрди, подготвени в битките от Кобане, тръгват към планината, за да видят дали ще открият пътека, по която може да се мине. На една извивка на пътя, малко преди изоставен гръцки полицейски участък, единият открива пътека между храсталаците, която води към Македония. Новината се разпространява мълниеносно.

Един час по-късно колона от хора върви през слънчогледовите ниви към планините. Отчаянието от сутринта е заменено от подем. Когато стигат до пътеката, открита от кюрдските младежи, двамата помагат на всички да се промъкнат през шубрака, а след това отиват до ръба на склона, за да наблюдават македонските полицаи долу. Ония изкарват цели часове в свиване на цигари и пушене. Идва смяната им, заедно с нея полицейско куче. „Ами ако се разпределим на дълга линия и заедно хукнем към границата?“, предлага едно от момчетата. Идеята да се щурмува международна граница изглежда лудешка за много от по-възрастните бежанци. Но друг начин няма и когато пада нощта, цялата тълпа хуква надолу по склона към Македония.

А след това, по нанадолнище, целият път до Гевгелия, най-близкия град. И тук, в някакъв абсурден обрат на събитията, македонските полицаи любезно преглеждат всеки имигрант и дават на хората необходимите документи, за да преминат свободно през страната. След като са изчакали реда си, изведнъж откривам сирийските студенти на автобусната спирка. Говорят възбудено и разглеждат Гугъл Мапс на телефоните си. „Следваща спирка Скопие“, казва единият. Планирали са целия си маршрут през Сърбия, Унгария и Австрия. Един от тях мисли да отиде в Дания. Няма да им отнеме много време.

* * *

Срещам някои от останалите още веднъж, в Лояне, селце с най-вече етнически албанци от македонската страна на границата със Сърбия. Тук имигрантите се прегрупират, изчакват и правят планове за прекосяване на поредната международна граница, поредната игра на котка и мишка с полицията. Но този път нещата са по-трудни: носи се слух, че не било безопасно да се пилее време. Селският площад е празен, с изключение на селянин, натоварил каручката си с дини и домати, плюс трима старци с черни шапки, седнали на една пейка. А след това на площада се появява сирийско семейство, бащата носи дете, а майката държи за ръце два малки момчета. Вървят забързани по петите на някакъв тийнейджър, арабин, който ги води. Влизат в тясна странична уличка, която води до междуселски път. Минават покрай червено Ауди без номера, паркирано на края на селото, в него четирима мъже, които ги наблюдават. Семейството се запътва през гората към Сърбия. Изчезват зад близкия завой. И едва когато виждам още едно семейство да върши същото, разбирам какво се случва: водят ги други, вече минали по този път имигранти – хора, които знаят триковете по тази граница и на които може да се плати, за да ви прехвърлят безопасно от другата страна. Старите контрабандистки схеми все още са тук, готови да се появят при най-малкия признак за затягане на граничния контрол, за да се печелят пари от заблудените имигранти, които не могат да се оправят сами.

* * *

Но не всички превозвачи дебнат по прашните пътища на границите между отделните страни. Набил е иракчанин, който се е установил в Швеция и чийто основен талант е маркетингът. Работата му напоследък се затегнала: кой ти се нуждае от превозвач, когато хората сами могат да намерят пътя до Европа? Той обаче го е измислил: насочил се е към по-специални клиенти – ония, които искат да спестят на себе си и семействата си опасностите на дългото пътуване през морето и Балканите.

Срещам го във фоайето на един хотел в Багдад, след като съм му казал, че се нуждая от услугите му. Косата му е боядисана и покрита с гел. Облечен е в синя риза на бели точки, на гърдите му висят модни слънчеви очила. Преди да се срещнем е казал на един приятел, че се облича по европейски, за да впечатлява клиентите си.

„Сега, искаш ли да се унижаваш и да ходиш до Европа пеша?“, пита ме той. „Или“ – тук вече долавям търговския тънеж – „ще предпочетеш гарантиран начин да получиш шведски паспорт за две години?“ За сумата от само „четири пачки“ – една пачка е 10,000 долара – можел да уреди една негова шведска приятелка да се ожени за мен. („Трябва предварително да ѝ платим една пачка.“) Сватбата щяла да се проведе в Багдад, със снимки. „А щом си получиш визата, която се урежда от един приятел в съседна страна, плащаш още пачка и половина. Като стигнеш в Швеция, установяваш се и разпускаш. Правителството ще ти даде къща и заплата. Само седи и чакай докато ти дадат паспорта след година или две“.

„Ами ако прибереш парите, а аз не получа паспорт?“, питам го.

„Гарантирам ти паспорта. Правил съм го за много хора“.

„А ако дам парите на приятелката ти, а тя не се появи за сватбата?“

„Аз съм ти гарант“, уверява ме той.

Имало, казва той, и по-евтина опция, която може да се уреди чрез мрежа от корумпирани служители в някое от европейските посолства в Багдад, най-добрите шансове били в италианското и полското. „Можем да ти извадим Шенгенска виза по този начин, но не можем след това да ти гарантираме паспорт“. Лъжливата виза щяла да ми струва 18,000 долара.

Гаит Абдул-Ахат е иракски журналист, започнал работа на Запад след американската инвазия в Ирак. Сътрудничил е на The Guardian и The Washington Post, публикувал е фотографии в The New York Times, The Washington Post, Los Angeles Times, The Guardian, The Times (London) и други медии.

Коментари (6)

- 12-10-2015|Живко Лобутов

И когато „бежанците“ почнат да безчинстват в Европа, както безчинстват техните предшественици в Франция, Белгия и Англия, когато закачени за социалните системи на Европа, демографски безотговорно, започнат да се размножават като морски свинчета и да налагат шериата, ще търсим русата гъркиня и цветарката да се оправят.

- 12-10-2015|Златко

Европа преживява размножаването на хора като вас, ще преживее и други неща. Силна е…

- 12-10-2015|Николай Манчев

Цитат:

„Бях подлъгван, мамен и подвеждан, все за пари.“

Много вярно. И покъртително. Нали?

Само че същият този човек, който бил тъй подлъгван, мамен, подвеждан, на практика сам е правел СЪЩОТО – лъжел е (собствената си държава, и няколко други държави) – и то пак по същата причина: „ВСЕ ЗА ПАРИ“! И не само го е правел – а може би и в момента продължава да го прави!

(То всъщност това е по-големият проблем: че всички тези хора, веднъж вече стигнали до този свой „успех“ – пристигането си в Европа – точно по този престъпен начин, ще имат всички основания да продължават и занапред в живота си да постъпват по същия начин – та нали именно този начин им е донесъл „успех“!)

От такива хора ли има нужда Европа днес – хора, готови да лъжат, да мажат, да се укриват, да подкупват, да фалшифицират…?

- 12-10-2015|Златко

Вярно, няма нищо по-страшно от „пази боже, сляпо да прогледа!“ Забравихте, гълъбчета, кога стояхте на многоседмични опашки пред немското посолство и продавахте мило и драго, само и само да се доберете до заветната виза. А днес, кой като вас – вече сте пъдари, вече на другите можете да забранявате, вече не сте НАЙ–ДОЛНИТЕ!

Пфуй, гади ми се от вас, честно!

- 15-10-2015|Златко

И отново откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Ха, това пък наистина още никога не беше минавало през ума ми, или поне не и с тази яснота:

„Един от неочакваните странични ефекти от свободата на придвижване, благодарение на европейската интеграция и Шенгенската система е, че, за разлика от времената на Студената война, потисническите правителства лесно могат да се избавят от [представителите на] вътрешното несъгласие.“

С други думи – всичко, що може да мисли и действа що-годе самостоятелно, си намира път навън, докато местните „води“ се заблатяват все повече и повече, поради липса на свежи притоци.

И ква стана тя ся? Вярно да се чуди човек да се смее ли, да плаче ли…

Ivaylo Ditchev Алберт Хиршман, прочут текст за разликата между Полша и ГДР

Ivaylo Ditchev Exit – voice

Zlatko Enev Нищо ново под слънцето, както изглежда. За мен обаче беше ново, не бях се замислял до този момент…

Zlatko Enev Освен това тезата изглежда оборва самата себе си, тъй като Източна Германия продължава да си остава едно от най-назадничавите места в европейския Запад, докато Полша е безспорно най-либералното и напредничаво място в европейския Изток…

Zlatko Enev За самия мен не може да става и дума за сравнение между Варшава и Дрезден или Лайпциг, примерно…

Zlatko Enev Така че надежда винаги си остава. Хората излизат, но и продължават да оказват влияние, особено в нашите всеобщо свързани времена…

Ivaylo Ditchev В онзи текст Хиршман обяснява това – защо в Полша има мощно дисидентско движение, а в ГДР не. Защото немците имат къде да „избягат“.

Ivaylo Ditchev А всъщност ги пускаха/продаваха и целенасочено

Zlatko Enev Упс, тук вече ми се струва, че усещанията ми за тия неща са напълно различни от ония на Хиршман. Самият той дали се е замислял над това колко по-лесно е било да се напусне Полша от ГДР.

„Имат къде да избягат“, тук малко трябва да се позасмея. Пред Райхстага има дълга редица с паметни плочи на всички млади хора, изпозастреляни на Стената…

Zlatko Enev По-затворено място от Източна Германия едва ли е имало (говоря за Средна Европа, а не за периферията, разбира се)…

Zlatko Enev Така че горната теза ми се струва като пълно, абсолютно преобръщане на реалността на ГДР и Полша с главата надолу…

Ivaylo Ditchev Не е така, обаче, всяка година пускаха няколко хиляди души срещу определено заплащане от ГФР.

Zlatko Enev Не мога да споря, липсва ми достатъчно информация. Но да се нарича ГДР „по-отворено за емиграция“ общество от Полша, за мен това е пълен парадокс. Трябва сам да прочета онзи текст, сигурно има някакви уточнения. Не мога да си представя такава голяма фигура да говори толкова очевидно противоречащи на реалността неща. От ГДР са пускали основно хора, от които не са могли да се освободят по друг начин, докато от Полша, по време на всички кризи (1956, 68, 81) са се изселвали буквално милиони… Това е, което знам аз. Никога досега не бях срещал различна от тази оценка…

Zlatko Enev Понеже това ме заинтересува сериозно, се зачетох в текста на Хиршман (ще чета подробно довечера, засега само повърхностни впечатления) и, действително, там той твърди, цитирам,

„In Poland, Hungary, and Czechoslovakia resistance and dissidence were also up against enormous odds, but at least these movements did not have to contend with the sabotage and lure of exit.“

Но това ми се струва силно пресилено, да не кажа тенденциозно твърдение (Хиршман се занимава само и единствено с ГДР в този текст – Hirschman, Albert O. (1993): Exit, Voice, and the Fate of the German Democratic Republic: An Essay in Conceptual History, in: World Politics, 45(2): 173-202).

Ето какво казва дори един напълно случаен текст откъм мрежата, когато става дума за емиграцията от Полша…

MIGRATION CITIZENSHIP EDUCATION – Poland

This „silent emigration“ was again a political move. After the new lessening of the restrictions in the passport policies of the mid- and late-1980s, hundreds of thousands of people emigrated benefiting from quite dense migratory network and easy asylum procedures. Over 1 million people emigrated permanently, legally or else, in that period. Additionally, ca. 2 million people were circular migrants.

Самият аз силно се съмнявам, че ГДР е била напускана от МИЛИОНИ хора по което и да било време между 1961 и 1989…

Zlatko Anguelov Адаш, спорът ми изглежда тривиален, но интуитивно те подкрепям. Понякога очевидните тези са най-невярните.

Zlatko Enev Не мисля, че това е най-важното в случая – искам да кажа, за Хиршман подобна забележка вероятно е прекалено тривиална, на фона на една системна хипотеза, която самият той прилага към буквално всички аспекти на участието в големи организации, били те фирми или държави. Далеч по-важна ми се струва критиката, на която подлага тезите му един по-късен изследовател, Берт Хофман (Hoffmann, Bert (2010): Bringing Hirschman Back In: „Exit“, „Voice“, and „Loyalty“ in the Politics of Transnational Migration; in: The Latin Americanist, 54, 2010, 2, 57-73).

А именно: оказва се, че по времената на глобализацията, участието в, и напускането на системите, вече се извършват при напълно променени правила…

Moreover, Hirschman’s scheme assumes a model of nation-states as a jigsaw puzzle of clearly delimited „containers“, and migration as the process of unidirectionally moving from one container to another. The emergence of transnational migration diagnosed since the 1990s has challenged this assumption. As emigrants increasingly maintain strong social ties (loyalty) to their country of origin, including a claim to have a say in its public affairs (voice) – Hoffmann (2010)[2] argues- in transnational migration exit, voice and loyalty are no longer exclusive options; the nature of migrant transnationalism is defined precisely by the overlapping and simultaneity of these categories.

Или, с други думи, в наше време НАПУСКАНЕТО на дадена национална държава може и да се окаже възможно най-разумният ход от гледна точка на УЧАСТИЕТО в опитите за нейна промяна. Не ще и дума, мед за емигрантските уши, но заедно с това – изключително сериозна хипотеза, която се потвърждава от собствения ми житейски опит…

Zlatko Enev Без опити да давам акъли на колегите в България, за самия мен би било пълен абсурд да се опитвам да върша работата си „отвътре“. Като оставим настрана множеството притеснения от всевъзможно естество, то дори и причини като невъзможността за ясно разграничаване от множеството клики и кликички, или просто неудобството пред хора, с които се срещаш постоянно, биха правили ясните и категорични позиции невъзможни. А за мен това е най-важното. Всичко останало ми се привижда като постепенно затъване в блатото…

- 18-10-2015|Гост

А в немското посолство каква корупция цареше, г-н Златко! Като кажеш на фрау-тата, че ще преведеш гаранцията по банков път, все едно бръкваш в глездо с оси: искаха кеш, за да ти дадат ксерокопирана квитанция без изходящ номер. Вместо виза слагаха черен печат на млади момичета, сякаш са вече изгонени оттам за проституция. Но им извадиха вече зъбите и сега злобеят само пред украинците. Съд ли? Ха! Нищо не може да се докаже. Но ние помним.

За неизбежната необходимост на симпатията

Автор(и): Златко Енев

Започвам този текст след леко триумене. От една страна, никак не ми се иска да се впускам в онзи тип писане, който в момента изглежда определя тона на „интересните неща“ в България – тоест, изливане на помия, най-кратко казано. От друга страна, тази дребна случка предизвика в главата ми такава (буквално!) лавина от мисли, че в края на краищата реших да я пусна на воля.

Няма да го усуквам много. Тук става дума за простички неща, въпреки „културността“ на темата. Става дума за онези низички, дребни импулси, които нерядко напират у всеки от нас при срещата с непознати и заплашителни чрез големината си неща. За инстинктивното желание да ги принизим, да ги смъкнем долу, в ниското, където се чувстваме сигурни, закътани, на свой терен, у дома си. За страха пред нещата, които намирисват на Величие, колкото и спорна да е тази последната думичка.

Конкретните хора, участващи в долния разговор, ми се струват не чак толкова важни – пък и не искам да правя от това тук писание някакъв вид упражнение по другарско порицание или кодош за скучаещата виртуална публика. Затова и оставям само инициалите им. Важното тук е да се опитаме да се ориентираме, поне веднъж, в лабиринта на тази толкова заплетена тема, „кое всъщност е голямо и кое – не?“ И как можем да направим разликата?

След което – ако можем – да се поклоним. Защото, не ще и дума, да се поклони, с чувство за достойнство и уважение, е в състояние единствено свободният човек. Останалите не могат, по простата причина, че живеят наведени.

И така:

С. Т. Светлана Алексеевич има десетки награди от времената на комунизма. Една от тях е премия от ленинския комсомол…, награда на съюза на писателите на СССР и така нататък. Не е страдала тоест от лошия режим. Нобеловият комитет отбелязва, че я награждава заради смелостта, в друг превод заради мъжеството в нашето време, а самата тя пък твърди, че да си мъжкар е архаично. Тотално се обърквам… Май няма да чета романите ѝ…

Е. К. Какво означава да страдаш от лошия режим? Лош режим имаше и у нас и в Русия. Там обаче имаше и интелектуалци и то какви. Това, че не са те убили не означава, че не си живял в ада.

С. Т. Тя е била галеник на режима, след като е склонила да бъде наградена от него.

Е. К. За този режим съм чела доста. Да откажеш награда от режима означава нито повече, нито по-малко да се самоубиеш. Физически. Той режимът обичаше и с кротце и со благо и с кютек да действа.

С. Т. Плюе по наследник на режим, който я е къткал? Нещо не ми се връзва лично на мен.

[…]

С. Т. Ние обаче се съмняваме в независимата гражданска позиция на дамата, някои хора се съмняваме, искам да кажа… Уви, позиции като нейната се хоноруват, преводите вървят след тях. В уикипедия, руската, пише достатъчно за нея, още не съм разгледала руските медии, а и, честно казано, леко ми доскуча.

В. А. Аз пък бих прочела книгите за Чернобил и Афганистан.

С. Т. Моето сърце не трепна нещо като прочетох кратък откъс, пуснах линк по-горе… Но няма да кажа на какво ми заприлича, за да не прозвуча грубо. И да, името ѝ е с И. Алексиевич! Да кажа, че такива текстове има на кило и на метър… като тоз за жената.

З. Е. Аз пък мисля, че тя е изключително голяма и автентична. Зачетете се малко по-внимателно. И по-полека с радикалните отрицания, че накрая все до темата за българските тоалетни се стига. То няма и как другояче, когато базата е яростен провинциализъм…

С. Т. Я по-леко със съветите и оценките, че аман. На гости сте на тази стена и таквизи съветчета не са добре дошли.

З. Е. Няма как другояче, съжалявам. Вие не правите нищо друго освен да повтаряте онова, което Русия говори (и върши) за Алексиевич от около 30 години насам. Зачетете се малко в материалите около процеса срещу нейната книга в Афганистан. А инак, разбира се, нищо против гнева ви. Фейсбук си има копченца за тази цел. Натискате – и ме няма. Какво толкова?

С. Т. Аз правя и коментирам каквото си поискам, господине. Цък и вън, ако не ви харесва, вие сте гост, а не обратното.

З. Е. Ок, лек ден…

М-да…

* * *

Сега, вместо да се опитвам да „защищавам“ Светлана Алексиевич, тук просто ще ви предложа някои кратки цитати – първо от най-известната ѝ книга, У войны не женское лицо, а после от материалите към процеса срещу нея, който се провежда през 1992 в Минск, във връзка с книгата ѝ за Афганистан. Ще се опитвам да не натрапвам никакви изводи, тоест да върша онова, което върши и самата Алексиевич – да оставя текстовете да говорят вместо мен, доколкото това е възможно.

Първо, „У войны…“:

«Утром каратели подожгли нашу деревню… Спаслись только те люди, которые убежали в лес. Убежали без ничего, с пустыми руками, даже хлеба с собой не взяли. Ни яиц, ни сала. Ночью тетя Настя, наша соседка, била свою девочку, потому что та все время плакала. С тетей Настей было пятеро ее детей. Юлечка, моя подружка, сама слабенькая. Она всегда болела… И четыре мальчика, все маленькие, и все тоже просили есть. И тетя Настя сошла с ума: „У-у-у… У-у-у…“. А ночью я услышала… Юлечка просила: „Мамочка, ты меня не топи. Я не буду… Я больше есточки просить у тебя не буду. Не буду…“.

Утром Юлечки уже никто не увидел…

Тетя Настя… Мы вернулись в деревню на угольки… Деревня сгорела. Скоро тетя Настя повесилась на черной яблоне в своем саду. Висела низко-низко. Дети стояли возле нее и просили есть…»

«Кто-то нас выдал… Немцы узнали, где стоянка партизанского отряда. Оцепили лес и подходы к нему со всех сторон. Прятались мы в диких чащах, нас спасали болота, куда каратели не заходили. Трясина. И технику, и людей она затягивала намертво. По несколько дней, неделями мы стояли по горло в воде. С нами была радистка, она недавно родила. Ребенок голодный… Просит грудь… Но мама сама голодная, молока нет, и ребенок плачет. Каратели рядом… С собаками… Если собаки услышат, то все погибнем. Вся группа – человек тридцать… Вам понятно?

Командир принимает решение…

Никто не решается передать матери приказ, но она сама догадывается. Опускает сверток с ребенком в воду и долго там держит… Ребенок больше не кричит… Ни звука… А мы не можем поднять глаза. Ни на мать, ни друг на друга…»

«Я не запомнила в войну ни кошек, ни собак, помню крыс. Большие… С желто-синими глазами… Их было видимо-невидимо. Когда я поправилась после ранения, из госпиталя меня направили назад в мою часть. Часть стояла в окопах под Сталинградом. Командир приказал: „Отведите ее в девичью землянку“. Я вошла в землянку и первым делом удивилась, что там нет никаких вещей. Пустые постели из хвойных веток, и все. Меня не предупредили… Я оставила в землянке свой рюкзак и вышла, когда вернулась через полчаса, рюкзак свой не нашла. Никаких следов вещей, ни расчески, ни карандаша. Оказалось, что все мигом сожрали крысы…

А утром мне показали обгрызенные руки у тяжелораненых…

Ни в каком самом страшном фильме я не видела, как крысы уходят перед артобстрелом из города. Это не в Сталинграде… Уже было под Вязьмой… Утром по городу шли стада крыс, они уходили в поля. Они чуяли смерть. Их были тысячи… Черные, серые… Люди в ужасе смотрели на это зловещее зрелище и жались к домам. И ровно в то время, когда крысы скрылись с наших глаз, начался обстрел. Налетели самолеты. Вместо домов и подвалов остался каменный песок…»

А тук – кратка част от материалите по процеса, който споменах по-горе (целият текст – който си струва да се прочете от начало до край, защото не е нищо по-малко от удивително историческо свидетелство за времената, в които живеем – може да се намери ето тук: Суд над «Цинковыми мальчиками» (История в документах).

Изводите, повтарям, оставям на самите вас.

Хроника суда

Недавно группа матерей воинов-интернационалистов, погибших в Афганистане, подала в суд на писательницу Светлану Алексиевич. Их исковое заявление будет рассматриваться в народном суде Центрального района Минска.

Поводом для обращения в суд стал спектакль «Цинковые мальчики», поставленный на сцене Белорусского театра имени Янки Купалы. Затем он был записан республиканским телевидением и продемонстрирован жителям Беларуси. Матерей, несущих в себе все эти годы свое неизбывное горе, оскорбило, что их мальчики показаны исключительно как бездушные роботы-убийцы, мародеры, наркоманы и насильники, не ведающие пощады ни старому, ни малому. (Л. Григорьев, «Вечерний Минск », 12 июня 1992 г.)

[…]

…По кондовому советскому сценарию, Светлана Алексиевич организованно проклинается как агент ЦРУ, прислужница мирового империализма, клевещущая на свою великую Родину и ее героических сыновей якобы за два «мерседеса» и долларовые подачки…

Первый суд так ничем и не закончился, так как истцы – бывший рядовой О. Ляшенко и мать погибшего офицера Е. Н. Платицина – не явились на судебное разбирательство. Но через полгода было подано два новых иска: от И. С. Головневой, матери погибшего старшего лейтенанта Ю. Головнева, председателя Белорусского клуба матерей погибших воинов-интернационалистов, и Тараса Кецмура, бывшего рядового, ныне председателя Минского клуба воинов-интернационалистов… (Газета «Права человека », № 3, 1993 г.)

[…]

Из разговоров в зале суда

– Мы защищаем честь своих погибших детей. Верните им честь! Верните им Родину! Развалили страну. Самую сильную в мире!

– Это вы сделали наших детей убийцами. Это вы написали эту жуткую книгу… Теперь не хотят делать в школах музеи памяти наших детей, сняли их фотографии. А они там такие молодые, такие красивые. Разве у убийц бывают такие лица? Мы учили своих детей любить Родину… Зачем она написала, что они там убивали? За доллары написала… А мы – нищие… Цветов на могилу сыновьям не на что купить… На лекарства не хватает…

– Это такая страшная правда, что она звучит как неправда. Отупляет. Ее не хочется знать. От нее хочется защищаться.

– Для большинства эта война – нужное дело, и только для меньшинства – ужас. До сих пор. Было бы по-другому, не было бы этого суда.

– Ссылаются на приказ: мне, мол, приказали – я исполнял. На это ответили международные трибуналы: выполнять преступный приказ – преступление. И срока давности нет.

– В девяносто первом году такого суда не могло быть. Коммунисты отступили, ушли в тень. А сейчас почувствовали силу… Опять заговорили о «великих идеалах», о «социалистических ценностях»… А кто против, на тех – в суд! Как бы скоро к стенке не начали ставить… И не собрали нас в одну ночь на стадионе за проволокой…

– Мы их воспитали в любви к Родине…

– Вы без конца клянетесь в любви к Родине, потому что хотели бы, чтобы она за все ответила, Родина, чтобы ответила, а сами вы отвечать не хотите…

[…]

Можно ли посягать на право писателя говорить правду, какой бы трагической и жестокой она ни была? Можно ли ставить ему в вину неопровержимые свидетельства о преступлениях прошлого и, в частности, о преступлениях, связанных с позорной афганской авантюрой, которая стоила стольких жертв, исковеркала столько судеб?

Казалось бы, в наше время, когда печатное слово стало наконец свободным, когда нет больше идеологического пресса, руководящих указаний, косных установок на «единственно возможное изображение жизни в духе коммунистических идеалов», задавать такие вопросы нет никакого резона.

Увы, он есть. И красноречивое свидетельство тому – готовящийся в эти дни суд над писательницей Светланой Алексиевич, той самой, которая написала замечательную книгу «У войны не женское лицо» (о судьбе женщин – участниц Великой Отечественной), книгу «Последние свидетели» – о детях той же Великой Отечественной, – над Светланой Алексиевич, которая вопреки стараниям официальной пропаганды и противодействию литераторов типа небезызвестного А. Проханова, заслужившего в годы афганской войны титул «неутомимого соловья генерального штаба», создала книгу «Цинковые мальчики», сумев и посмев сказать в ней страшную, переворачивающую душу правду о войне в Афганистане.

Уважая личное мужество солдат и офицеров, посланных брежневским руководством КПСС сражаться в чужую, до этого дружественную, страну, искренне разделяя скорбь матерей, чьи сыновья погибли в афганских горах, писательница вместе с тем бескомпромиссно разоблачает в этой книге все попытки героизировать позорную афганскую войну, попытки романтизировать ее, развенчивает лживую патетику и трескучий пафос.

Видимо, это пришлось не по душе тем, кто и поныне убежден, что афганская и другие авантюры канувшего в прошлое режима, оплаченные кровью наших солдат, были исполнением «священного интернационального долга», кто хотел бы обелить черные дела политиков и честолюбцев-военачальников, кто хотел бы поставить знак равенства между участием в Великой Отечественной войне и в несправедливой, по сути, колониальной, афганской.

Эти люди не вступают в полемику с писательницей. Не оспаривают приводимых ею потрясающих фактов. И вообще не показывают своего лица. Руками других, все еще заблуждающихся или введенных в заблуждение, они возбуждают (спустя годы после газетных публикаций и выхода в свет книги «Цинковые мальчики»!) судебное дело об «оскорблении чести и достоинства» воинов-»афганцев», тех мальчиков, о которых с таким пониманием, состраданием и сочувствием, с такой сердечной болью написала Светлана Алексиевич.

Да, она не изображала их романтическими героями. Но лишь потому, что твердо следовала толстовскому завету: «Герой… которого я люблю всеми силами души… был, есть и будет – правда».

Так можно ли оскорбляться за правду? Можно ли ее судить? (Писатели – участники Великой Отечественной войны: Микола Аврамчик, Янка Брыль, Василь Быков, Александр Дракохруст, Наум Кислик, Валентин Тарас)

И накрая – част от заключителното слово на самата Алексиевич (пред същия този съд):

Из выступления С. Алексиевич, автора «Цинковых мальчиков» (Из того, что было сказано и что не дали сказать)

Я до конца не верила, что этот суд состоится, как не верила до последнего мгновения, что у Белого дома начнут стрелять…

Уже физически не могу видеть ожесточенные яростные лица. И я б не пришла в этот суд, если бы здесь не сидели матери, хотя я знаю, что не они со мной судятся, а судится со мной бывший режим. Сознание – не партбилет, его не сдашь в архив. Поменялись наши улицы, вывески на магазинах и названия газет, а мы – те же. Из соцлагеря. С прежним лагерным мышлением…

Но я пришла поговорить с матерями. У меня все тот же вопрос, что и в моей книге: кто же мы? Почему с нами можно делать все, что угодно? Вернуть матери цинковый гроб, а потом убедить ее подать в суд на писателя, который написал, как не могла она своего сына даже поцеловать в последний раз и обмывала в травах, гладила цинковый гроб… Кто же мы?

Нам внушили, с детства заложили в генах любовь к человеку с ружьем. Мы выросли словно бы на войне, даже те, кто родился через несколько десятилетий после нее. И наше зрение устроено так, что до сих пор, даже после преступлений революционных чрезвычаек, сталинских заградотрядов и лагерей, после недавнего Вильнюса, Баку, Тбилиси, после Кабула и Кандагара, человека с ружьем мы представляем солдатом 45-го, солдатом Победы. Так много написано книг о войне, так много изготовлено человеческими же руками и умом оружия, что мысль об убийстве стала нормальной. Лучшие умы с детской настойчивостью задумываются над тем, имеет ли право человек убивать животных, а мы, мало сомневаясь или наскоро соорудив политический идеал, способны оправдать войну. Включите вечером телевизор, и вы увидите, с каким тайным восторгом несем мы героев на кладбище. В Грузии, Абхазии, в Таджикистане… И снова ставим на их могилах памятники, а не часовни…

Невозможно у мужчин безнаказанно забрать эту самую любимую… самую дорогую игрушку – войну. Этот миф… Этот древний инстинкт…

Но я ненавижу войну и саму мысль о том, что один человек имеет право на жизнь другого человека.

Недавно мне один священник рассказал, как бывший фронтовик, уже старый человек, принес в церковь свои награды. «Да, – сказал он, – я убивал фашистов. Защищал Родину. Но перед смертью я все равно хочу покаяться за то, что убивал». И оставил свои награды в церкви, а не в музее. Мы же воспитаны в военных музеях…

Война – тяжелая работа и убийство, но по прошествии лет вспоминается тяжелая работа, а мысль об убийстве отодвигается. Разве можно это придумать: эти подробности, чувства. Их страшное разнообразие в моей книге.

Все чаще думаю: после Чернобыля, Афгана, после событий у Белого дома… – что мы не равны тому, что с нами происходит. Может быть, поэтому оно с нами и происходит?

Когда-то, несколько лет назад, а точнее, четыре года назад, мы думали одинаково: я, многие матери, присутствующие сейчас в этом зале, солдаты, вернувшиеся с чужой афганской земли. В моей книге «Цинковые мальчики» материнские рассказы-молитвы – самые печальные страницы. Матери молятся о своих погибших сыновьях…

Почему же сейчас мы сидим в суде друг против друга? Что же произошло за это время?

За это время исчезла с карты мира, из истории страна, коммунистическая империя, которая их туда послала убивать и умирать. Ее нет. Войну сначала робко назвали политической ошибкой, а затем преступлением. Все хотят забыть Афганистан. Забыть этих матерей, забыть калек… Забвение – это тоже форма лжи. Матери остались один на один с могилами своих мальчиков. У них даже нет утешения, что смерть их детей не бессмысленна. Какие бы оскорбления и ругательства я сегодня ни слышала, я говорила и говорю, что преклоняюсь перед матерями. Преклоняюсь и за то, что, когда Родина бросила в бесчестье имена их сыновей, они стали их защитниками. Сегодня только матери защищают погибших мальчиков… Другой вопрос – от кого они их защищают?

И их горе превысит любую правду. Говорят, что молитва матери и со дна моря достает. В моей книге она достает их из небытия. Они – жертвы на алтаре нашего тяжелого прозрения. Они – не герои, они мученики. Никто не смеет бросить в них камень. О том, что были мы все повинны, мы все причастны к той лжи, – об этом тоже моя книга. Чем опасен любой тоталитаризм? Он всех делает соучастниками своих преступлений. Добрых и злых, наивных и прагматичных… Молиться надо за этих мальчиков, а не за идею, жертвами которой они стали. Я хочу матерям сказать: не мальчиков своих вы здесь защищаете. Вы защищаете страшную идею. Идею-убийцу. Это я хочу сказать и бывшим солдатам-»афганцам», которые пришли сегодня в суд.

За спинами матерей я вижу генеральские погоны. Генералы возвращались с войны со Звездами Героев и с большими чемоданами. Одна из матерей, сидящая здесь в зале, рассказывала мне, как ей вернули цинковый гроб и маленький черный саквояж, где лежала зубная щетка и плавки сына. Все, что ей осталось. Все, что он привез с войны. Так от кого вы должны были бы защищать своих сыновей? От правды? Правда в том, как умирали ваши мальчики от ран, ]296] потому что не было спирта и лекарств, их продавали в дуканы, как кормили мальчишек ржавыми консервами пятидесятых годов, как даже хоронили их в старом, времен Отечественной, обмундировании. Даже на этом экономили. Я не хотела бы это вам говорить у могил… Но приходится…

Вы слышите: везде стреляют, снова кровь. Какое же оправдание крови вы ищете? Или помогаете искать?

Тогда, пять лет назад, когда еще правила компартия, КГБ, – я, чтобы уберечь героев своей книги от расправы, иногда меняла имена, фамилии. Я защищала их от режима. А сегодня должна защищаться от тех, кого недавно защищала.

Что я должна отстаивать? Свое писательское право видеть мир таким, как я его вижу. И то, что я ненавижу войну. Или я должна доказывать, что есть правда и правдоподобие, что документ в искусстве – это не справка из военкомата и не трамвайный билет. Те книги, которые я пишу, – это своего рода проза. Это – документ и в то же время мой образ времени. Я собираю подробности, чувства не только из отдельной человеческой жизни, но и из всего воздуха времени, его пространства, его голосов. Я не выдумываю, не домысливаю, а организовываю материал в самой действительности. Документ – это и те, кто мне рассказывает, документ – это и я как человек со своим мировоззрением, ощущением.

Я пишу, записываю современную, текущую историю. Живые голоса, живые судьбы. Прежде чем стать историей, они еще чья-то боль, чей-то крик, чья-то жертва или преступление. Бессчетное количество раз я задаю себе вопрос: как пройти среди зла, не увеличивая в мире зла, особенно сейчас, когда зло принимает какие-то космические размеры? Перед каждой новой книгой я спрашиваю себя об этом. Это уж – моя ноша. И моя судьба.

Писательство – судьба и профессия, в нашей несчастной стране это даже больше судьба, чем профессия. Почему суд два раза отклоняет ходатайство о литературной экспертизе? Потому что сразу бы стало ясно – тут нет предмета суда. Судят книгу, судят литературу, предполагая, что раз это документальная литература, то ее можно каждый раз переписать заново, ублажая сиюминутные потребности. Не дай Бог, если бы документальные книги правили пристрастные современники. Нам бы остались лишь отзвуки политических борений и предрассудков вместо живой истории. Вне законов литературы, вне законов жанра творится примитивная политическая расправа, низведенная уже на бытовой, я бы даже сказала, коммунальный уровень. И, слушая этот зал, я часто ловила себя на мысли: кто же решается нынче звать толпу на улицу, толпу, которая не верит уже никому – ни священникам, ни писателям, ни политикам? Она хочет только расправы и крови… И подвластна лишь человеку с ружьем… Человек с пером, вернее, с авторучкой, а не с автоматом Калашникова, ее раздражает. Меня учили здесь, как надо писать книги. Толпа у нас всесильна…

Те, кто позвал меня в суд, отказываются от того, что говорили несколько лет назад: те же слова, те же знаки, но поменялся в их сознании шифровой ключ, и они уже читают прежний текст иначе или вообще его не узнают. Почему? Да потому, что им не нужна свобода… Они не знают, что с ней делать…

Я очень жалею, что стерла кассеты, обычно храню их только два – три года, это же двести – триста кассет. Там была та реальность. И те люди…

А это уже другие люди: не те, какими они были пять – шесть лет назад. Я хорошо помню, какой была Инна Сергеевна Головнева, я просто полюбила ее. А сейчас – это уже политик, официальное лицо, председатель клуба матерей погибших солдат. Это уже другой человек, от прежнего – у него только собственное имя и имя погибшего сына, которого она второй раз принесла в жертву. Обрядовое жертвоприношение. Мы – не просто рабы, мы – романтики рабства.

У нас свои представления о героях и мучениках. Если бы здесь речь шла о чести и достоинстве, то мы встали бы и молчали перед памятью почти двух миллионов погибших афганцев… Погибших там, на своей земле…

Сколько можно задавать этот вечный наш вопрос, почти уже дьявольский: кто виноват? Мы виноваты – ты, я, они. Проблема в другом – в выборе, который есть у каждого из нас: стрелять или не стрелять, молчать или не молчать, идти или не идти… Спрашивать надо у себя… Каждый пусть спросит у себя… Но нет этого опыта войти в себя, вовнутрь себя. Привычнее бежать на улицу под знакомые красные знамена… Просто жить, нормально жить не умеем… Без ненависти и борьбы…

Я хочу попросить прощения у матерей за то, что вольно или невольно мы всегда причиняем друг другу боль… Все люди… Слишком несовершенен тот мир, который мы создали…

Но лучше бы нам встретиться не в суде… Мы спросили бы себя: чем жить сейчас – памятью или верой? Я бы задала себе вопрос, который сейчас неотступен: есть ли пределы, до которых можно идти в правде? Нет ли там где-то роковой черты…

Тарас Кецмур, не тот, что сидит сейчас в зале, а тот, каким он вернулся с войны, так об этом сказал… Сказал тогда… Я зачитаю вам из книги:

«Как будто я сплю и вижу большое море людей. Все возле нашего дома. Я оглядываюсь, мне тесно, но почему-то не могу встать. Тут до меня доходит, что я лежу в гробу, гроб деревянный. Помню это хорошо. Но я живой, помню, что я живой, но я лежу в гробу. Открываются ворота, все выходят на дорогу, и меня выносят на дорогу. Толпы народа, у всех на лицах горе и еще какой-то восторг тайный, мне непонятный. Что случилось? Почему я в гробу? Вдруг процессия остановилась, я услышал, как кто-то сказал: «Дайте молоток». Тут мня пробила мысль – я вижу сон. Опять кто-то повторяет: «Дайте молоток». Оно как наяву и как во сне. И третий раз кто-то сказал: «Подайте молоток». Я услышал, как хлопнула крышка, застучал молоток, один гвоздь попал мне в палец. Я начал бить головой в крышку, ногами. Раз – и крышка сорвалась, упала. Люди смотрят – я поднимаюсь, поднялся до пояса. Мне хочется закричать: больно, зачем вы меня заколачиваете гвоздями, мне там нечем дышать. Они плачут, но мне ничего не говорят. Все как немые. И я не знаю, как мне говорить с ними так, чтобы они услышали. Мне кажется, что я кричу, а губы мои сжаты, не могу их раскрыть. Тогда я лег назад в гроб. Лежу и думаю: они хотят, чтобы я умер, может, я действительно умер и надо молчать. Кто-то опять говорит: «Дайте мне молоток».»

И это он не опроверг… И это защитит его честь и достоинство на главном Суде… И меня тоже…

* * *

И, за да приключвам, че нещо стана дългичко. Ето тук и онази част, с която би ми се искало да започна, ако бих говорил най-вече от свое име:

Значи, инстинктивните реакции на страх, агресия и отхвърляне на непознатото и чуждото са неизбежни. Те са генетически кодирани, благодарение на тях сме оцелели като вид, срещу това ритане няма. Друг е въпросът, че с малко осъзнаване и прозряване на всички тия неща човек може да се научи да ги контролира донякъде. И базисната предпоставка винаги е вътрешната борба за СИМПАТИЯ към непознатото. Научиш ли се веднъж, че подходът чрез симпатия, чрез отвореност, чрез допускане вътре в себе си, на непознатото, дори и когато не виждаш особено много смисъл от това – та, значи, че това е единственият подход, който ти дава шансове някой ден и да го овътрешностиш, тоест преработиш, разбереш, достигнеш и евентуално задминеш… Това е началото на всяка мъдрост, това е неизбежната и абсолютно необходима предпоставка, това е абецето.

Ето това е стратегията, която ръководи живота ми във всичко, с което се срещам (или поне такава е идеята – не съм господ, че да обхвана с любов целия свят, но полагам усилия, това е). Научиш ли се веднъж, че отвореността, симпатията, приемането на непознатото, чуждото и застрашителното са единствените стратегии, които ти дават дългосрочни шансове за успех, останалото вече следва някак от само себе си. Чужденци – ами то самият а съм чужденец, какво толкова има да говорим? Нови, заплашителни, страховити събития, изненади, катастрофи, взривове, неуредици, ужасии – навсякъде откритостта и опита да държиш себе си отворен, да не се затваряш, да не преставаш да обменяш сигнали със света, е единствената стратегия за успех.

Ах, да…

Все пак, нека не забравяме най-важното.

Поклон дòземи, Светлана Александровна! Благодаря ви!

Берлин, октомври 2015

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 11-10-2015|Златко

Тъжното (или смешно) при всички тия „неочаквани“ Нобелисти (така беше и с Херта Мюлер преди няколко години) е, че когато човек се запознае с историите им, те без изключения се оказват отдавна познати на Запад, но не и на Изток (към чиято информационна сфера ние си принадлежим, поради факта, че общуваме най-вече помежду си). „Ония оттатък“ познават „нашите“ автори далеч по-добре от самите нас, почти винаги…

- 11-10-2015|Златко

И, разбира се, ако не сте прочели двата текста на Светлана Алексиевич тук на сайта,

Самотният човешки глас

и

Чернобил – знакът, който не разбираме,

то крайно време е да го направите сега…

- 11-10-2015|Случайно минаващ

Книгите ѝ са стойностни, въпросът по-скоро е, както при Солженицин, дали това е литуратура или публицистика, ще оказва ли трайно влияние върху литературния процес за напред… Като имаме пред вид, че не са нобелисти Чехов, Кафка или Хулио Кортасар, а са такива напълно забравени имена от началото на миналия век… Не е лесно и на Нобеловия комитет. Преди години имаше по западните таблоиди информация, че на Шолохов била дадена наградата, защото СССР поръчал на Швеция няколко подводници. По-добре четете, оставете окололитературните спекулации…

- 15-10-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Отчайваща работа, това мое поколение. Подуши, помириса така Запада, къде от някое и друго посещение, къде чрез родната жълта (а напоследък все по-мурзилкова) преса – и, като видя, че не мирише на нищо познато, айде сега обратно към нашата си кочинка. Може и да е мръсничка, и неуютна, та даже и доста противна, ама пък си е наша, родна.

Ами хубаво тогава, хора – като сме толкова различни, да не се правим на едни и същи, какво ще кажете? Всеки по своя си път. Край на Европейския съюз в досегашния му вид. Изтокът на изток, Западът на запад. Като се върнат отново палатковите лагери пред немското посолство и започнете отново да се учите как се прескачат нелегално граници, може пък и да ви дойде малко умът в главата. Тоест, не на вас, щото по времето, когато това може и да се получи, вече ще сте отвъд неща като пътувания и прочие, но поне на следващите…

Така ще си говорим вече, през дувара. Стига сме се престрували на едни и същи, Помежду ни няма нищо общо! Нищичко!

Емил Николчев Правилно, но какво предлагаш на тези, които те послушат?! Ако, те послушат, защото им нагнетяваш бъдещи страхове! От друга страна щата на колониалната администрация е строго ограничен, така че ……

Zlatko Enev Хайде не ми говори безсмислени неща, ако обичаш. Поне ти е ясно, че не съм от никоя администрация. А инак просто не крия гнева си, не че има много смисъл от това…

Buy GoGo така е… а след вашето поколение няма никой, моето изчезна- който още не е заминал- обмисля, остават тези след 90та… иструва ми се че са по-добри

Бойка Бъчварова Преди много години, когато Милчо Левиев дойде за първи път на джаз фестивал в България, изглеждаше свеж и млад, а тези хора, дето направиха ВЪЗМОЖЕН джаз фестивал в НР България (Людмил, Еди, други) бяха състарени, тъжни сбръчкани – до него на телевизора и на живо изглеждаха зле. НО заради тях можеше да се върне тук и да свири… Не зная има ли някой да оцени тази жертва. Милчо казваше години наред, при всяко идване за майсторски клас в НБУ – „ами не можАх, не издържАх“… „Е, ние пък издържАхме“, безмълвно казваха те, живи и не… Така че, Златко, ако обичаш, по-полека с кочинките.

Zlatko Enev Няма как другояче, Бойке. Щото сте ми мили всичките, които там се борите да не угасне съвсем свещицата, но пък по-мило ми е онова, което се вижда и без лупа. Така че, който иска да се обижда, а който не – да си прави сметка и да не си мълчи така като, да не казвам, пред лицата на идиотите. Щото като пусна някой текст за Европата, под него никой от вас не се обажда, само кон до коня, мила моя майнольо! А след това настоявате да съм ви бил зачитал и уважавал…

Zlatko Enev Къде ви е гласът, къде ви е присъствието, интелигенти български?

Бойка Бъчварова Вероятно една от причините за спада в четенето на „Либерален преглед“ от не-конници патриотари я знаеш… Аз, а и други, не се обиждаме. Това, което написах, е истинското ми мнение.

Zlatko Enev Една от причините за продължаващото съществуване на „Либерален преглед“ е пълната липса на интерес у автора му към неща като „спад“ или „покачване“ на читателския интерес. Как мислиш, защо свети Франциск от Асизи на времето предпочитал да проповядва на кокошките и патките, вместо на хората? (Тук наоколо просто няма кокошки и патки, в това май е най-важната цивилизационна разлика)…

Zlatko Enev А инак – за да избегнем недоразуменията – вече от години насам в посещаемостта на списанието няма видима статистическа промяна. Маргинално, незначително издание, насочено към нищожна, но стабилна част от популацията. Това е историйката…

Zlatko Enev Като премахнем неизбежната поколенческа промяна, разбира се. Хората от нашето с теб поколение съм ги отписал, колкото и да ми се сърдят всички, които виждат себе си като изключения…

Човекът, който описа депортирането на евреите

от Тракия и Македония

Автор(и): Татяна Ваксберг

Тази книга е отхвърляна в продължение на почти 70 години. Потулена е веднага след първото ѝ издание през 1945. После не е преиздавана, не е изучавана, десетилетия наред не е дори цитирана в България. Авторът ѝ е непознат; издирването му се оказа необяснимо трудна задача. Анонимност и забрава – това е цената за този труд, който за пръв път описва депортацията на евреите от Тракия, Македония и Пирот. Разказ, който се превръща в едно от най-големите табута в българската история поне за половин век напред. Авторът напуска този свят в края на 80-те години, така и без да види името си там, където му е мястото: сред първите изследователи, направили публично достояние немислимата история на Холокоста.

Натан Гринберг работи върху книгата си в последните три месеца на 1944 г. На 30 септември 1944 г.[139] той е назначен в Комисарството по еврейските въпроси (КЕВ) и започва да издирва и подрежда оцелелите архиви на това ведомство, пряко осъществило депортирането на евреите от „новите български земи“ към нацистките лагери. Сборникът, в който тези документи са отпечатани, вижда бял свят между януари и началото на март 1945 г.[140]

Датите отреждат на тази книга особено място в историографията – тя е първата, описала Холокоста с помощта на държавни документи. Към началото на 1945 г. в Европа и САЩ са публикувани достатъчно свидетелства за масовото изтребление на евреите, писани от оцелели или от очевидци на гетата и лагерите. Но няма – а към тази дата не би и могло да има – събрана накуп документация, оставена от самите извършители. Съвременниците на Втората световна война са я видели обаче в книгата на Натан Гринберг – сборник с над 80 документа, представляващи заповеди и инструкции за изпълнителите на депортацията, доклади за свършената работа, планове по логистиката и финансирането, отчети, писма, телеграми.

За разлика от Мататиас Карп в съседна Румъния, който събира документацията за Холокоста в продължение на близо седем години, преди да издаде своята „Черна книга“[141], Гринберг бърза със собствената си публикация. Това превръща сборника му в навременен и уникален документ, но го лишава от известна прецизност. Някои от документите са съкращавани, други не са достатъчно пояснявани, а свързващият авторски текст често пъти страда от фразеологичните клишета на ранния комунизъм – идеология, на която авторът остава верен поне през по-голямата част от живота си.

Книгата излиза във време, в което войната и Холокостът все още са в ход. През януари 1945 г. са освободени лагерите в Хелмно и Аушвиц. В Белжец, закрит от нацистите още през 1943, съветските войници откриват човешки останки сред засятите бобови растения – както половин година по-рано това се е случило в Треблинка и Собибор. Всичко това поставя пред съюзниците един въпрос, който не може още дълго да остава без отговор: как да опишат еврейския произход на жертвите в тези лагери? Противно на очакванията, продиктувани от нашето следвоенно знание, обособяването на евреите в специфична група, за чието унищожение е създадена цяла индустрия, е тема, която е (съзнателно) отбягвана или слабо акцентирана от съюзниците към началото на 1945 г. Съветското командване налага стриктна забрана върху този аспект на информацията след освобождаването на Аушвиц и потулва десетките свидетелства, получени от оцелелите. Няколко месеца по-рано един от легендарните военни кореспонденти, Константин Симонов, влязъл в Майданек заедно със съветската армия, успява да опише в подробности лагера, без да спомене произхода на жертвите. Статиите на Иля Еренбург[142] и най-вече на Василий Гросман[143], прецизно предали видяното от тях, съумяват да видят бял свят, но „Черната книга“, подготвена от двамата автори още през 1944 г., е забранена за публикуване. Съюзниците от американска и британска страна на свой ред посрещат с недоверие или смятат за пропаганда на полската съпротива множеството свидетелства за целенасоченото изтребление на евреите[144], предотвратявайки популяризирането на тази информация и спомагайки за маргинализирането на онази, която все пак бива публикувана. Книгата на Ян Карски[145], чиято основна информация е предадена на съюзниците още през 1942 и в която се описва животът във Варшавското гето и пътят на влаковете към смъртта, получава безпрецедентно голямо разпространение в САЩ през 1944 г. благодарение на личната посветеност на автора и на усилията на група негови съмишленици да предупредят, че Холокостът съществува.

Сборникът на Натан Гринберг е отпечатан именно в този контекст и представлява категорично разминаване с тенденцията, възприета тогава от СССР и останалите съюзници. Публикуваните документи за първи път показват всичко това, което впоследствие ще бъде възстановявано от европейските историци: мобилизирането на държавно организиран конвейер за идентифициране на еврейски семейства, среднощното им отвеждане – „наведнъж и без предизвестие“ – в изолирани места, транспортирането им за сметка на хазната към добре известна дестинация (Катовице и Треблинка, погрешно цитирана в текста като Трембелинка) и последвалото разграбване на тяхното имущество.

Гринберг, както и авторът на предговора към първото издание Исак Франсез[146], отхвърлят отговорността на българския народ за депортирането на евреите от Тракия, Македония и Пирот и изтъкват „героичното“ и „историческото спасяване от гибел“ на евреите от старите предели на царството, извършено от народа.

Като виновници за депортацията са посочени германският хитлеристки режим, копиран „с дейно желание“ от „самозабравилите се престъпни властници“ в България. Гринберг пише, че документите, които публикува, свидетелстват за „възбудените плячкаджийски инстинкти“ на чиновниците, отключени от спуснатото решение за депортацията. Данните, публикувани в този сборник, още тогава са позволявали да се изчисли, че служителите, въвлечени в целия „плячкаджийски“ процес се измерват с хиляди. Те участват в „ударни групи по вдигането на евреите“ от къщите им, комисии по прибиране на сумите и скъпоценностите, комисии за опис на недвижимото имущество, „претърсвачни групи“, комисии по приемането на багажа на депортираните в обособени складове. Без да добавяме към тях и всички останали участници в транспортирането към смъртта, в лицето на шофьори на превозните средства за превозване до временните лагери, лагерна охрана, охрана на влаковете, охрана на процеса по натоварването от влакове на кораби.

През 1961 г., когато Натан Гринберг пише втората си книга за същите събития[147], той смекчава позицията си, извеждайки на преден план основната вина на германските нацисти. Това наблюдение е залегнало и в коментар на гръцкия историк Василис Ритцалеос[148], който твърди, че Гринберг се е отказал „в голяма степен от първоначалното си изследване“, след като е бил подложен на „съответен натиск“ (от българските власти)[149].

Документите проследяват депортирането град по град, но информацията не е в еднакъв обем за събитията в Македония (едва 7 документа) и в Гърция (над 62 документа). Авторът посочва, че когато е започнал работата си в архива на КЕВ, е установил, че „много папки и документи, особено тези за Македония, липсват“.Освен документи, той цитира и свидетелства на оцелели и на очевидци на събитията. За депортирането на евреите от Пирот говорят Иосиф Леви и Леон Нисим Шалом; за събитията в Македония – Берта и Мико Ноах, както и Алберт Сарфати; за преживяното в Беломорска Тракия – Самуил Сабатов, д-р Бенцион Соломон Кадмон, Марко Аврам Перец, Роза Моис Якова, Нора Леви, д-р Иосиф Конфино.

Макар че се цитират някои по-ранни и по-късни документи, основният обем архивна информация е концентриран в периода февруари-март 1943 г.

По ирония на съдбата, книгата почти веднага започва да служи не на комунистическата кауза, на която авторът е отдаден, а на ционистката кауза, която той не споделя. През декември 1944 г. в България пристига Давид Бен Гурион – бъдещият баща на израелската държава. Изправен пред реалността на Холокоста и пред първата оцеляла от него общност – тази на евреите от „старите земи“, живи, но лишени от имущество и описани като застрашени от „глад, студ и болести“ през започналата зима – Бен Гурион настоява пред българските власти да улеснят еврейската емиграция за Палестина. По това време нарастват усилията на ционисткото движение да събира доказателства за основната си мисия – че животът на евреите е физически застрашен в други страни и затова те трябва да разполагат със своя държава. Книги като тази на Гринберг без съмнение стават част от този обширен доказателствен материал, позволил впоследствие създаването на Израел. Но всичко това е част от израелската битност на книгата, докато публиката, за която Гринберг пише през 1944-45 година, е изцяло българска. Среда, в която разказът му не намира бъдеще. Или поне не намира близко бъдеще.

Цялата информация, събрана и представена от Гринберг, десетилетия наред остава единствен източник на информация за съдбата на евреите от Пирот, Македония и Тракия. А и този единствен източник е потулен от властите почти веднага след излизането си, като е цитиран предимно в книги, издадени в САЩ или Израел, но недостъпни в България. Трайното отсъствие на този разказ от публичното пространство спъва автентичното знание за историята, поддържа липсата на чувствителност към съдбата на загиналите, подхранва митове и по-късно улеснява успешното нашествие на ревизионизма. Удържането на тези трагични факти встрани от обществения слух постига в крайна сметка и това, което най-малко е очаквало: то неволно банализира усилията на спасителите на евреите от „старите земи“, тъй като не позволява да се види същинският враждебен контекст, в който спасението е извършено въпреки всичко. Въпреки абсолютно всичко.

Българският разказ за депортацията започва едва в края на 90-те години с няколко публикации, сред които настояваме да споменем поне приноса на Лиляна Деянова (1994, 2003), на Иван Хаджийски (1998 и 2004), на Еми Барух (2003), на Николай Поппетров (2004, 2011, 2013), на Леа Коен (2012) както и първия цялостен сборник с документи за депортацията, съставен от Румен Аврамов и Надя Данова, и публикуван през 2013 г. – 68 години след първия опит на Натан Гринберг.

За автора

Съдбата на Натан Гринберг не е по-различна от тази на книгата му – откритие, което направих едва след прибързаното ми съгласие да напиша предговор към това издание. След едномесечно издирване на следи от автора сред историци и представители на еврейската общност, успях да науча само това: заминал е за Израел. Заемал е висок пост в местната комунистическа партия. Издал е втора книга за депортацията. Май е починал. Възрастта на автора, образованието му, професията, семейството – всичко това се оказа неизвестно дори в организации, изучаващи Холокоста, сред много изследователи, сред гръцките издатели на книгата, сред по-възрастните български изселници, и не доведе до резултат дори в една организация, специализирана в издирване на изчезнали хора. Приносът на Гринберг за световната историография все повече се очертаваше като двойно прескочен – веднъж през забравата, на която е осъдена книгата му, и втори път – през забравата на самия автор.

Биографията на Натан Гринберг започна да става видима едва след успешно приключилото издирване на неговата племенница Ханна Майер, както и след подробната партийна справка[150] за автора, открита от Милен Минчев по време на работата му върху архива на Политбюро и Секретариата на ЦК. Оттук нататък загадъчната липса на информация за автора стана лесно обяснима. Натан Гринберг се оказа определяем с три думи: чужд сред свои.

Натан Гринберг е роден през 1903 г. в София в семейството на ешкеназки евреи. Баща му Аврам е амбулантен търговец, изпратил поне две от от четирите си деца в софийската Търговска гимназия – дъщеря си Берта и сина Натан. Гринберг започва работа още на 16-годишна възраст, като постъпва в международната транспортна фирма „Лойд“. От този момент и чак до преврата на 9 септември 1944 г. той работи предимно в сферата на международния транспорт и международната търговия. „Знаеше десетина езика“, спомня си неговият внук Иля Гринберг[151]. Освен български, ладино и идиш, това са френски, английски, немски, руски, испански, турски и иврит. Нищо чудно, че във всяка от международните фирми, в които работи до 1944 година, Гринберг заема ръководен пост – обещание за успешно кариерно развитие, което обаче му върши лоша услуга в края на 40-те. Тогава завеждащият отдел „Кадри“ на ЦК посочва, че въпреки големия си опит и познания, Гринберг „има кариеристични стремежи“, „не обича да има ръководители над себе си“ и „обича на командва“. Потретът му според семейната среда е съвсем различен: „това беше човек на книгите, който цял живот беше отдаден на знанието“, казва внукът.

Комунистическите убеждения на Натан Гринберг го отвеждат в БРП/к/ на 22-годишна възраст. През 1929 г. той заминава за Париж и до 1935 г. работи във Френската комунистическа партия. „Заедно с [една от водещите фигури сред френските комунисти] Марсел Кашен“, уточнява внукът, който на свой ред е чувал това уточнение от баща си. В края на 30-те години, вече в София, Гринберг е освободен от партиен пост „заради огъване“, както пише в справката (обичайният евфемизъм за недостатъчна твърдолинейност и неспазване на партийната линия). От този момент до преврата през 1944 г. той „не е вършил активна организационно-политическа дейност“.

Това е и периодът, в който Гринберг се жени – за жена от еврейски сефарадски произход, чието семейство така и не успява да приеме ешкеназкия произход на младоженеца. „Тя е била от заможно семейство, запазило духа на Испания и ведрото отношение към света. За тези жизнерадостни хора Натан Гринберг е бил не повече от сухар, заровил нос в книгите и необяснимо привързан към своите кнедли. Накратко, този брак не е много банален за времето си“, казва Иля Гринберг.

От този брак има две деца, поели по артистичен път – пианистката Розалинда, която по-късно става музикален педагог в Израел и художникът Жак, който се премества от Израел в Париж.

След като съставя сборника „Документи“ и дава показания през Седмия състав на Народния съд, Гринберг участва като съветник на българската делегация по време на Мирната конференция в Париж (1946 г.). След завръщането си той става председател на икономическия отдел към еврейската секция в Отечествения фронт. Партийната му характеристика от 1947 г. е извънредно подробна, но в нея липсва основното: никъде не пише, че Гринберг е автор на книгата „Документи“. Приоритетите на властите са съвършено различни от онези, които са направили възможно отпечатването на сборника през 1945. Сега вече за страната е важно да удържи на възможния натиск за изплащане на репарации и да настоява на антифашисткия си образ. Това е превръщало основното дело на Гринберг в крайно нежелан елемент от неговата биография.

На този фон обаче самият Гринберг е бил възприеман от близките си като влиятелен и високопоставен в комунистическата йерархия. Племенницата му Ханна Майер помни, че у тях се е говорело за чичо ѝ като за човек, близък до ръководството на партията след 9 септември[152]. Синът му, роден през 1941 г. винаги е твърдял, че е имал детството на привилегированите деца, защото баща му е бил част от властта. Толкова по-необяснима му е изглеждала емиграцията на Гринберг към Израел през 1954 г. „В нашето семейство нямаше никакво съмнение, че това заминаване е било принудително“, казва Иля Гринберг, който обаче не знае от какво точно е било провокирано изселването. „Никога не успяхме да си го обясним – уж близък до властта, пък заминал“.

Косвени данни подкрепят подозренията, че става дума за нетипично изселване. Повечето български евреи заминават за Израел през 1948-49 година. През август 1949 г., когато заминалите са вече около 37 000 души, Секретариатът на ЦК взима следното решение: да не спира емиграцията на останалите в България десетина хиляди евреи и да забрани завръщането в България на онези, които вече са заминали[153]. В последните години преди смъртта на Сталин България също подготвя антиеврейска кампания по модел на съветската, щастливо осуетена от времето – тема, която все още чака своите изследователи.

„След като е заминал за Израел, дядо ми не е могъл да се върне в България. Разрешили са му го чак през 1968 г. Оттогава ходеше замалко до България, но се връщаше в Израел“, казва Иля Гринберг. Той помни силната носталгия на баба си по България, нейния плач по страната, която е спасила евреите, по народа, който ги е спасил, както и нещо, което е запомнил най-ярко: „Тя не изразяваше никаква благодарност към българския народ, защото и до края се чувстваше част от него. Не научи нито една дума на иврит, разплакваше я всяко споменаване на България, говореше за нея като за прекрасно място, от време на време казваше „ние“, имайки предвид българите. Дядо ми също тъгуваше по България, но не го показваше така силно“.

Дали Гринберг е написал под натиск втората си книга за депортацията? Дали не е „разменил“ правото си да пътува до България срещу застъпването на малко по-приемлива теза за основната вина на Германия? Възможно е. Във всички случаи книгата „Документи“, издадена през 1945 година не е била никога споменавана в семейството на сина на Гринберг. Внукът е научил за съществуването ѝ едва миналата година.

В предговора си към втората книга за депортацията, издадена през 1961 г. и илюстрирана от сина му, Натан Гринберг пише, че се е заловил повторно за това изследване „въпреки крайно неблагоприятните [му] лични условия“. Според изследователя Фредерик Чери, който интервюира Натан Гринберг в Тел Авив през 1965 година, причината за тези „неблагоприятни лични условия“ трябва да се търси в неотстъпчивостта на Гринберг от комунистическите му възгледи в новите условия на живот в Израел: „През 60-те години израелците, в това число и обширната група на пристигналите от България, обръщат гръб на комунистическата партия заради враждебното отношение на СССР [към Израел] по онова време. (…) Доколкото си спомням, Гринберг ми спомена, че има проблеми заради убежденията си“[154].

Иля Гринберг добавя нов щрих към трудния път на автора в Израел. В среда, която е изстрадала ционизма като лична кауза и която е убедена, че дължи на религията своето оцеляване във вековете, Натан Гринберг е успял да бъде противник и на двете. Внукът си спомня, че като дете в Бат Ям е взел кипата на един приятел, с когото тръгнали към синагогата. Когато го видял, дядо му хвърлил кипата на земята и му ударил шамар: „искаше да запомня, че пътят към синагогата не е добър път. Той беше подчертано антирелигиозен.“ По-късно, когато внукът иска да се премести от Париж в Израел, дядо му го спира с твърдението, че не бива да става ционист, по-добре да остане верен на интернационализма.

Натан Гринберг умира през 1988 г в Израел.

Татяна Ваксберг е журналистка и експерт по институционални изследвания във фондация „РискМонитор“. Автор е на книгата „Милошевич и Трибуналът“ и на филма „Технология на злото“ за насилствената асимилация на българските турци. Била е кореспондент на радио „Свободна Европа“ в Хага и Вашингтон. Има три национални награди за разследваща и аналитична журналистика.

Коментари (1)

- 19-10-2015|Гост

За преизданието на самата книга (с предговор от Соломон Бали вместо от Татяна Ваксберг:-((и нейното представяне:

Възкресен документ

На 6 октомври т.г. в Литературен клуб „Перото“ на НДК бе представено фототипното издание“Документи“ на Натан Гринберг, публикувано през януари 1945 г. в София от Централната консистория на евреите в България с епиграф:…възлага се на комисарството за еврейските въпроси да изсели за Полша 20 000 евреи. Днешното издание, което ще бъде разпространявано безплатно, дължим на Софийската ложа „Кармел“ 3355 Б’ней Б’рит и помощта от Световния център на BBI-Йерусалим. Книгата е снабдена с предговор на Соломон Бали, президент на софийската ложа, според когото Гринберг е първият, който публикува документите на извършителите, на тези, които ще бъдат съдени без срок за давност за престъпления против човечеството. Бали подчертава, че като служител на КЕВ (Комисарството по еврейските въпроси) от края на септември 1944 г., авторът има достъп до документите, с които са изпратени на смърт близо 12 000 души – които доказват детайлната подготовка за депортация на останалите близо 48000. Докато той съставя този сборник в края на 1944 г., Холокостът е още в действие, фабриките на смъртта още „работят“ и милиони хора ще загубят живота си, продължава Бали.

В премиерата на „Документи“ участие взеха проф. Надя Данова и доц. Румен Аврамов, съставители на двутомника „Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот, март 1943“ („Обединени издатели“, С., 2013).

Румен Аврамов заяви, че поради различни свои неудобства, книгата на Гринберг отсъства от научния оборот цели 70 години. Когато през септември 1944 г. Натан Гринберг постъпва в комисарството, просъществувало до 1945 г., нему е възложено да проучи непрочистените архиви.Затова резултатът от изследванията му, без никакви научни амбиции, се явява обвинителен документ, който трябва да подготви общественото мнение за работата на VII състав на Народния съд и произнесените от него присъди за виновниците за депортацията на евреите. Самият Гринберг е свидетел по процеса. Според Румен Аврамов, книгата естрастно свидетелство и съществен набор от документи, благодарение на които можем да разберем механиката на Холокоста. Ученият заяви, че книгата е далеч от каноничната версия за изтреблението на евреите, а и повдигнатите от нея въпроси изгасват у нас за цели 45 години. Интересен факт е, че по-късно в Тел Авив Натан Гринберг издава още една книга по темата, но в нея за депортацията обвинява преди всичко германците. „Документи“ обаче ясно сочи българското участие в депортацията на евреите от Новите земи. (За съжаление, в книгата няма публикувани биографични данни за Натан Гринберг, макар Татяна Ваксберг да е открила немалко, а и ако „Документи“ можеше да бъде намерена в книжарниците, много повече хора щяха да се запознаят с нейното съдържание.)

Надя Данова предпочете по-изповеден тон – и сподели, че макар нейните научни интереси да са свързани с по-ранен исторически период, темата за Холокоста оставя съществена следа върху съзряването ѝ като историк и гражданин. Близки на семейството ѝ са били Саша Левенсон и Петко Стайнов, който има основни приноси в спасяването на евреите у нас, а собственият ѝ баща е бил мобилизиран и по същото време е работил в университета в Скопие – въпреки това обаче, темата за случилото се в Македония и Тракия никога не е била обсъждана в нейния дом на историци. Досегът на проф. Данова с този проблем започва едва с текстовете на Илчо Димитров през 80-те години на ХХ век – и оттогава насам мнението ѝ за разпределението на отговорностите и най-вече за участието на българската страна в подготовката и осъществяването на депортацията остава непроменено. Депортирани са дори бебета на по няколко месеца, сочат свидетелствата. Тази книга въздейства – дори промонархически настроени хора след запознанството си с нея вече казват, че не може да има съмнение за участието на българската страна в Холокоста, завърши Данова.

„С документи на масата разговорът става друг“, каза на финала Соломон Бали, като подчерта още веднъж значението на книгата на Натан Гринберг с оглед на един от най-устойчивите митове в българското самосъзнание…

Източник: В-к „Култура“, 16 окт. 2015 (http://www.kultura.bg/bg/article/view/23933)

Унгария – „Молим за извинение заради нашия министър-председател“

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Посетителите на Будапеща от този юли бяха поздравени от големи билбордове, спонсорирани от една от опозиционните групи, на които пишеше: „Молим за извинение заради нашия министър-председател“. Няколко седмици по-късно по света започнаха да обикалят грозни картини откъм Унгария: унгарски затворници, войници и безработни, обхваната в работни проекти, всичките мобилизирани за изграждане на огради от бодлива тел по границата със Сърбия за рекордно време. Сирийски семейства, на които не се позволява да се качват на влакове в будапещенската гара. Полицаи, стрелящи със сълзотворен газ срещу бегълци, опитващи се да пресекат границата със Сърбия. Правителствени ръководители, предупреждаващи срещу създаването на „Обединения европейски халифат“, ако мюсюлманските маси не бъдат спрени навреме. Но министър-председателят Виктор Орбан очевидно е на мнение, че няма за какво да се извинява, камо ли пък унгарците да се чувстват засрамени от него. Той засмяно указва, че само прилага европейските правила, които го задължават да се грижи за сигурността на външните граници на ЕС. А в Брюксел и ООН се опитва да продава наляво и надясно предложението си бегълците да бъдат изпращани другаде – нещо, което той нарича система за „глобални квоти“.

Мнозина европейци не харесват нещата, които Орбан казва, но признават, че той изглежда като единствения политик, който знае какво иска. Други, особено дясно-центристите, все още не се осмеляват да признаят, че намират някои от идеите му за приемливи. Онова, което изглежда никой от тях не разбира е, че политиката на Орбан е мотивирана основно от конкуренцията с крайната десница вътре в Унгария: партията на Орбан, Фидес, се бори за подкрепата на избирателите с Йобик („Движение за по-добра Унгария“), която е открито антисемитска и анти-ромска партия, ориентираща се към външни съюзници като Иран и Русия. И макар че Фидес официално е член на „Европейската народна партия“, наднационалната асоциация на християндемократите и умерените консерватори, всъщност администрацията на Орбан е фактически – ако и не по име – първото крайно дясно правителство в следвоенната европейска история. А сега, както Орбан обясни на партийните активисти през миналия месец, кризата с бежанците му давала „възможност веднъж в живота“ да разруши европейската „либерална идентичност“ и да я замести с предпочитаната от него „християнска и национална“ такава. Това е проект, който би трябвало да разтревожи всеки човек, който дава пет пари за бъдещето на демокрацията в Европейския съюз.

Успешното себепредставяне на Унгария от последните седмици като „последния защитник на Европа“, представлява изключително голямо преобръщане на късмета за Орбан. По-рано тази година той изглеждаше уязвим за пръв път от 2010 насам, когато партията му смаза разкъсваното от скандали тогавашно ляво правителство и си осигури две трети от местата в парламента – мнозинство, което му позволи да прокара широкообхватни закони, на практика увековечаващи властта му. Орбан отслаби независимостта на съдилищата, оряза медийния плурализъм и, под претекст, че се бори срещу злите европейски мултинационални компании, предаде голяма част от икономиката в ръцете на свои хора. Въведе нова (християнска и национална) конституция, преди да промени избирателните правила по такъв начин, че в изборите за парламент през април 2014 Фидес отново си осигури свръх-мнозинство, въпреки драматичния спад в поддръжката на избирателите. По онова време Орбан се чувстваше достатъчно самоуверен, за да разгласява широко плана си за създаване на онова, което той нарича „нова нелиберална държава, основаваща се на национална база“ – цитирайки Русия, Турция и Китай като примери, достойни за подражание.

Концепцията на Орбан за нелибералната държава си остава донякъде мистериозна. Позовавайки се на известната забележка на Върховния съдия Потър Стюарт, Орбан веднъж вече я е сравнявал с порнографията: той не бил в състояние да обясни какво точно била нелибералната държава, но бил в състояние да я разпознае когато я види. И когато изпаднаха под атака от страна на Запада – особено на външнополитическите мислители от САЩ – за това, че официално са се отказали от либералната демокрация, интелектуалците от Фидес побързаха да изяснят, че Орбан просто се противопоставял на държавно-санкционираната икономическа свобода. Икономическата свобода, според Орбан, водела до закона на джунглата (така че европейските мултинационални компании да бъдат в състояние да смажат малките унгарски бизнеси). Вместо това той желаел една по-национализирана икономика и „грижеща се за работни места държава“ (workfare state), която изисква от хората да се присъединят към работната сила, ако биха искали да получават помощи, и че всичко това се основава на силна национална, семейна и верска общност (в резултат на което затворниците и множество роми могат да се окажат обхванати в задължителни програми за работа). Друго следствие от усилията на Орбан за насърчаване на една нова националистическа идеология – напомняща мотото на колаборационистката „Виши“-Франция: „Работа, семейство, отечество“ – е преориентирането на Унгария към Русия, която миналата година даде на Будапеща огромен заем. Орбан, верен на класическия литературен образ на Унгария като „ферибот“ между Изтока и Запада, очевидно е в състояние да разиграва – и получава плащания – и от двете страни (Унгария си остава един от най-големите нетни печеливши от субсидиите на ЕС).

Но тогава нещата изведнъж тръгнаха накриво за привидно неуязвимия „Виктатор“. Най-важният олигарх в страната, Лайош Симичка, дългогодишен приятел и някогашен финансов спасител на Фидес, се оказа очевидно несъгласен с „открехването към Изтока“. Освен това той смята, че правителството все повече го изключва от играта след повторния избор на Орбан през април 2014: медийните му компании бяха лишени от държавни реклами, а огромната му строителна фирма – отрязана от огромните европейски фондове, заделени за поправяне на инфраструктурата. Също като Путин, Орбан изглежда се страхува да не се окаже зависим от олигарсите. В отговор на това Симичка обяви „тотална война“ на премиер-министъра, наричайки го публично с обидни имена и заплашвайки да разкрие неприятни неща за бившия си съквартирант от студентско време. Буквално за броени дни медийната империя на Симичка се обърна срещу Орбан, който сега беше обвинен, че изгражда диктатура. Междувременно около някои водещи политици на Фидес се разразиха нови финансови скандали – някои от тях изглежда се обогатяват, като разпродават държавна собственост и вземат дялове от до голяма степен секретните сделки с Русия.

Отчасти като резултат от всичко това, някои разочаровани поддръжници на Фидес изместиха поддръжката си към ксенофобската партия Йобик, която вече беше донякъде притъпила екстремистката си реторика, именно за да привлече подобни избиратели. Днес Йобик е най-силната опозиционна сила и единствената сред главните партии, която никога не е била на власт. (Фидес отказа коалиция с тях, но пък и няма нужда от Йобик, поне докато има супер-мнозинство в парламента). Фактът, че тази партия си остава незацапана от корупционни скандали, я прави атрактивна в очите на някои избиратели, които може и да не споделят предразсъдъците на партията, но искат протестът им да бъде регистриран. През този април, когато Йобик спечели първите си директни местни избори в западна Унгария (която е като цяло по-богата от основната опора на Йобик в североизтока на страната), Фидес беше изгубила мнозинството си от две трети. Орбан трябваше да действа.

В едно допитване от 2014 само 3 процента от унгарците посочиха имиграцията като един от двата най-важни проблема, пред които е изправена страната (безработицата и общата икономическа ситуация бяха разглеждани като реалните проблеми). През ранната 2015 Орбан се зае да променя този поглед към нещата. Докато други лидери, след клането в Шарли Ебдо, сплетоха ръце по улиците на Париж и призоваваха към толерантност, Орбан използва сцената във Франция, за да каже по унгарската телевизия, че „последните събития“ трябвало да накарат Европа да ограничи имиграцията, особено за хората с „различни културни характеристики“. През май правителството разпрати въпросници до 8 милиона граждани за „национална консултация“ по онова, което то нарича „Имиграцията и тероризма“. Допитването съдържа въпроси като „Знаехте ли, че икономическите имигранти прекосяват унгарската граница нелегално и че наскоро броят на имигрантите в Унгария се е увеличил двадесетократно?“ Освен това то насърчаваше гражданите да се съгласяват с мнението, че „лошото управление на имигрантския въпрос от страна на Брюксел може би има нещо общо със засиления тероризъм“.

Месец по-късно по улиците се появиха билбордове със строги предупреждения като например: „Ако идвате в Унгария, не отнемайте унгарски работни места!“ или „Ако идвате в Унгария, трябва да се подчинявате на нашите закони!“. Всички тези държавно-спонсорирани плакати бяха на унгарски език, а следователно очевидно насочени към местната публика – едва ли някои от имигрантите са успели да научат по пътя един от най-трудните езици по света. Във всеки случай тук няма чужденци, жадни да отнемат работните места на унгарците; хората, пристигащи по днес вече широкоизвестния „западнобалкански маршрут“ отчаяно се опитват да отидат пò на Запад в Австрия или Германия, и то колкото се може по-бързо. Същото важи на практика и за многобройни унгарци: поне 500,000 граждани са напуснали страната от 2010 насам, в търсене на работа в Лондон, Берлин, Виена и по други места. Мнозина намират политическия климат у дома непоносим, или пък са осъзнали, че унгарските работни места са по принцип не изобщо за унгарците, а само за хората с доказано приятелско отношение към Фидес. (Един от неочакваните странични ефекти от свободата на придвижване, благодарение на европейската интеграция и Шенгенската система е, че, за разлика от времената на Студената война, потисническите правителства днес лесно могат да се избавят от [представителите на] вътрешното несъгласие.)

Към началото на лятото беше далеч от очевидно, че анти-имиграционната кампания на Орбан започва да постига някоя от желаните си цели. Нивото на отговаряне на въпросниците беше ниско; друго допитване, проведено по същото време, показваше, че едно ясно мнозинство смята емиграцията, а не имиграцията, за реалния проблем, пред вид намаляващото население на страната. И докато опозиционните партии отляво си оставаха слаби и разединени, творческите умове откъм гражданското общество се хванаха за работа. Водачите на сатиричната партия на „Кръстосаните кучешки опашки“ (пародия на фашистката партия на „Кръстосаните стрели“ от времето на войната. Бел. пр.) извършиха успешно масово финансиране на кампания с билбордове, изглеждащи точно като официално-правителствените. Именно това бяха плакатите, на които пишеше, „Молим за извинение заради нашия премиер-министър“ или съдържаха заявления като „Ако сте министър-председател на Унгария, трябва да се подчинявате на нашите закони!“ или „Елате в Унгария, ние имаме работни места в Лондон!“

А междувременно, решението от средата на юни – още преди да е приключила официално „националната консултация“ – за изграждане на ограда по протежението на границата със Сърбия, вече започваше да оказва въздействие: то увеличи броя на бежанците, напиращи към Унгария, тъй като пълното затваряне на балканския маршрут сега вече изглеждаше просто въпрос на време. Те станаха много по-видими около главните железопътни гари в Будапеща и по други места. Вместо да ги оставя да преминават, правителството започна да прилага буквално закона на ЕС и да настоява, че бежанците трябва да се регистрират в страната на първоначалното си влизане в ЕС. Ако до този момент някой може и да не се е съгласявал с гледните точки, разпространявани чрез „Имиграция и тероризъм“, то сега всички получиха твърде ясно послание: „икономическите имигранти“ носят със себе си хаос и, много вероятно, насилие – ако и драматичните сцени в Будапеща и другаде да бяха всъщност причинени от правителствена некадърност или, от друга страна, от нещо, което изглеждаше като опит Унгария да бъде направена колкото се може по-неприятна (правителството отказа помощта на ООН).

В противоположност на всичко това – както и в други европейски страни – хиляди частни граждани в Унгария се опитваха от своя страна да помагат на бежанците, в нещо, което може би ще се окаже най-голямата доброволна акция в историята на модерна Унгария. Но изглежда малко вероятно всичко това да прерасне в политическо движение, тъй като през последните пет години всички опити да се преоформи някоя дейност на гражданското общество в активна опозиция срещу Фидес, пропадаха (също като Путин, тукашното правителство постоянно тормози гражданските организации и ги обвинява, че били „чужди агенти“). През последните седмици Орбан пусна в ход не само полицията, но също и армията, и една елитна антитерористична формация, срещу онова, което той нарича „млади мъже от арабския свят, които изглеждат като бойци“. Имиграцията и тероризмът – ето ги най-после, пред очите на всички. Законовите промени, необходими за пускане в ход на армията, трябваше да бъдат одобрени от две трети мнозинство в парламента. Йобик с удоволствие предостави липсващите гласове в късния септември, но като цяло от всичко това най-много спечели Фидес на Орбан. Последните допитвания показват, че рейтингът на Фидес се покачва, а онзи на Йобик спада.

В продължение на години Орбан се опитваше да убеди консерваторите по други места в Европа, че администрацията му е „истинското нещо“: християнско правителство, отдадено на традиционния морал и силната национална държава (без да се обръща внимание на това, че дори и най-повърхностното разбиране на християнството би указало на първо място универсализма, тоест любовта към ближния – Христос, или поне добрият самаритянин, в този случай изглежда бяха спрели в Сърбия). Орбан разчиташе на това, че в крайна сметка ще се намерят достатъчно много дясно настроени хора, разочаровани от готовността на християндемократите да жертват националния суверенитет пред ЕС и да захвърлят традиционния брак в полза на гей-брака. Но извън покрайнините на испанската десница, потънала в носталгия по Франко, се намериха само малцина приемници за подобни послания.

След всичко това кризата с бежанците се оказа божа благодат. Да вземем за пример германския Християн-социален съюз – доминиращата в Бавария партия, която е в постоянен съюз с християндемократите на Меркел, но чийто собствен лидер се конкурира с Меркел за властта вътре в германското правителство. Доловил възможността да спечели точки срещу предполагаемо сантименталната „Мама Меркел“ – която отвори границите за бежанците, идещи пешком по магистралата от Будапеща за Виена – ХСУ покани Орбан на среща на високо равнище в един баварски манастир. И докато те приветстваха унгарския лидер като „капитан на европейската гранична стража“, Орбан се възползва от възможността да обвини правителството на Меркел в „морален империализъм“. Освен това той обвини Меркел в косвена отговорност за смъртта на бежанците, тъй като тя ги е окуражила да предприемат рискованото пътешествие до Европа; и докато първоначално изглеждаше, че Орбан е външен фактор по този въпрос, то сега вече Меркел се оказва все повече под атака отвътре в Германия, за това, че е отишла твърде далеч при приемането на бежанците. (Миналата седмица, на вътрешно събрание на Европейската народна партия, Меркел отвърна на удара с твърдението, че е спасила достойнството на Европа и че, като „източноевропейка“, която е „живяла достатъчно дълго време зад ограда“, тя знае, че опитът за превръщането на Европа в крепост не може да проработи.)

Орбан – човек, който се намира в свои води при конфронтационни ситуации – показва недвусмислено, че желае да започне пан-европейска културна война. В реч пред партията си през миналия месец, той обяви, че кризата с бежанците е създала „криза на идентичността“ за „лицемерните либерали“ – „първата добра криза на идентичността“, която някога бил виждал – и началото на края на „либералното бърборене“. Той обясни [имайки пред вид бежанците], че „след като обявихме… универсалните човешки права, наложихме им насилствено нашата идеология… изпратихме звездите си в техните домове, сега пък се изненадваме, когато чукат на вратите ни“. И тъй като либералите сами скоро щели да затръшнат вратата и да бъдат принудени да се откажат от собствените си принципи, то „национално-християнската идеология“ отново можела да добие доминация в Европа.

Вече е казвано много пъти: кризата с бежанците е огромно предизвикателство за ЕС и неговите заявени „фундаментални ценности“ – човешкото достойнство и върховенството на закона. Но тя е същото и за всяко правителство, което харчи милиони пари на данъкоплатците, за да подхранва кампании на омразата и да малтретира най-уязвимите. (По унгарската телевизия се избягва показването на жени и деца сред бегълците, а от полицаите се изисква да носят дихателни маски, защото бегълците разнасяли болести – макар че полицаите често махат маските си, след като камерите са изчезнали). Допреди кризата с бежанците водещите европейски политици като цяло се опитваха да затварят очи пред нелиберализма на Орбан, най-вече от страхливост, но също и защото бяха така погълнати от европейската икономическа криза. По общо впечатление ЕС вече се намира под атака заради това как диктува на членовете на еврозоната как трябва да изглеждат националните им бюджети; естествено, той не можеше да бъде разглеждан и като учител по демокрация.

През цялото време Орбан продава на външните наблюдатели версията, че става дума за избор между него и неонацистите – партията Йобик. Едно от следствията от агресивното му поведение по време на кризата с бежанците може да се окаже това, че в края на краищата други европейски лидери започват да не намират особено голяма разлика между Фидес и Йобик (оградата по границата например беше първоначално идея на един от кметовете с тесни връзки към Йобик). ЕС, който Орбан последователно обвинява в колониализъм или осмива като „богат, но слаб“ разполага със средствата да остракизира всяка страна, която е престанала да зачита ценностите му: останалите страни-членки могат да отнемат правото на глас на даденото правителство, а Брюксел може да съкрати фондовете, които в момента по перверзен начин облагодетелстват Фидес, една антиевропейска партия (по закон никоя страна не може да бъде изхвърлена от Съюза, но членовете могат да напускат доброволно). Ако съюзът не успее да се задейства сега, то репутацията му за действеност може да се окаже перманентно увредена. Предизвикателството на Орбан касае самото ядро на Европейския проект.

Ян Вернер Мюлер е асистент-професор в университета Принстън, САЩ.

Томбул джамия

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Процесът на изграждане на ислямски култови обекти в Балканите започва към ХIV-XV в., паралелно с инвазията на Османската империя в земите на Европейския Югоизток. Оттогава досега, в продължение на шест века, полуостровът и в частност българските земи се превръщат в място, в което съседстват християнството и ислямът. Тук представителите на двете религиозни деноминации създават материална култура, която е неразделна част от българското културно-историческо наследство.

Инфраструктурата на мюсюлманските обекти включва култови сгради (джамии, месджиди, завиета, тюрбета, имарети, теккета), както и други архитектурни форми (ханове, мостове, часовникови кули, хамами, чешми). Много от тях са унищожени в годините след Освобождението – особено джамиите, теккетата и тюрбетата. До днес са достигнали само единични архитектурни паметници, но те всъщност са били разрушени и не съществуват в автентичния си вид, по-скоро представляват топоними, които са възстановени в по-ново време.

Един от най-известните паметници на ислямския религиозен комплекс у нас е Томбул джамия в гр. Шумен. Томбул джамия, която е известна още като „Шериф Халил паша“ е най-големият мюсюлмански храм на територията на България. Днес той е забележителност на Шумен и е единственият добре запазен ислямски култов ансамбъл у нас. Основите на джамията са положени през 1740 г., като тя е окончателно завършена през 1744 г. Името Томбул всъщност е дадено заради формата на купола му, която е подчертано овална. На турски език Tombul се превежда като топчест, надут, струпан. Храмът е обявен за архитектурно-строителен паметник от 1975 г. и е в списака на 100-те национални туристически обекта.

Архитектурният комплекс заема 1730 кв. м площ, а основното тяло на храма представлява четиристенна призма с квадратен план (15 м х 15 м). Всички части на комплекса са включени в обща композиция и са свързани с общи дворове. Най-отгоре се издига високо 40 м минаре. 99 спираловидно разположени каменни стъпала водят до красивото шерефе (най-високия балкон, от който ходжата призовава мюсюлманската общност за молитва). До просторния двор, известен като аркаден заради формата на сводовете, е построен голям шадраван за ритуално измиване на поклонниците – т.н. абдест. Водата на шадравана се смята за свещена.

В молитвената зала се влиза през открито предверие с високи аркади в мавритански стил. То се поддържано от четири масивни мраморни колони. В предверието има пет купола. Молитвената зала се осветява от четири пояса прозоречни отвори, като горните три пояса са с цветни витражи. В оформлението на екстериора и интериора има пластика и барокови детайли. Балконът в залата е молитвено помещение за жените. Молитвената зала има великолепна акустика, която се получава от многобройните молитвени гърнета, вградени в купола и стените. По стените на храма са изписани знамения от Свещения Коран (аети) и слова на Пророка Мохамед (хадиси).

Вляво от молитвената зала е разположен комплексът медресе (висше духовно училище) с дванадесет помещения, където са живеели някога възпитаниците му, с библиотека на втория етаж с 500 тома религиозна литература.Тук са съхранявани изключително ценни томове със съчинения на арабски и персийски език, както и карти на знаменития арабски географ от началото на ХІІ в. Абу Абдал Мухаммад Идриси, които по-късно са преместени в Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ в София. Началното училище (мектеб), както и малкото гробище към джамията имат свои отделни дворове.

Ансамбълът на Томбул джамия е умело включен във вече оформеният силует на града, израснал през ХV в. в подножието на средновековното Шуменско кале. В Шумен по онова време е имало 10 други по-малки по размер джамии. Към края на ХVI в. в града, наричан Шумну, се преселили големи маси бежанци и той постепенно придобил ориенталски облик. Известният пътешественик Евлия Челеби споменава тогава за 27 махали с около 2000 къщи. Много от махалите носели имената на намиращите се в тях джамии, като една от най-красивите е била Куршун чешма – наричана така заради покритието и от оловни листове. Оттогава датира и градската часовникова кула.

Кой всъшност е бил Халил Шериф паша, с чието име се свързва джамията? Както пише в историческото съчинение „Иззи тарихи“, той бил учен с литературни наклонности, родом от близко разположеното селище Мадара. Халил Шериф бей изучил до съвършенство естествените науки и станал един от членовете на „Ученото общество“ към двора на султан Ахмед III. Голяма част от своите стихове той посветил на великия везир Дамад Ибрахим Паша. През 1736 г., след като последователно изпълнявал поредица високи длъжности, Халил бил назначен на високия пост кетхюдакъм везира и добил титлата паша. Като такъв се върнал в родния си край и започнал строителството на Томбул джамия, която посветил на паметта на своя баща. Периодът 1718-1730 г. в историята на Османската шимперия е известен като „Лале деври“(„Епоха на лалетата“). В стила „Лале“, макар и с малко закъснение, е издържана и планировката на Томбул джамия. Очевидно и самият Халил Шериф паша е изповядвал тези авангарди за времето си европейски идеи.

Библиография

ГРАДЕВА, Р. – съст. и отг. редактор, Сб. История на мюсюлманската култура по българските земи. Изследвания, Т.7, МЦПМКВ, София, 2001.

ГРАДЕВА, Р., ИВАНОВА, Св. – съст., Сб. Мюсюлманската култура по българските земи. Изследвания, МЦПМКВ, София, 1998.

КАНИЦ, Ф., Дунавска България и Балканът, т.1-2, изд. „Борина“, София, 1995.

КАРАХАСАН-ЧЪНАР, И., Етническите малцинства в България, изд. „ЛИК“, София, 2005.

КАРАХАСАН-ЧЪНАР, И., Eтническа и религиозна мозайка на България, изд. „ЛИК“, София, 2015.

ЛОЗАНОВА, Г., МИКОВ, Л. – съст. и отг. редактор, Сб. Ислям и култура. Изследвания т.4, МЦПМКВ, София, 1999.

ТАТАРЛЪ, И., Турски култови сгради и надписи в България (1), изд. „БОН“, Благоевград, 2003.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“, „Светът на исляма“ и „Етническа и религиозна мозайка на България“.

Коментари (3)

- 03-10-2015|иван червенков

Да, Томбул джамия е най-голямата джамия на Балканите, но защо да се пише само за културата на етнос, който е дошъл, за да пороби нашата земя, при което е избил 40 процента от българите? Защо не пишете за културните паметници, УНИЩОЖЕНИ ОТ ТУРЦИТЕ-като столицата ни Плиска, с чиито камъни е строена жп линията Варна – Русе, или библиотеките, изгорени при турското нашествие? Ако не бяхме под турско робство, България щеше да е население 40- 50 милиона, а вие ми говорите за турската архитектура!

- 03-10-2015|Златко

Викам, да има пък и такива коментари, по дяволите! Не мога да си изобретя други сънародници, колкото и да се напъвам. Поне наследниците да имат някаква реалистична представа…

- 06-10-2015|Евдокия

Томбул джамия действително е уникален паметник. Преди 5 години, след привършването на един студентско-преподавателски проект на Шуменския университет, излезе една много интересна книга, която изследва през призмата на практическата семиотика културните универсалии заложени в каменните изображения, знаците и символите на храма. Това са седмоъгълникът и световното дърво, суфистките и масонските символи в представите на хетеродоксните мюсюлмани. Оказва се, че храмът е пресечна точка в един твърде интересен диалог между посветителските общности от Изтока и Запада. Книгата е на Добрин Добрев и се казва „Тайните на Томбул джамия. Въведение в практическата семиотика на културата“, Фабер, В. Търново, 2010.

Реквием за една светица

Автор(и): Златко Енев

Разбирам, че няма как всичко, което ще ви кажа след малко, да не прозвучи някак, простете, едно такова сополиво, но въпреки това не мога да не го напиша. Просто наоколо няма никой друг, с когото да го споделя – а за споделяне то просто пищи, както сами ще видите.

Нощта протече както обикновено напоследък. Искам да кажа, не се оплаквам от лош сън, но безсънието, или по-скоро ранното пробуждане, малко по малко си става част от еженощието, какво толкова да си обясняваме? И така, пробудих се някъде по петляно време, повъртях се малко в леглото, колкото да изпитам зъбите на безсънието – може и да си отиде по някое време, знае ли човек – а после си поех юларчето и клекнах. Посегнах към телефона, модерната забавачница, щракнах пощата…

А там – съобщенийце едно такова, кратко като онова вапцарово стихотворение.

Господин Енев, не знам дали някой вече ви е казал, но вашата китайска приятелка и преводачка Ан почина наскоро на 38 годишна възраст, след цял живот, прекаран в борба с нейната тежка болест. Ако бихте искали да кажете нещо, моля пишете ми.

Искрено ваша,

Линг

Прасна ме като юмрук между очите, отне ми дъха, запрати ме в ъгъла. А само секунди по-късно, без да знам по какъв магически начин, Spotify внезапно започна да ми изпраща една китайска песен след друга. Не знам как се получи, просто бях включил функцията за автоматично предлагане на песни, а преди това си слушах джаз, както обикновено.

Но да, това се случи, наистина. Някъде там горе или долу, или вдясно, или вляво, някой изглежда се грижи за това всяко нещо на тоя свят да се случва когато му дойде времето. Без тия песни сигурно нямаше да успея да пророня и сълза…

А сега възглавницата ми е мокра. Сополи повече от сълзи, не ще и дума, но все пак. Човек съм, значи…

Това е, което исках да ви кажа. Спрете за момент, ако не се чувствате малко неудобно и кажете едно „Бог да прости Ан от Китай“. Светица беше, истинска.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 04-10-2015|Женя Кънева

да ѝ е светло там, отвъд.

За Георги Марков, „Задочните репортажи“ и изродения (анти)комунизъм

Автор(и): Димитър Панайотов

Написах този текст преди няколко седмици. Дълго време се чудех дали да го публикувам. Не ми се палеха пак евтино страстите, а и не бях убеден, че имам капацитета да говоря за „Задочни репортажи за България“. Въпреки това вътрешната ми нужда да споделя с вас впечатлението си за един от най-монументалните текстове на българската литература надделя. Така че простете наглостта ми, но ще го направя.

За книгата като книга

Репортажите на Георги Марковразглеждат безброй теми – културата по онова време, култът към личността, икономиката, туризма, управляващите, родната действителност, но най-вече щетите нанесени от БКП на изконно българските и общочовешките ценности и морал. Те буквално разкостват тогавашния строй и се вглеждат в най-малките детайли. Изумително е колко психологическа и коментарна е публицистиката на Георги Марков – тя е дълбока и обмислена до последния детайл. Репортажите са базирани на десетилетия жизнен опит, безброй ситуации, записки.

Статиите са написани добре не само като съдържание, но и като литература. Стилът е чудесен – професионален и богат – думите са силни, но словото се лее свободно. Не ме разбирайте погрешно – „Задочните репортажи“ се четат много бавно и внимателно. Защото трябва да се осмислят. Защото са тежки, често шокиращи и винаги проникващи дълбоко в мозъка и още по-дълбоко в душата. Но в същото време са грабващи, написани с хубав стил и увлекателни. В тях има и много лични, истински истории, разкази, преживявания, герои, които правят текста плътен и пълен с живот. Всичко е подкрепено с примери и ситуации. Някои забавни, други драматични, трети предизвикващи искрен гняв, а четвърти просто трагикомични.

Репортажите подлагат строя на унищожителна и аргументирана критика. Предизвикват истинска и неподправена ненавист и гняв от страна на четящия към това, което е било тогава. Отварят очите за адски много неща. Образоват. И най-важното – карат те да се възмутиш. Ако има такова нещо като „правилен“ начин на говорене за бившия режим в България – то това със сигурност е той.

За актуалността

Само по себе си всичко гореописано е предостатъчно, за да се втурнете веднага към книжарницата/библиотеката/семейната колекция от книги и да четете цяла нощ Георги Марков. Но всъщност най-голямата сила на „Задочните репортажи за България“ е тяхната откровено главозамайваща актуалност днес. Писани преди 40 години, осъзнаването на това колко релевантни са думите на Марков в днешното българско общество, предизвиква почти физическа болка. Огромна част от текста е абсолютно съпоставим с това, което Е днес и сега в нашата държава. Описаният манталитет на българина, начинът ни на мислене, управляващите държавата, ситуациите – почти всичко би могло със същия успех да е писано и за днешното ни общество. Разбирате ли – чувството е по-силно от това да четеш Бай Ганьо, който направо е неактуален събирателен образ на българина, спрямо персонажите и историите на Георги Марков.

Съществена част от марковия разказ е за всяческото толериране на повърхностното мислене от страна на БКП. Точно както и на нашите правителства в момента им е угодно най-некадърните, най-повърхностните хора да заемат най-важните позиции. Репортажите разказват как един от основните лайтмотиви на тоталитарното управление е „врагът“ – толерирането на това всеки да търси враг около себе си. Брат за брата да е враг. Точно както ние винаги търсим виновния не вътре в себе си, а наоколо – независимо дали той е наш приятел, непознат, журналист, политик, чужда страна. Марков разказва за тоталния крах на българската журналистика, критика и изкуство. Точно както и днес нашата представа за това какво е „критика“, изкуство и свобода на медиите, са изродени.

„Задочните репортажи“ разкриват и подробности за не толкова дискутирани теми като туризма. Как неговото състояние е отчайващо повърхностно и най-вече – как е направен не за българи, а за чужденци. Как българинът не е добре дошъл и приет в родните курорти. Точно както е днес. Въобще, примерите са много – липсата на култура, шуробаджанащината, тарикатлъщината, българската простотия, чуждопоклонничеството и какво ли още не. Именно заради това репортажите са много по-важни, отколкото си мислим. Те предлагат една страхотна психоанализа на цялата ни нация. Критикуват най-големите ни недостатъци, но и в същото време – не спестяват и добрите ни качества. Със сигурност обаче – отварят очите за голям спектър от неща в нашия живот тук и сега. И дори обясняват техния произход.

За Георги Марков

За личността на Георги Марков е писано много и, надявам се, ще бъде писано още много. От какви ли не източници можете да прочетете разнообразни мнения за него – от това, че е бил агент на КГБ, през това, че е бил агент на ЦРУ – от това, че е бил комунистически галеник, до това, че е бил западна подлога и предател на народа. Аз няма да коментирам всичко това. Георги Марков е бил такъв, какъвто е бил. Предател за едни, герой за други. Човек със своите грехове, грешки и тегоби на съдбата, които не са му давали да заспи лесно нощем. В „Задочните репортажи“ самият той признава, че е бил галеник на режима – че е бил от върхушката, бил е облагодетелстван, живял е като бохем, бил женкар, карал хубава кола, живял в хубава къща, пътешествал по курорти и хапвал сладко, сладко в тузарски ресторанти. Да, това не може да се отрече. Има и голяма вероятност наистина след бягството си във Великобритания да е станал агент на МИ6 или ЦРУ.

Георги Марков е бил комплексна личност – пълен с позитиви, но и с недостатъци. Той не е светец от българския исторически и писателски канон каквито са Васил Левски и Христо Ботев. Над главата му няма ореол. Георги Марков трябва да се възприема като човешко същество. Като един от нас. Човек със своите ангели и демони. Човек, който е бил харесван от мнозина, но и ненавиждан от други. Неговите думи не трябва да се приемат за абсолютна даденост, а да се четат с чисто съзнание и максимален обективизъм. Да не се боготворят, но и да не се отричат. Защото въпреки всичките си недостатъци, Георги Марков прави едно нещо, което го разграничава от много други. Той зарязва всичко, което има и с напълно ясно съзнание, че има опасност за живота му – прави онова, което си е наумил и пише „Задочните репортажи“. И именно това, че Марков е обикновен човек, а не светец прави неговата саможертва някак по-близка до нас. Първо зарязва привилегии, след това жена, дете и хубав стандарт на Запад. И дава живота си. За да можем аз и вие да четем неговите репортажи.

И най-вече – за хората като хора

Най-главозамайващото чувство след затварянето на последната страница на „Задочните репортажи“ обаче е осъзнаването на това колко общо имат хората днес с хората тогава. Колко невероятно много си приличат днешните върли антикомунисти с тогавашните върли комунисти. Днес е 9-ти септември. Огледайте се по медиите и социалните мрежи и вижте какво ще установите. Голяма част от хората са борци за правда и сякаш са приели като лична мисия да опазят паметта за кошмарите на социализма. Всичко хубаво, но това, което изниква в мислите на млад човек като мен е как след като всички тези хора са такива антикомунисти и дисиденти през 2015 г. във Facebook, то сме живели толкова време под „комунистическо робство“ без никакви бунтове, кървища, надигания – кротко и щастливо като овчици – за разлика от всички други постсоциалистически държави? Къде са били тези хора по онова време?

Осъзнах, че тези антикомунисти са толкова фанатични, толкова крайни и убедени в своята позиция, толкова агресивни и толкова големи латерни, че отговарят до плашеща точност на описанията на най-големите злодеи от истории в „Задочни репортажи“. Сякаш са изкарани от тях. И се замислих много сериозно – ами какво ако Георги Марков е бил прав? Какво ако най-големите престъпници на всяко време не са истинските комунисти, националисти, демократи с идеали и мечти за по-добро бъдеще. Ако най-големите злодеи са онези дребни, малки хора, без идеали, които са способни да се приспособят към всеки един строй – комунистически, националистически, демократичен? Онези невероятни конформисти, които винаги са в крак с модата на злобата? Които могат да мразят еднакво добре както капитализма, така и социализма. Които не гледат обективно и търсят най-удобното и сигурно. Които, типично за именно онова време, което толкова много мразят, непрекъснато търсят врага – навсякъде около тях. Какво ако най-големите антикомунисти на нашето време всъщност не са и най-големите комунисти от онова? Не знам.Със сигурност обаче те са онези, които не успяха да променят нищо. Заради които ние днес живеем така.

И понеже съм сигурен, че ще има хора, които ще попаднат на тази статия (които по принцип не четат „Под Моста“) и чийто разум няма да надделее над първосигналната злоба, за да направят причинно-следствена връзка за това, което искам да кажа тук, ще ми се наложи да бъда „капитан очевиден“ – този текст непропагандира комунизъм, не защитава комунистите и не напада хората, които не харесват и пазят паметта за ужасите на тогавашния строй. Той е по-скоро една молба. Молба да спрете да слушате приказки на псевдоавторитети във Facebook и евтините медии, а вместо това да седнете и прочетете Георги Марков. Защото от 9 септември 1944 г. са минали над 70 години, но (анти)комунистите все още са тук и са по-силни от всякога.

Димитър Панайотов, на 23, е възпитаник на СУ „Климент Охридски“, завършил специалност „журналистика“ и е основател на Под моста. Интересува се от литература, култура, кино, фотография, международна политика и какво ли още не. Никога не знае кога да млъкне, ако се чудите защо е избрал да навлезе в зоната на четвъртата власт. Чувства се най-добре, когато му се случват нови неща. Ентусиазира се ежедневно, като с това понякога досажда, а най-вече зарежда околните. Ако говорите с него на по чашка, вечерта ще мине в монолог за жени, театър, извънземни, произхода на човека и атакуват ли ни хлебарките нощем, но в последните две година повече от всичко е главен редактор на Под Моста.

Коментари (7)

- 06-10-2015|Златко

Остава си нещо като азбучна истина, че идеологиите – след като си отидат основателите им, а понякога и по-рано – най-често са нещо като шапка-невидимка, под която може да се прикрие почти ВСЯКА човешка глупост. Говориш онова, което говорят всички около теб – и готово. Няма нужда да мислиш, няма нужда да се напъваш, няма нужда да се измъчваш от неясноти и съмнения. Всичко е ясно, всичко е обяснимо, всичко си стои твърдо на мястото и не мърда.

Докато се помръдне, разбира се. Но по онова време, кой ли му пука, вече отдавна я камилата, я камиларя… Така че, давайте, господа-другари, давайте докато има!

(А аз ще седя на пусия и ще престрелвам от време на време по някой по-нахален и по-тъп гъсок. Все трябва да се пълни с нещо тенджерата, в края на краищата…)

- 06-10-2015|Златко

Както винаги, около Георги Марков се развихрят сравнително бурни страсти (коментари, които е по-добре да останат непубликувани). Да припомним тогава предишния текст, който предизвика още по-бурни реакции…

Георги Марков: към една археология на отсъстващото

- 11-10-2015|Йордан Нихризов

Интересни съждения на един млад човек и интересни прозрения във време, когато много неща са подменени, а въжделения и вяра поизхабени.Откритието, колко приспособими личности има в нашия народ не е ново. Гвевни слова по въпроса лее още Петко Славейков, анализ на душевността прави Иван Хаджийски, а епиграмите на Радой Ралин концентрират сарказма върху този порок. По-лошото днес е друго, че по пътя на тъй наречения ни преход, който се оказа пранирано мероприятие за превръкането на някогашната „номенклатура“ в новата олигархия, в обществото се загубиха основни ценности, от някогашните ни традиции – чуството зо дълг, чест и достойнство. Мнозина автори, в усложливи медии започнаха за пренаписват историята, както се правеше преди промяната през 1989 г., за да е удобна за властимащите.От света зад „Желязната завеса“, в ценностите, на който вярвахме, пренесохме пороците. И не само ги принесохме, но ги и развихме и оплодихме с балкански хитрости и злоба. Може би за това спомогна факта, че онези от Запада бързо връчиха индулгенции на „бившите величия“ от Изгока, понеже от векове знаеха, че парите не миришат. Така крайните комусти станаха най-изявените християни. Причината беше проста – най-лесно е да смениш една религия с дуруга,, тъй като комунистическата идеология се бе превърнала в монотеична реличия, въпреки афиширания атеизъм. Колко му е да замениш отново Маркс със Савоот, а Ленин с Исус. Това, което обаче получихме като краен резултат беше, че настоящото ни битие, започна да ни връща към тоталитарното съзнание, а думата плурализъм угасна в налаганото по всякакъв начин официално мнение. Всичко постепенно се превърна в ерзац и комунистите и техните гневни опоненти антикомунистите..Онова написаното на публикувания лозунг с червени букви стана факт с обратен знак. Изчезна само разума, за да покаже, че и прикапитализма може да има дефицитни стоки.

- 16-10-2015|Гост

И какво дете е зарязал в България Георги Марков?

- 17-10-2015|Рут

Щом писателят Георги Марков е голям, тогава българската ви литература е малка. И нещо по-важно: още се притеснявам като се спомня как – о, как само! – той се пазареше за радио-хонорарите си. /превод от немски/

- 18-10-2015|Елена Давидкова

Литературата НИ е такава, каквато е! Това не пречи да уважаваме тези автори, които се отличават, а един от тях е Георги Марков! Достатъчно е да прочетете не само Задочните репортажи, а и други негови произведения! Прочетете „Жените от Варшава“ и тогава ще си поговорим!

- 06-12-2015|Гост

Георги Марков е голям, защото каза ИСТИНАТА. Ако не беше направил това, сега тази истина нямаше да се знае. Младите хора щяха да смятат, че т.нар. социализъм е бил лош, защото в магазините не е имало банани и портокали. Заради истината го убиха, заради нея го мразят и го петнят. И ще продължават!

Задава се „ангажиментната икономика“.

Какво означава това за работата ни?

Автор(и): Арун Сандарараджан

До не много отдавна единствените хора, които търсеха „ангажименти“, бяха музикантите. Останалите от нас, щом само надживеехме училищните мечти за рок-слава, намирахме „реална“ работа, която ни носеше фиксирана заплата всеки месец, позволяваше ни да вземаме платена отпуска и оформяше базата, върху която планирахме някакво стабилно бъдеще.

Но днес все повече и повече от нас избират да живеят, като работят на „ангажименти“, вместо на пълно работно време. За оптимистите това обещава едно бъдеще на самостоятелни предприемачи и неограничено новаторство. За песимистите това ще доведе до антиутопично бъдеще на лишени от защита работници, борещи се помежду си за привилегията да получат следващата работа на парче.

В САЩ „ангажиментната икономика“ (gig economy) днес е толкова видима, че самата фраза и въпрос вече навлизат в ранните дебати около президентската кампания. По-рано този месец, когато един от водещите кандидати, Джеб Буш, направи своето добре представено в медиите пътуване с кола на „Убер“, за да сигнализира солидарност с фирмата, друг кандидат, Хилари Клинтън, беше по-предпазлива в подкрепата си. В реч, представяща икономическите ѝ планове, тя каза: „тази икономика на поискване, или така наречена ангажиментна икономика, създава вълнуващи възможности и насърчава новаторството. Но заедно с това тя повдига и сериозни въпроси за защита на работното място и как точно ще изглежда една добра работа в бъдещето“.

Днешната ангажиментна икономика, възможна чрез дигиталните технологии, беше предшествана от сайтове като ELance и Upwork, където програмисти и дизайнери могат да намерят работа, като се състезават за краткосрочни поръчки. Но ангажиментната икономика не означава просто създаване на нови канали за работа на самостоятелни предприемачи. Тя освобождава най-различни напълно нови икономически енергии. Повече от един милион производители продават украшения, облекло и принадлежности чрез сайта за онлайн-пазаруване Etsy. Платформите за краткосрочно наемане на стаи и жилища Airbnb, Love Home Swap и onefinestay, взети заедно, имат вече някъде около един милион „хотелиери“.

Тази експлозия на дребно предприемачество може да накара човек да се чуди дали не се завръщаме към икономиката на 18 век, описана от Адам Смит в Богатството на народите. Икономиката, описвана от Смит, е истинска пазарна икономика на индивиди, вършещи търговия едни с други.

През следващите две столетия обаче появата на масовото производство и разпространение доведоха до създаването на модерни корпорации. Предприемачите от времето на Смит отстъпиха място на заплатените служители от 20 век.

Една много по-различна революция от наше време – дигиталната революция – е отчасти отговорна за начеващото завръщане към обмена от типа човек-на-човек (peer-to-peer). Повечето от новите на-поръчка услуги изискват наличието на население, снабдено с компютри или GPS-смартфони. Важно е също, че социалният капитал, който сме дигитализирали по места като Фейсбук и Линкедин, прави по-лесно доверието към този полу-анонимен човек.

Но предполага ли всичко това преминаване към един вид пазарна икономика „по учебник“? Да, фирми като Uber, Airbnb, Etsy и TaskRabbit са много по-различни от Apple, BP или Sainsbury’s, тъй като всъщност вие не наемате жилище от Airbnb, не се возите в кола, притежание на Uber или купувате продукт, произведен от Etsy. Платформата просто ви свързва с човек, който предлага място, шофьор на кола или продавач, който действа от виртуално магазинче.

Но тези платформи в никакъв случай не са просто служители на „невидимата ръка“ на Смит. Ръката, която те поставят в процеса на улесняване на обмена е доста видима. Uber, а не отделните шофьори, определя цените. Airbnb организира семинари за наемодателите си, така че да предлагат на посетителите по-добра услуга. Etsy помага за създаването на усещане за общност на продавачите. Всички те предоставят системи за обратна информация, в която мнението на потребителите се изслушва най-внимателно. Същото, което би трябвало да прави всяка организация, опитваща се да създаде марково име.

Така че ние може би сме изобретили нова институционална форма – платформата човек-на-човек, която е дигитално осъществяван хибрид между организирането на икономическата дейност чрез пазара и вътре в организацията. И понеже тези платформи създават всички елементи на качествената фирмена услуга (доверие, марка, експертно знание) при поискване, то и необходимостта от специализация преди да станете квалифициран, също е намалена. Всеки човек с добро желание и малко талант може да стане временен хотелиер чрез Airbnb или майстор-занаятчия и продавач чрез Etsy. Всеки сравнително компетентен шофьор може да се превърне в доставчик на комерсиален транспорт, като се включи в системата на Uber или BlaBlaCar.

А освен това работещите в тази сфера не са длъжни да работят на пълно работно време. Можете да вземете децата си от училище, след което да превключите на вълна „шофьор за Uber“. В ангажиментната икономика границите между личното и професионалното стават все по-размити.

Със сигурност има нещо много освобождаващо в това сам да си бъдете шеф. При подходяща умонагласа можете да постигнете по-добър баланс между работа и личен живот. Но има нещо освобождаващо и в получаването на постоянен фиш за заплата, фиксирано работно време и заплащани от фирмата осигуровки. По-трудно е да планирате живота си дългосрочно, когато не знаете колко пари ще печелите следващата година.

От друга страна, започването на нов бизнес почти винаги досега е било въпрос на „или – или“, тоест свързано със значителна готовност за поемане на рискове. Има си своите предимства и това да бъдеш в състояние да топнеш палци в предприемаческите води, като експериментираш с няколко странични дейности. Може би снижаването на бариерите срещу предприемачеството ще насърчи изобретателността в цялата икономика.

Икономистът Томас Пикети ни казва, че основният двигател на постоянното икономическо неравенство от последните две столетия е била концентрацията на създаващ богатство „капитал“ в ръцете на малцина. Това изглежда по-малко вероятно ако икономиката се задвижва от милиони микро-предприемачи, които притежават собствените си бизнеси, вместо от малък брой гигантски корпорации.

Но това най-ново поколение от специализирани платформи пробужда страхове и от повишено социално неравенство. Днес ние имаме програми, чрез които специалисти ще паркират колата ви (Luxe), ще купят и доставят продуктите ви (Instacart), ще доставят питиетата ви (Drizly). Съществува реален риск, че можем да развием обществата си в посока, чиято реалност изглежда като обслужване на привилегированите малцина от непривилегированото мнозинство.

В много страни ключовите части от мрежата за социално осигуряване са свързани с предусловия като пълна заетост в някоя компания или на правителствена работа. И макар че по-широките социоикономически последствия от ангажиментната икономика са все още неясни, то изглежда ясно, че трябва да преосмислим начините, по които осигуряваме социална сигурност, като я откъснем от неща като пълната заетост и я направим по-тясно свързана и по-достъпна за независимо работещите хора.

Арун Сандарараджан е професор в Школата по бизнес към университета Ню Йорк. Най-новата му книга за независимо финансирания капитализъм (crowd-based capitalism) ще бъде публикувана от MIT Press през 2016 г.

Коментари (2)

- 07-10-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Напоследък дискутирам доста усилено темата „нова икономика“ с най-различни българи – както вътре, така и извън страната. Рядко ще чуеш оптимистична приказка, повечето са настроени ако не враждебно, то поне силно скептично към подобен род „нововъведения“. Прави обаче силно впечатление, че хората говорят за неща, с които личен опит по принцип нямат. Оформят се един вид идеологически разговори, при които аргументите са от „принципно“ естество („това ще доведе до още повече експлоатация“, „роботите ще изядат работата на всички“ и така нататък).

Самият аз обаче ЖИВЕЯ от тази нова икономика и, поне досега, не съм почувствал някаква особена експлоатация. Напротив, всичко това ми помогна да оцелея след поредната рязка промяна в работната среда, която унищожи с един удар предишната ми работа. Оставям настрана факта, че го възприемам като значително ОБОГАТЯВАНЕ на собствения си живот, който инак би бил силно изолиран и, да го кажем най-просто, перманентно-кризисен…

(А между другото, тази година се навършиха двадесет години, откак не съм получавал „заплата“ или поне фиш за заплата. Питам се дали това е представително за времената, в които живеем, или все още е изключение? Как е с хората около вас?)

Zlatko Anguelov Струва ми се, че да не получаваш заплата, е по-скоро изключение, поне в Европа. САЩ са по-напред в това отношение. Моето впечатление е, че хората, които имат доходи от бизнес са по-малко от наемните работници, по много причини. И не виждам фактори, които да променят това съотношение. Един от тях поне е видим: много повече хора имат ниско образование и се изхранват с ниско квалифицирана работа откокото са професионалистите и бизнес хората. А професионалистите също са по-често наемни: лекари, пастори, а дори и част от правистите. Гиг икономиката, според мен, по-често ще се използва за допълнителни доходи, отколкото за основни. Твоят случай е доста идиосинкратичен, адаш.

Zlatko Enev Тази тук статия потвърждава твоето гледище. Поне за момента действително изглежда е така…

Proof of a ‘Gig Economy’ Revolution Is Hard to Find

Zlatko Enev Което според мен не променя основния проблем – необходимостта от промяна на умонагласата, малко по малко. Удивлявам се непрестанно на това как хора с реално високо образование и живот в модерни икономики демонстрират абсолютно „анти-бъдещно“ мислене. Не, и толкова! Не мога да ти опиша колко жадувам да поживея известно време в Америка, да сравня, да видя, да преценя от собствен опит…

Zlatko Anguelov За умонагласата, особено българската, си 100% прав. Толкова жалки са всики българи, които „коментират“ този и практически всички световни проблеми като че ли разбират за какво става дума. „Капацитетското“ им мислене може да предизвика само смях. И не само във форумите и тук, но и в частни разговори. Дори у високо интелигентните хора личи, че живеят в някаква периферия. Доколко вътрешната потребност да обогатяват опита си и да познават другите страни – какъвто е например налице у теб! – може да им помогне да надделеят над социалния си контекст е трудно да се прецени. Но малцина се опитват, по мои наблюдения.

Zlatko Enev А за разговорите със сънародници, собственият ми опит е, че се иска доста голямо усилие и от двете страни, но в края на краищата е възможно. Не сме в състояние да се променим едни други, но можем да намерим мостчета на добра воля, ако се потрудим достатъчно…

Bozhidar Pangelov Съдът прекрати дейността на „Юбер“ в България

Коментар?

Zlatko Enev Ок. За мен това е реакция като на онзи партиен секретар от стария виц, който стои на моста и казва на реката, че се движи в неправилна посока…

Zlatko Enev Не че не познаваме достатъчно случаи, в които правехме мощни опити да „преобърнем течението на реките“, разбира се…

Zlatko Enev Но пък сме напълно в състояние да ги задръстим с боклуци, тук спор няма…

Bozhidar Pangelov Dura lex, sed lex!

Zlatko Enev Ок, благодаря…

Bozhidar Pangelov Деликатно. Но, за да не бъда неправилно разбран, че съм против, привърженик съм на т.н будистка икономика. Колкото до другите форми, за да съществуват е необходимо да имат силно присъствие и да променят съществуващото законодателство.

- 11-10-2015|Пангелов

Г-н, Енев тъй като моите коментари във ФБ са публикувани за моя изненада и тук си позволявам да внеса известно уточнение. От промяната през 1989 г. съм в частния бизнес и с такава професионална квалификация, която ми дава възможност да имам виждане по темата. Понеже съм далече от капацитетното мислене мога да споделя само лично виждане на база на конкретен опит, който в този случай не е необходимо. За това на фона на професорската статия също предлагам и друга – Laszlo Zsolnai ‚Buddhist Economics for Business. В крайна сметка икономика без хора не съществува. А по А. Смит човекът в икономиката е „егоистичния „човек, което е и основния проблем.laszlo-zsolnai.net/content/buddhist-economics-business Така или иначе става въпрос за узаконяване на бизнес практика основана на съществуваща практика на „споделянето“.

Бийтълс: защо остават ненадминати

Автор(и): Луи Менанд

По правило д-р Били Греъм[155] се въздържа от телевизия в неделя, но на 9 февруари 1964 той си позволява да наруши това правило, за да гледа първото участие на „Бийтълс“ в „Шоуто на Ед Съливан“. „Те са временно явление“, гласи преценката му след това. „Явен симптом на несигурните времена, в които живеем, и бъркотията в главите ни“.

„Бийтълс“ едва ли биха възразили. Те са в бизнеса отдавна преди изявата си в „Ед Съливан“ и освен че притежават дълбоко вкоренена в характерите им язвителна подозрителност към мотивите на външния свят, те имат и добре развит усет за капризната природа на славата. През октомври 1963, когато бийтълманията за пръв път залива Британия, Джон е запитан колко дълго смята, че ще просъществува групата им. „Около пет години“, казва той. Това се оказва едно много добро предвиждане. „Бийтълс“ завършват плочата, известна като „Белият албум“, която мнозина смятат за тяхната последна, пълноценна групова работа, през октомври 1968. През септември следващата година те се разпаднаха.

Не може да се каже, че „Бийтълс“ бяха свити. Те обичаха да се правят на клоуни, но не обичаха да ги вземат за глупаци, ни най-малко, и усещаха веднага, когато някой се опитваше да им го зачука. Те имаха подход; геният им се състоеше в това, че го обличаха в хумор. И бяха твърде интелигентни, за да бъдат надути. „Французите все още не знаят какво да мислят за „Бийтълс“, казва един журналист от ББС, който интервюира Джон малко преди заминаването на групата за Америка[156]. „Какво мислите за тях“? „О, ние си падаме по „Бийтълс“, казва Джон. „Жестоки са“. Легендарната пресконференция на летище „Кенеди“ месец по-късно, веднага след слизането на четиримата от самолета, представлява импровизирана демонстрация на остроумие. Всеки въпрос, целящ да изложи някой от тях като глупав или надут, се връща незабавно като бумеранг. „Ще ни изпеете ли нещо?“ е първият въпрос. „Не“, крещят те като един. „Първо парите“, казва Джон. Питат ги: „Как си обяснявате вашия успех“? „Имаме пресагент“. „Какво мислите за Бетховен“? „Обичам го“, отвръща Ринго. „Особено стихотворенията му“. Ако Елвис Пресли беше имал цял месец, за да мисли какво да каже, той пак нямаше да се сети за такава реплика.

„Имаме пресагент“ е идеалният отговор на един репортер, който пита защо имате такъв успех, защото общо-взето се покрива с онова, което репортерът вече си мисли. Изобщо, в началото от най-решаващо значение за популярността на „Бийтълс“ се оказва талантът им, с който разоръжават печата. Възрастните в „Таймс“ и, да, „Ню Йоркър“ се отнасят сериозно към тях, още когато те пишат любовни песни за дванайсет годишните. „Бийтълс“ знаеха правилата на играта, а инстинктът им за това къде трябва да се тегли чертата беше почти безпогрешен. Джон бе така разстроен, когато през 1966 „Ивнинг Стандард“ го цитира с думите, че „Бийтълс“ били по-популярни от Исус, не толкова, защото не го бяха разбрали правилно. (А той наистина не бе разбран правилно: той искаше да каже просто, че християнството също е временно явление – и фактически отговаряше на Били Греъм). Джон се разстрои, защото медиите подхванаха историята и я раздуха до неузнаваемост. За пръв път след триумфа в „Ед Съливан“ печатът май искаше да очерни един от „Бийтълс“. Те си направиха съответния извод и убеждението, че сърдечната фаза в отношенията им с традиционните медии е приключила, беше един от факторите, подтикнали ги по-късно през същата година да преустановят завинаги концертната си дейност.

В частния си живот те съвсем не си правят труд да се съобразяват с другите. „Никой не обичаше да се окаже притиснат от четиримата – та било и на шега“, спомня си Дерек Тейлър, човекът имал съмнителното щастие действително да бъде пресагентът на „Бийтълс“. „Никак не беше приятно да те наскачат тия четири копелета. Без да се усетиш, и лапите им се вкопчваха в теб. Това не продължаваше дълго, но беше много болезнено“. Не става дума за шепа поп звезди, които се смятат за твърде важни, за да се отнасят вежливо със своя антураж. Те просто винаги са били такива. През 1962, след като са отхвърлени буквално от всички звукозаписни фирми в Англия, Джордж Мартин от „Парлофон“ се съгласява да ги вземе на договор. „Парлофон“ е дъщерна фирма на „ЕМИ“, водеща британска звукозаписна компания, а Мартин е нейният директор – професионален музикант, самото въплъщение на учтивостта и вниманието. Когато „Бийтълс“ идват в студиото за първия си запис, той подробно им обяснява как възнамерява да процедира и ги подканва да му кажат, ако има нещо, което не им харесва. „Ами, като начало“, казва Джордж, „не ми харесва вратовръзката ви“. Следва малка пауза преди Мартин да се засмее. Това е един от онези моменти, когато вселената застива на място за миг, готова да поеме по съвсем друг път.

Мартин е човекът, продуцирал всички плочи на „Бийтълс“. Той нотира музиката за външните музиканти, които участват в записа на някои от тези плочи (тъй като никой от четиримата „Бийтълс“ не умее да чете или пише ноти), сам свири на някои песни, и измисля много от специалните ефекти, благодарение на които албуми като „Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band“ биват апострофирани като шедьоври. Мартин смята Ленън и Маккартни за гении, и е бил убеден, че знае как да постигне звука, който те търсят; но никога не си е правил илюзии относно мястото, което е заемал в чувствата на състава. „Бийтълс“ никога не са проявявали загриженост или благодарност към другите“, пише той в автобиографията си, дълги години след разпадането на групата. „Те бяха независими, дори опърничави, и изобщо не им пукаше за когото и да било; това беше едно от нещата, които ми харесаха у тях първоначално, и един от факторите, които ме убедиха да сключа договор с тях“.

„Бийтълс“ никога не забравят, че са от Ливърпул, град, смятан за провинциален дори в Англия, и че никой, облечен с костюм и вратовръзка, не е проявявал уважение към тях до появата на Браян Епстайн. Той ги открива през 1961, когато в ранния следобед свирят за тълпата в един бивш зеленчуков склад, наречен Cavern Club, и им предлага да стане техен мениджър. Те винаги са таяли в себе си чувството, че имат какво да дадат на света. Според Джордж: „Макар да не казвахме открито „майната ви!“, по същество си мислехме: „Ще им покажем ние на тия гадняри“. И превзехме Лондон…, после Ед Съливан, Хонг Конг и света“. „Безподобни копелета, ето това бяха „Бийтълс“, казва Джон в интервю за списание Rolling Stone една година след края на групата. „Трябва да си такова копеле, за да се наложиш, и това е факт. А „Бийтълс“ бяха най-големите копелета на света“.

„Бийтълс“ бяха крале по време, когато големият тотем, пред който се прекланяше цялата култура, се наричаше“любов“. Те пееха за любов, бяха обичани от милиони, „любовността“ беше същността на тяхното обаяние. Но те обичаха само себе си.

The Beatles Anthology е третата и вероятно последна глава в гигантската хроника на кариерата на групата. Книгата представлява устна история (с изобилие от снимки), съставена почти изцяло от думи на самите „Бийтълс“. Приносът на Джон е съшит от интервюта, които е давал в различни моменти от живота си. След края на групата Джон изрече доста недружелюбни неща за бившите си другари, и някои от най-противните му злословия са били тихомълком извадени от пасажите, цитирани в книгата. Феновете на Ленън, които не са спрели да мразят Пол, може да се почувстват засегнати, но извършената редакция изглежда напълно смислена, още повече, че Джон не е изгубил остротата на изказа си.

Казва ли ни тази книга нещо ново за това, което всички искаме да знаем, и което (освен, разбира се, кой причини края на „Бийтълс“) се свежда до питането: какво е обяснението за успеха на „Бийтълс“? Самите те нямаха теория по въпроса, освен убеждението, което изпъква съвсем релефно в The Beatles Anthology, че до голяма степен обяснението трябва да се търси по линия на взаимното привличане. „Нашите сърца“, както се изразява Ринго, „биеха в един такт“. И наистина е вярно, че обратната страна на безразличието им към другите е взаимната им отдаденост един на друг. Те не само записват заедно плочи и ходят заедно по турнета. Те обикалят заедно лондонските клубове, гостуват си взаимно, ходят заедно на почивка. Ако Джон няма какво да прави, той се качва в ролса си и отскача до Ринго. Джон, Пол и Джордж са заедно още от тийнейджъри. В Хамбург, където в началото на кариерата си свирят по седем-осем часа всяка вечер на седмицата за тълпи от германски гангстери, пияни моряци и разпускащи стриптизьорки, те живеят натъпкани в една стая в продължение на месеци. Нощта, когато Джордж изгубва девствеността си, Джон и Пол се правят на заспали. Когато той свършва, те изръкопляскват.

Тъй че, ако някой от тях решава да отиде в Ришикеш, за да медитира заедно с Махариджи, всичките отиват в Ришикеш. (Ринго носи цял куфар с бобени консерви, явно не е имал вяра на индийската кухня). Когато Джон се оказва под натиск, заради сравнението с Исус, те всички се явяват на специалната пресконференция, за да дадат съвместен отпор. В техническо отношение никой от четиримата не се смята за голям музикант, но след като покоряват Америка те са убедени, че са най-добрата група в света. Докато повечето поп групи по онова време се състоят от един профилиран изпълнител и акомпаниращия го състав (Gerry and the Pacemakers, Herman´s Hermits, Dave Clark Five), „Бийтълс“ са единен тим. Бийтълманията само задълбочава още повече взаимната им зависимост. Изведнъж целият свят полудява и единствените нормални хора се оказват самите „Бийтълс“: те са единствените, които не мислят, че върховното щастие в човешкия живот се състои в това да пипнеш Джон, Пол, Джордж или Ринго. Те се превръщат във взаимен контролен механизъм за проверка на усета за реалност. „Когато усетя, че започна да се надувам“, казва веднъж Джон, „достатъчно ми е да погледна Ринго, за да си спомня, че не съм свръхчовек“.

Би било погрешно да смятаме взаимната близост на „Бийтълс“ за неестествена, защото тя е чисто и просто абсолютно естествена. Тя не е била планирана. В продължение на пет години скоростите просто зацепват идеално. Най-умното нещо, което Браян Епстайн прави (освен че, ръчкан от Джордж Мартин, сменя първоначалния барабанист на състава, Пийт Бест, точно преди „Бийтълс“ да запишат първата си плоча), е, че устоява на изкушението да превърне Джон в звезда – а Епстайн май е бил лапнал по Джон. Така накрая той се оказва с четири звезди за цената на една. Последните страници на The Beatles Anthology са отделени на обичайното агонизиращо умуване по въпроса кой е виновен за разпадането на „Бийтълс“, ала отговорът е очевиден. Джон е виновен, защото най-сетне намира човек, когото обича повече от Ринго. (Докато тя изобщо не обича Ринго). Това също е едно естествено развитие.

Все пак това е една от теориите. Джордж Мартин никога не я приема. За него „Бийтълс“ са преди всичко Джон и Пол, докато Джордж и Ринго са напълно заменяеми. Мартин смята, че и той самият е бил заменяем – че всеки кадърен продуцент би могъл да записва „Бийтълс“. Това е едно отблъскващо несантиментално мнение, но има какво да се каже в негова полза. Онова, което е почти свръхестествено при „Бийтълс“, е фактът, че двамата най-добри поп композитори на тяхното поколение се оказват и двамата най-добри поп вокалисти на тяхното поколение, че двамата израстват практически в непосредствено съседство в Ливърпул и че накрая се оказват в една и съща група. По времето, когато „Бийтълс“ стартират своята кариера, е почти нечувано певците да пишат сами песните си, и първоначално дори Мартин не гори от желание да им позволи да записват собствената си музика. Само че те настояват и успехът им променя цялата поп индустрия. „Ролинг Стоунс“ и „Ху“, другите големи банди на 60-те, започват да пишат песните си след като виждат какво правят „Бийтълс“. Елвис не е написал нито една песен през живота си. Просто той не мисли, че това е негова работа. Той е само изпълнител.

Несъмнено Ленън и Маккартни се стимулират взаимно, както несъмнено биват стимулирани от някои от музикантите, стимулирани от тях самите – Боб Дилън, Донован, „Бийч Бойс“. („Бийтълс“ се разбират добре с „Ролинг Стоунс“ и се шляят заедно с тях през годините на Swinging London, но ги смятат за имитатори. „Мик става направо за посмешище с педерасткото си танцуване, наистина“, казва Джон по-късно. „Каквото и да направим ние, после Мик прави точно същото“). Но как е бил изкопан изворът, от който бликат всички тези песни, си остава мистерия. Не става дума за количеството, а за обхвата. Ленън и Маккартни можеха да пишат хлапашки хитове като I Want to Hold Your Hand и She Loves You, можеха да пишат хипарски химни като Strawberry Fields Forever и Hey Jude. Но те създадоха и класически, незабравим поп. В един отрязък от дванайсет месеца, от 6 август 1965 до 5 август 1966, те пускат три албума, съдържащи песни като Help!, You’ve Got to Hide Your Love Away, Another Girl, In My Life, It’s Only Love, I’ve Just Seen a Face, Drive My Car, Eleanor Rigby, Norwegian Wood, Nowhere Man, Good Day Sunshine, Run for Your Life, Girl, Michelle, For No One, Got to Get You into My Life, Here, There and Everywhere, Yesterday. Десет месеца по-късно излиза „Sgt. Pepper“. С течение на времето прическите, обложките на албумите, щуротиите ще се изтъркат – те вече са демоде, – но музиката ще остане. А музиката бе написана от Ленън и Маккартни.

Ала „Бийтълс“ бяха също – Били Греъм е бил прав – временно явление. Те пресичат пътя на света в един особен момент, а в особените моменти от най-голямо значение обикновено са особеностите. През 1963 лондонският „Таймс“ може да констатира с въодушевление, че еолийската каденца в края на Not a Second Time е идентична с хармоничната прогресия, с която Густав Малер завършва своята Песен за Земята[157], но подрастващите момиченца, които крещят истерично по адрес на Пол и замерят Джордж с плодови дражета (каквито той в момент на непредпазливост е изповядал, че обича) не могат да различат еолийска каденца от топено сирене, а и не им пука. Те си падат по прическите.

Единственото нещо, което истински шокира „Бийтълс“, е успехът им в Америка. Те просто не могат да проумеят американската реакция на музиката си, защото до 1964 те си изкарват хляба като почти изцяло имитират американски музиканти. Всеки от тях започва да се занимава с музика през 1956, годината когато Елвис извършва прословутия преход от „ритъм енд блус“ – термина, под който американската музикална индустрия категоризира популярната музика, изпълнявани от чернокожи – към „поп“, музика за която има отделни класации и която се изпълнява предимно от бели. „Бийтълс“ обичат Елвис, обичат и черните изпълнители, които влизат в общоприетото русло, благодарение на Елвис – Чък Бери, Литъл Ричард, Фатс Домино, „Айли Брадърс“. Те обичат белите изпълнители, последвали Елвис на пазара, отворен от него – Джийн Винсънт, Еди Кокран, Рой Орбисън, Джери Лий Луис, Бъди Холи, „Евърли Брадърс“. Те обичат дори певците на кънтри енд уестърн, като Карл Пъркинс, с чийто стил Елвис израства и чиито песни (като Blue Suede Shoes) превръща в огромни поп хитове.

Голямото предимство на Ливърпул (както уверяват и четиримата „Бийтълс“) е, че е пристанищен град и местните моряци носят плочи, когато се връщат от Америка. Ливърпулските тийнейджъри ценят много тези записи и Джон, Пол и Джордж също се научават да свирят на китара, като въртят безкрайно плочите, до които са успели да се докопат, опитвайки се да схванат акордите. Музикалното умение се измерва според степента на усвояване на американските песни. Пол е поканен да се присъедини към „Quarry Men“, първата група на Джон, защото знае думите на хита на Еди Кокран Twenty Flight Rock. Това е репертоарът, който „Бийтълс“ изпълняват, когато през 1960 са наети да свирят в Хамбург; и тъй като трябва да запълват седем-осем часа всяка вечер, те на практика научават цели албуми. Те се спират на името „Бийтълс“, защото им прилича на „Крикетс“, името на групата на Бъди Холи. (Те са смятали наименованието „Крикетс“ за хитър каламбур, и остават разочаровани, когато по-късно научават, че Бъди Холи никога не бил чувал за играта крикет[158]).

По онова време има и други британски групи, които свирят песни на Бъди Холи и Чък Бери, но не много. В Британия няма комерсиално радио, само ББС – младежите слушат американска музика по Радио Люксембург или от пиратските емисии на станции, предаващи от кораби в Ламанша, – тъй че пазарът е доста обширен и „Бийтълс“ са решени, не нереалистично, да направят голям удар. Те са имитатори, както и интерпретатори, при това толкова талантливи в своето поле, колкото е Елвис в неговото. Тяхната версия на хита на „Айли Брадърс“ Twist and Shout се смята за дефинитивна. Пол специално е превъзходен имитатор, така че когато започват да записват за „Парлофон“, те разполагат с огромен репертоар във всички жанрове на американската популярна музика с изключение на госпел и фолк. (Това е документирано на двойния компактен диск „The Beatles: Live at the BBC“ от 1994). Около половината от парчетата на първите им английски албуми[159] са кавъри на американски песни. Накратко, в началото „Бийтълс“ си въобразяват, че носят американска музика на европейците. Накрая обаче се оказва, че те правят нещо, което наистина изглежда абсурдно: те носят американска музика на американците.

Професионалният термин за типа музика, създадена повече или по-малко от Елвис, разбира се, е „рок енд рол“ – под който първоначално се разбира „музика на чернокожите, изпълнявана от бели“. Културното ѝ реноме не е високо. „Рокендролът звучи кухо и фалшиво“, твърди Франк Синатра през 1957. „Той се пее, свири и композира предимно от видиотени тъпаци, и посредством едва ли не влудяващо повтаряне и закачливите си, похотливи, всъщност направо мръсни текстове… е на път да се превърне в маршовата музика на всеки бакенбардест хулиган на този свят“. Елвис прочита статията, излязла в едно списание, и на призива за коментар отвръща: „Нищо не може да бие успеха“. Той знае за какво говори. През същата тази година продуктите с марката „Елвис Пресли“ донасят печалба от 20 милиона долара. Синатра схваща идеята и когато през 1960 Пресли се завръща от двегодишния си престой в казармата, първата му публична изява е в едно телевизионно предаване на Франк Синатра, по лична покана на Синатра. Франк предлага своята интерпретация на Love Me Tender.

Това е израз на респект, ала респект към пазара, а не към продукта, тъй че когато „Бийтълс“ пристигат през февруари 1964, рокендрол компонентът на американската поп сцена е почти в смъртна агония. Пресли трупа милиони, като играе във филми, единодушно осмивани от критиката, и произвежда албуми от сорта на „Blue Hawaii“. Продължителният упадък към неговата дебела фаза вече е започнал. Литъл Ричард се отказва от музиката през 1957, за да стане проповедник; Чък Бери едва не хлътва в затвора; Джери Лий Луис се оженва за 13-годишната си братовчедка; Джийн Винсънт претърпява тежка автомобилна катастрофа; Еди Кокран и Бъди Холи са покойници. Корупционен скандал разтърсва музикалната индустрия и разстройва нейния механизъм за производство на хитове (който наистина е свързан с рушвети). Албум № 1 в Америка е „The Singing Nun“. Тъй че Ед Съливан знае какво прави, когато представя „Бийтълс“, при второто им излизане след паузата в неговото шоу, като „четирима от най-симпатичните младежи, които сме виждали на нашата сцена“. Техният рокендрол е оптимистичен; те нито ръмжат, нито се кълчат; нямат никакъв етнически багаж; харесват се дори и на възрастните. Те са едновременно екзотични и близки. Те са спасителите на собствения си бизнес.

Но макар „Бийтълс“ да са аспиранти на популярната музикална традиция на Америка, с която са отрасли, това е единствената им американска черта. Стила си на обличане те усвояват главно в Германия, където се сприятеляват с малка група художници и интелектуалци, които се наричат „екзис“, от „екзистенциалисти“. Прическите са хрумване на Астрид Кирхер, фотографка от групата на „екзис“, която става гадже на един от оригиналните членове на „Бийтълс“, Стюарт Сътклиф; саката без яка са вдъхновени от Пиер Карден; ботушките, за които човек би могъл да си помисли, че са испански, са от един магазин в Лондон, Anello & Davide. А хуморът, той, разбира се, е чисто английски. Джордж Мартин приема добре шегата за вратовръзката си не на последно място, защото е изградил своя лейбъл с продуцирането на британски комедийни програми. Той прави плочи с Питър Устинов, Питър Селърс и членовете на „Goons“[160]. Той е продуцент и на албума по спектакъла „Beyond the Fringe“[161]. Той открива „Фландърс и Суон“[162]. Тъй че Мартин улавя веднага дяволития маниер на „Бийтълс“ и успява да привнесе аромата му в техните плочи.

С една дума, в САЩ „Бийтълс“ се възприемат не като кандидат американци, а като европейци. Те не са интелектуалци – образователното им ниво не е по-високо от това на повечето американски поп певци, но според американските стандарти те са култивирани и следователно хора, към които интелектуалците могат да се отнасят сериозно. „Бийтълс“ проумяват това почти веднага с пристигането си в Ню Йорк. „Когато дойдохме тук, вие ходехте с едни отвратителни бермуди, с прически тип бостънска четка и телове по зъбите“, казва по-късно Джон. „Мацките бяха като шибани коне набор 1940. Никаква концепция за обличане или изобщо нещо такова. Помислихме си: „Каква грозна порода“. Гледката беше отвратителна“. Четиримата англичани разбират, че няма нужда да продължават да имитират американския рокендрол, за да се наложат. Те се оказват в една култура, жадна за стил. А те имат стил.

Като спасяват американската популярна музика, „Бийтълс“ ѝ придават също – за пръв път – известно лустро. Благодарение на тях, рокендролът става не само уважаван, но и важен. Изведнъж всичката онази музика, която бива игнорирана от сериозния печат или отхвърляна от академичните социолози като храна за масите, се оказва много по-интересна. Излиза, че песни, смятани по-рано за сълзливи или безвкусни, всъщност са дълбоко показателни за стила и духа на Америка. А щом веднъж компетентни автори започват да пишат сериозно за Not a Second Time и Good Day Sunshine (една композиция, към която Ленард Бърнстийн има особена слабост), не след дълго те установяват, че могат да пишат сериозно и за Blue Suede Shoes и Hound Dog. Елвис Пресли вдъхновява „Бийтълс“, но „Бийтълс“ изобретяват Елвис Пресли.

Не е маловажен фактът, че „Бийтълс“ процъфтяват през средните години на Студената война. Тяхната привлекателност винаги е била обяснявана като част от широката реакция срещу манталитета на Студената война; за мнозина пристигането им в Америка символизира момента, в който американците най-сетне преодоляват неспокойния конформизъм на 1950-те. Без съмнение това е мнение, под което самите „Бийтълс“ биха се подписали с радост.

Но крайният резултат от бийтълманията е, че „Бийтълс“ допринесоха за възникването на мита за съществуването на изконна американска популярна култура, онази популярна култура, която беше едно от тайните оръжия в Студената война и която сега е на път да се превърне в културата на целия свят. Джон Ленън и Пол Маккартни направиха за американската музика онова, което Франсоа Трюфо и Жан-Люк Годар направиха за американското кино: те ѝ дадоха признанието, от което един неуверен в културно отношение народ се нуждаеше. Ние не сме вече неуверени. През 1950-те ние изнасяхме за Европа една масова, комерсиална култура, а през 1960-те получихме в замяна едно модно и интелигентно популярно изкуство. И днес сме щастливи да претендираме, че то е наше.

Превод от английски Стоян Гяуров

Louis Menand, Why They Were Fab. „The New Yorker“ (2000).

Луи Менанд е американски писател и университетски преподавател, с фокус върху културната история на САЩ; щатен автор на списание Ню Йоркър. Той е носител на награда „Пулицър“ за книгата The Metaphysical Club: A Story of Ideas in America (2001).

Коментари (1)

- 10-01-2016|браво!

Прекрасен е преводът на Стоян Гяуров на този откъс от интересната книга на Менанд. Също и текстът в новия брой на списанието за Глен Гулд, пак предложен от Гяуров, е чудесен.

Радвам се, че Либерален преглед дава пространство за написано или преведено от Стоян Гяуров – един оригинален автор, чиито текстове в „Платон, прасето и последният буржоа“ (2012), а и други отделни публикации или предавания, са проницателни, находчиви, с неочаквани асоциации, написани с интелект и талант.

Руми

Когато свободата е безнаказаност, а беззаконието – ред,

трябва да виним собственото си овчедушие

Автор(и): Владимир Зарев

По подобие на Оруел в „1984 година“, моят герой Павел Премянов от новата ми книга „Орлов мост“, участник в протестите на знаковото място в София, си съставя абсурдни опозиции, които извиняват неговия трагично преживян, но впоследствие добре обмислен и философски оправдан цинизъм:

„КРАЖБАТА Е ПРОИЗВОДСТВО! НАСИЛИЕТО Е ДРУЖЕЛЮБИЕ! БЕЗРАБОТИЦАТА Е ПОЧИВКА! ПРОСТАЩИНАТА Е КУЛТУРА! БЕДНОСТТА Е УТЕХА! БЕЗЗАКОНИЕТО Е РЕД! СЪВЪРШЕНСТВОТО Е ЕГОИЗЪМ!“

Преходът, който преживяваме вече двадесет и шест години беше натоварен с огромни надежди, с вярата, че ще бъде възстановено най-съкровеното притежание на всеки човек – свободата. За жалост, беше загубена и пропиляна огромна национална енергия, политическата класа превърна властта си в „дойна крава“ и най-лошото, замени демокрацията с една несвършваща и добре поддържана анархия. Анархия, която позволи така лесно да се корумпират полицията и правосъдието – имунната система на всяка държавност, да се окраде труда на няколко поколения българи, крупните мошеници да проникнат във високите етажи на държавното управление и да го преобразят в откровен бизнес. А цялата бездарна и алчна политическа върхушка да преосъществи аморалността и смайващата несправедливост от изключение в норма.

По тези неприветни причини българският преход е толкова мъчителен и несвършващ, така граничещ с човешкото отчаяние и с абсурда. По същите угнетителни причини два милиона българи – млади и предприемчиви, умни, образовани и интелигентни бяха прогонени от родината си и българският народ се стопи, изправи се пред най-чудовищната си, небивала, вече почти неразрешима демографска криза.

Колеги и приятели ме питат: след като народното недоволство отново се съживява, затиснато от тонове манипулации и несправедливост, причинени от власт, монополи и олигарси, кое точно ме провокира да напиша книгата „Орлов мост“?

Отговорът е лаконичен – самият живот. Премазан от обстоятелствата, от житейското и нравствено насилие на околния свят, моят герой вече не се интересува дали това е справедливо или е несправедливо, моралните пречки вече нямат значение за него, защото вината и отговорността за реалността, в която живее, не е негова. Ето защо: „СВОБОДАТА Е БЕЗНАКАЗАНОСТ! БОЛЕСТТА Е ЗДРАВЕ! ЛЪЖАТА Е ИСТИНА! ИЗМАМАТА Е МОРАЛ! ЩАСТИЕТО Е ДЪРЖАВНА ПОРЪЧКА! ПРЕДАТЕЛСТВОТО Е РОДОЛЮБИЕ И НАЦИОНАЛИЗЪМ! ПАРТИИТЕ СА СПАСЕНИЕ!“

За грубо погазения морал през тези двадесет и шест години, за това, че промишлеността и селското стопанство бяха ограбени и сринати до основи, за причините да бъдем най-бедни в Европа не е виновна само корумпираната върхушка и стотината фамилии. Виновен е целият български народ, който продължава да ги търпи, да понася тяхното продажно, алчно и некадърно управление. Става въпрос за прословутото, казвам го със срам, българско овчедушие. Подобен модел на народно поведение навярно е добит от натрупаните столетия на национално оцеляване, проклятието на постоянното оцеляване. Българската история сякаш не се развива и не се надгражда, а се повтаря, протича в някаква пространствена затвореност, змията е захапала опашката си.

Ето защо, когато започнаха протестите в началото на 2013 година, аз бях дълбоко обнадежден, че те ще завършат не просто с някаква победа, а че най-сетне ще се създаде жадуваното от всички гражданско общество. Онази могъща и всеобща национална сила, което ще помете корумпираната политическа класа и ще доведе в управлението повече нови, млади, интелигентни, можещи, и най-важното – морални люде. За жалост, и тези надежди се пропиляха и рухнаха. Протестиращите не успяха да излъчат елит, не можаха да предложат някаква висока национална цел или кауза, която да обедини всички и най-лошото – политическите партии и олигарсите платиха и отново противопоставиха хората на „наши“ и „ваши“, на „правилни“ и „лоши“, на протестиращи и контрапротестиращи. Т.е. успяха да разпалят омразата, а в атмосфера на омраза политическата върхушка се чувства най-сигурна и спокойна.

Именно тези драматични и съдбовни събития привлякоха вниманието ми, подбудиха писателския ми интерес и ме провокираха да напиша „Орлов мост“. Аз не желаех, а и не мога да напиша социален или бунтарски роман, но протеклите протести са фон, на който се развива действието.

Моите герои Павел и Юлия са сред водачите на протестиращите, но са задвижени от съвсем различни мотиви. Павел е човек, спечелил много пари, но загубил себе си, той използва връхлитащите го драматични събития, за да възвърне самочувствието и влиянието си в сложния и заплетен свят на адвокатската колегия. Юлия го прави донякъде от особена форма на безпомощност и самопрезрение, донякъде от идеализъм. Постепенно двамата извървят пътя един към друг. „Орлов мост“ всъщност е историята на тяхната трудна, изумителна, сякаш невъзможна любов. Любов и неистова, и жестока, и нежна, и нараняваща. Всичко рухва, когато Павел споделя най-тъмната си тайна.

В „Орлов мост“ аз се опитвам да изследвам и нещо друго, нещо съществено важно за всеки от нас. Доколко смазващата несправедливост, неприветността и ненавистта в околния свят повлияват върху интимния ни живот, засягат най-дълбинните ни усещания и чувства. Как привидно външните проблеми на действителността се превръщат в тревожни вътрешни проблеми, как обезобразяват и травмират човешката психика. „Орлов мост“ е психологически роман за ония промени, които засегнаха личността и морала на българина през тези двадесет и шест години.

През тези години на алчни и унизителни упражнения, българите най-сетне трябва да проумеят две неща. Първо, че в условия на демокрация са длъжни сами да отстояват свободата си, че трябва да се опрат на своята мъдрост и могъщество, за да отхвърлят безобразното управление на политическата класа, на олигархията, на корумпираните държавни чиновници и висшите магистрати. И второ, че това може да се постигне единствено чрез активното, действено гражданско общество. А то означава чрез единение, чрез реално и трайно обединяване на всички, които са потърпевши от това некадърно и порочно управление независимо от личните си политически пристрастия. Защото точно коварното повтаряне като мантра през годините, че „нашата“ партия е добра, а „вашата“ – лоша, както и развихрящата се себичност на всякакви „народни водачи“ пречи на гражданското общество да се организира. И да се превърне в истинската национална опозиция, способна да уплаши, да озапти мераците и егоизма на корумпираните управляващи и техните марионетки.

Публикация на сайта BGNES.COM

Владимир Зарев е роден на 05.10.1947 г. в София. Завършил е българска филология в СУ „Климент Охридски“. От 1973 г. работи в списание „Съвременник“ като редактор, завеждащ отдел преводна литература, зам.главен редактор. Понастоящем е главен редактор на списанието. Автор е на шестнадесет книги, десет от които са романи, между които трилогията „Битието“, „Изходът“, „Изборът“ и, „Хрътката“, „Хрътката срещу Хрътката“, „Лето 1850“, „Поп Богомил и съвършенството на страха“, „Разруха“, „Светове“. Негови творби са превеждани в Чехия, Полша, Унгария, Румъния, Турция.

Коментари (7)

- 17-10-2015|Емил войников

От сърце пожелавам успех на „Орлов мост“! Все пак чудя се как можеш да поставиш великолепния текст на Владимир Зарев до идиотията, наречена „Един ловен ден на другаря Тодор Живков“. Наистина не го разбирам!

- 17-10-2015|Златко

Може и да си прав, не е моя работа да защищавам тук всяко нещо. Моят въпрос към теб е: а какво точно те кара да вярваш, че заслужаваш нещо по-различно от постоянна идиотия? Какво точно си направил, с каво си допринесъл, тук примерно (не говоря за пари).

- 18-10-2015|Емил войников

Не исках да обиждам. Без съмнение „Либерален преглед“ наистина е либерален. Все пак има някаква гротеска в съжителството на посочените от мен текстове, дори и за най-либерално настроените читатели. Въпросът за моята личност и евентуален принос няма нищо общо. Поздрави: Емил Войников

- 18-10-2015|Златко

Хм, ще се разбълникаме. Вчера дълго умувах (докато седях в сауната:), дойдоха ми един куп ядни приказки в главата, после викам, ха да не прекалявам. Но въпросът си остава принципен, Емиле: както как тъй вие, повечето жители български, очаквате от околния свят някакъв вид добри вибрации (най-общо казано), след като единствените послания, които изпращате навън – и тук, надявам се, няма да има нужда да привеждам черно на бяло КОЛКО пъти си се обаждал тук, само и ЕДИНСТВЕНО за да покажеш колко едно или друго тукашно нещо е тъпо, гадно, you name it… Та, как след всичко това стигате до тая нелепост да желаете от света отсреща нещо по-различно?

Или може би думата „нелепост“ в случая не е най-подходяща? Може би става дума за нещо друго, по-обикновеничко? Глупост, примерно?

- 18-10-2015|Жоро Ончев

Текстът е великопелен, наистина, а авторът е добър белетрист. Драска ми обаче идеологическата основа – противопоставянето на овчедушния народ на корумпираната политическа класа. Е, и Достоевски е велик писател, но не непременно с мистичните и православните му тези трябва да съм съгласен, нали? … Това за тези, дето мислят в черно-бяло и забравят определението „либерален“ на това място за споделяне … надявам се, Зарев да не е сред тях… Та, за идеологичеката основа – някак, полит-коректно е да се смята, че народът е син на юнашко племе и безгрешен, докато корумпираните политически олигарси са боклук. Политическото представителство при демокрацията обаче (това са тези гадни разпродажни 26 години) гарантира, че този елит отразява народа. При това пропорционално. Например 25% националисти – толкова и във властта. Еди колко си комунисти – толкова и там. И т.н. Ама че с изненада сме разбрали, че са гадняри и крадливи – това си е чиста проба проглеждане за реалността след стерилната картина на соца, в която човек бе добър и неестествен. Балансът между различните представителства (между педерасти – правилно сексуални, комунисти – реформатори и т.н.) е предимството, което ражда удържането и съревнованието. Една добра книга за нашия манталитет е озглавена „Българската меланхолия“ (на Г.Фотев) – защото меланхоличен е точно този когнитивен стил на черногледство, на мърморенето, на оплюването, на невиждането на позитивното, на завистта към комшиите. В тези 26 години тази корумпирана политическа класа не допусна гражданска война. В тези 26 години средната продължителност на живота нарастна с няколко години(медицински факт, както би казал Остап Бендер – при това на фона на смъкването на средната продължителност на живота при малцинства, които деградират), а брутният вътрешен продукт е удвоен. На езика на др. Тодор живков – построихме две Българии … Но мрънкането у нас превалира. И то благодарение на същата тази свобода, която оплюват. Защо не мрънкахте при др. Тодор Живков? А?

У нас е бульон – променят се нещата, при това бързо, като в Ренесана. В епилога на „Дзен или изкуството …“ на Р.Пърсиг има блестяща аналогия: по време на Ренесанса повечето от „народа“ и от „критиците на елегантното“ са смятали, че е упадък на нрави, на изкуство, на ред, на морал, на какво ли не – в сравнение със стабилното време на феодализма и предвидимостта тогава. Названието Ренесанс и оценката за епохата идавт около две столетия по-късно. Всеки е смятал, че е време на разруха, изричали са се фаталистични прогнози. Никой не е допускал, че лодката трябва да се разклати, за да има промяна – всеки е смятал, че спокойната водна повърхност е утеха. Е, как е сега?

- 19-10-2015|Боян

На стр.77 в българския превод на „Човекът срещу държавата“, Хърбърт Спенсър изказва следната забележителна мисъл: „Благосъстоянието на едно общество и справедливостта на неговото устройство зависят от характерите на неговите членове.“ Не от политиците, не -- от характерите!!! В шопския вариант, това изглежда така: Че си запалим къщата, да му изгори на Вуте плевника … Удивително е как човек, умен и начетен като „Статко“ Зарев, все още си е мислил, в 2013г., че нещата в БГ ще се оправят с поредната манифестация/окупация/демонстрация или лагер на истината на Орлов мост …

- 06-11-2015|Тургут Айдън, журналист

Когато видя за пръв път скални рисунки‚ Пабло /Пикасо/ рече замислено: „Всичко нарисувано след тях е просто упадък!“. Дали го каза или само го помисли‚ един само Господ знае‚ но това четиво ме наведе на спомена за тоя цитат. Какво да се прави‚ „утвърдените“ могат да ни внушават всичко‚ а Пабло е все още „от кутюр“. Затова‚ както е в случая‚ с полезната цел да ме направи още по-умен‚ авторът иска да сподели с мен личните си политически пристрастия. Благодаря. Понеже напоследък ме ръсят с китка здравец‚ потопен в светената вода на денонощни теле-реклами за крема „Нивеа“ си купих цялата серия и‚ подобно на Пабло‚ възкликвам; или си помислям: Всичко‚ сътворено след оригиналното мазило на хер д-р Оскар Тропловиц /основателя на днешния снежно-бяло кремав концерн/‚ е малко или повече‚ един опакован в сугестия упадък. А г-н Зарев, жив и здрав да е, си има и почитатели. Дюння, както се казва на турски, Тургут Айдън, под редакцията на Меги А.

Убит е човек

Автор(и): Даниел Смилов

Убит е човек. Вярно, не е българин. Дошъл е чак от Афганистан с надежда за по-добър живот или Бог знае заради какво. Технически казано – нелегален имигрант. Не му дължим нищо, освен уважението, което дължим на всяко човешко същество.

Какво включва това уважение? В неговия случай, то не е много:

1) Да помълчим пред смъртта му. Да признаем, че загубата му е загуба на ценност, която няма как да бъде компенсирана;

2) Да се сетим, че този човек има близки, които страдат, така както ние бихме страдали на тяхно място;

3) Да не го осъждаме като престъпник, без нужната информация. Всеки заслужава да бъде третиран добронамерено, докато с действията си не покаже, че не е достоен за нашето доверие;

4) Да не го дехуманизираме, дори ако е нарушил правилата на обществото ни. За нарушението следва наказание, но това наказание трябва да е пропорционално и справедливо;

5) Да не го убиваме на място, заради това, че нелегално е преминал границата. Да, може и трябва да се стреля по агресор, застрашаващ сигурността на страната. Но нелегален имигрант – по икономически причини или бежанец – не може да се посреща със стрелба на месо. Той може да бъде спрян, арестуван и дори депортиран (ако не е бежанец), но не и убит;

6) Да реагираме пропорционално, ако прояви неподчинение в поведението си. Полицията и граничните служби трябва да респектират, включително с употреба на сила и оръжие, но все пак при спазване на съответните правила. Не може отговорът на всяко неподчинение да е смъртоносен изстрел – това трябва да е мярка при крайна необходимост;

7) Да осигурим справедливо разследване и процес на неговия случай. Смъртта му може да е била инцидент, може да е настъпила при правомерни действия на полицията, може да е била и хладнокръвно убийство. На него и на себе си дължим да достигнем до истината;

8) Да не го превръщаме в инструмент на политическите си боричкания, предизборната си кампания и страховете си;

9) Да не използваме смъртта му за назидание или сплашване на други;

10) Да не обезценяваме стойността на живота му, само защото не е от нашата раса или религия.

Кант е смятал, че човек трябва да се води от такива максими, които могат да станат закон и за всеки друг. (Той, между другото, е смятал, че имаме и задължение за гостоприемство, но това е друг дебат.) Тази универсализация – категорическият императив –изглежда просто правило, но от нея следват железни, почти математически точни изисквания. По сходен начин стоят и нещата на ниво политическа общност: държавата трябва да гарантира спазването на базовите правила за хуманност. Тук не става дума за някаква сълзлива сантименталност, а за уважение към онези принципи, без които политическите общности преминават от цивилизацията към варварството.

Ето няколко примера за варварство:

1) Да прекараш въже през сухожилията на победения си противник и да го влачиш с колесницата си пред погледите на близките му;

2) Да пиеш вино от черепа на победения;

3) Да избодеш очите на пленена армия, като на всеки сто оставиш по един с едно око;

4) Да изколиш цяло село, защото е въстанало с оръжие в ръка срещу властта ти;

5) Да стреляш на месо по хора, само заради това, че искат да избягат от страната ти;

6) Да пуснеш подписка за награждаването на полицаи, убили нелегален имигрант, преди да е завършило разследването на случая;

7) Да обвиниш полицаите в убийство, преди да има достатъчно информация по случая, с цел медийна популярност или политическа изгода;

8) Да твърдиш, че е добре да се убие нелегален имигрант, за да се сплашат потенциални други такива;

9) Да напишеш следното:

Афганистански „сириии“.

Идват въоръжени и агресивни.

Престрелка. Няма убит полицай.

Има убит нашественик.

ООН в шок, че нашата гранична полиция

си върши работата.

Дебелият Борисов тича от Брюксел да връзва ръцете на

българските момчета…

Красота. Нашествие въоръжено

от далечни примитиви.

Ние ще спим ли примирено?

Медиите какво ще ни заблуждават?

Политиците пак ли ще си траят

подлизурски???

И същевременно да си кандидат за кмет от европейска социалистическа партия, а тя да не се разграничи от тебе.

10) Да забавляваш хората с убийства, било то чрез гладиаторски борби, хвърлянето им на лъвове или с медийно излагане на детайли от смъртта им, нейната инструментализация за привличане на внимание, нормализацията ѝ и употребата ѝ за масова мобилизация.

Някои варварства безспорно са по-големи от други. Някои са трагични, други – просто жалки или дори комични. Но във всяко едно цивилизовано общество границата между цивилизацията и варварството трябва да е видима за всички или поне за огромното мнозинство. Това трябва да една от най-строго охраняваните граници. Когато тя почне да се размива, явно става дума за колективна психоза, масово отдаване на вредни и деструктивни емоции.

Карл Льовенщайн описва фашизма като „емоционализъм“.[163] Интересното е, че за него той не е съдържателна идеология, а просто техника за разпалване на истерия сред хората, мобилизацията им на базата на страхове и паранои. Когато едно общество загуби съпротивителните си сили срещу такъв тип мобилизация, то става благодатна почва за фашизоиди и други налудни екстремисти.

Симптоми на нарушена имунна система могат да бъдат следните:

1) Медиите стават инструменти за лична разправа с политическия опонент – не с идеологията, платформата или идеите му, а с достойнството и тялото му;

2) Църквата се превръща в усилвател на масовите психози, вместо защитник на базова човечност в трудни времена;

3) Политици и общественици губят мярата в говоренето си и се поддават лесно на емоции с цел трупане на популярност;

4) Групички тръгват по улиците да въдворяват ред с благословията на политици (било то пред клекшопове, в гета или на други места)…

Приплъзването към варварството става постепенно и неусетно. Докато не дойде по-кризисна ситуация и цялата система не се срути в него. Това се е случило през 1933 г. в Германия. За да не се повтарят тези трагични събития, немците са направили радикално преосмисляне на политическата си система и култура след Втората световна война. Символът на този процес е заложен в чл. 1 (1) на Основния закон (Grundgesetz) от 1949 г. Неговото съдържание е:

Човешкото достойнство е ненарушимо. Държавната власт е длъжна да го уважава и защитава.

Като мислим за конституционна реформа, може би трябва да започнем оттук.

Материал на портал „Култура“

Даниел Смилов е юрист и политолог, специализиращ в областта на конституционното право. Той е програмен директор в Института за либерални стратегии, София, гост-лектор по Сравнително конституционно право в Централноевропейския университет, Будапеща и асистент-професор по политическа теория във Факултета по политически науки към Софийския университет.

Коментари (14)

- 17-10-2015|Златко

Дори и ако в България нямаше нито един пишещ човек освен Даниел Смилов, пак щях да си мисля, че има с какво да се гордея!

- 18-10-2015|Black Wolf

В случай най-жалкото е, че всеки се упражнява в опити за разсъждения и морализаторство, без да са ясни конкретните обстоятелства на това събитие. Защото не знаем КАКВО точно и КАК е станало. Осен това… някои от примерите за „варварство“, които авторът дава (особено първите три) издават пълно неразбиране на историята на човешката култура. Неразбиране, което говори за необразованост и граничи с откровена (тук се поколебах с определението, но реших да пиша каквото мисля) тъпота.

- 18-10-2015|Nadejda Aleksandrova

И аз мисля така.

- 18-10-2015|С.

Фантазми, Тоя човек е без връзка с реалността… Разбира се, той е и длъжен да оправдае грантовете си, но все пак да ни спуща окръжни постановления в името на „хуманизма“ е доста нагло..

- 18-10-2015|Иванка Павлова

Брилянтна статия! Благодаря на господин Смилов за прецизния анализ. Човешкото достойнство е ненарушимо… Кога ли нашето общество ще узрее за тази простичка истина, станала чл.1?

- 18-10-2015|Златко

Докато съм спал, страстите, както се казва, се накалили… (Откъм Фейсбук)…

Lazare Lazaro ПоказнО!

Polina Stoyanova Кажете за убитият???? …трябвало ли е да бъде убит след като не е спазвал закона и правилата на чужда територия???

Krasi Manka Това, което сме му дължали на убития престъпник преминал незаконно границата ни нощем му го е дал граничния полицай. Нарича се куршум.

никол данева Да, никой не бива да бъде убиван, преди да бъде доказана вината му! Ситуацията в света обаче е друга, а който още не е разбрал пред какво сме изправени, си е за негова сметка. Нека покани в дома си някой от тези изроди. Защото убитият „бежанец“ не е застрелян някъде на улицата, защото групата „мигранти“ е отвърнала с неподчинение и агресия! Подобни снимки е имало в телефоните им. Били доказателство, че бягали от насилието в страната им? Човек, който бяга от насилие, не влиза по ТОЗИ начин в чужда държава, не реагира с неподчинение на властта там. Авторът на статията демонстрира изключително високо ниво на начетеност, култура, хуманизъм и… тотална липса на адекватност!

Preslav Ganev Тази снимка очевидно е колаж, а и кой е потвърдил, че „подобни“ е имало в телефоните им? Звучи точно като патреотична партенка wink emoticon

Lazare Lazaro Е, точно такава е smile emoticon Поработете във форум на всекидневник – по ще хванете декиш, госпожо.

никол данева Ето ви снимка, която не е колаж. Подпаленият човек е френски журналист. А наличието на снимки с насилие в телефоните им е факт. Граничарите са изпълнявали своя дълг. Откога това е патриотична партенка?

Снимка на никол данева.

никол данева И не ми е необходимо да се изявявам по форуми, май някой друг търси евтина популярност…

Zlatko Enev Уважаеми дами и господа, прекалено много ценя, ъъъъ, как се казваше, човешкото ви достойнство, за да влизам в спорове (току-виж сме поизгубили човешки облик, като гледам нивото на страстите). В замяна на това обаче с удоволстиве ще архивирам разговора ВИ (той НЕ е мой, подчертавам), та да могат наследниците някой ден да се дивят. Така де, всички сме чеда на историята си…

Zlatko Enev А Данчето си го бива, факт. Пасти да яде героят от Лайпциг! (Уууф, пепел ми на езика заядлив!)

- 18-10-2015|Златко

Малка спретната къщурка

с две липи отпред

Вътре старци си живуркат

Мòмче варди с пистолет…

- 18-10-2015|Златко

Абе, хора, да ви питам тук нещо, я дайте малко акъл. Стана три дена вече в къщата ми живее един такъв талибанец, а пък, гледам, с нож и вилица яде. Да не вземе така нещо, я с ножа, я с вилицата? Абе то аз си знам, че на страха очите големи, ама може ли човек в нещо да е сигурен в тоя свят объркан? Та, викам си, да ги питам хората, те са патили, знаят…

- 18-10-2015|Златко

По повод това тук по-долу текстче…

Сега, винаги съм си мислил, че човек трябва да има разбиране към (човешкия) страх. Ами не е лесна работа, това да му се противопоставиш, вярно. Всеки си има някакъв свой, това също е вярно.

Когато обаче хората започнат да се НАСИРАТ от страх – което все още си е човешка работа – а след това започнат и да правят философия от насирането, хм, ей тогава вече нещо не е наред.

Така де, все пак не бива да оставяме сфинктерите си да мислят вместо нас. Прекалено лесно се затварят, рефлексивна им работа…

Европа е превзета от бесове. България първа натисна спусъка – Memoria de futuro

„Проблемите на света не могат да бъдат решени

от скептици или циници,

чиито хоризонти са ограничени от очевидните реалности.

Нуждаем се от хора, способни да мечтаят за неща,

които никой не е виждал.“

Джон Кенеди

Снощи, когато научих новината, че български полицай е стрелял срещу нахлуващия отряд от 54 нелегални нарушители на българо-турската граница, изпитах надежда и дори гордост. Един български полицай не се поколеба да защити всички нас, поемайки огромен риск от повдигане на обвинения за неправомерни действия в последващото разследване и жертвайки собствената си безопасност. Оказвайки се почти сам с още двама свои колеги в района на незащитената граница, която между другото е и външна за ЕС, той изстреля първия куршум на Европа срещу нашествието на нелегални пришълци на Стария континент.

Главният секретар на МВР Георги Костов заяви: „В момента имаме задържани 54 нарушители – всички са мъже между 20 и 30 години, самоопределят се с афганистански произход и определено са в добра спортна форма“. От думите му стана ясно, че „групата от афганистанци е налитала на бой и е показвала агресивно отношение към тримата гранични полицаи.“

Наскоро унгарският премиер Виктор Орбан възкликна: „Мигрантите приличат по-скоро на армия, отколкото на хора, търсещи убежище“.

Но още преди него, в края на септември т.г., българският журналист Стойчо Керев формулира публично опасността: „Най-грандиозната измама и манипулация на либералните евромедии е наричана бежанска криза. По-смелите журналисти не крият истинските думи – завоевателна ислямистка война. Това е нова концепция за водене на бойни действия на чужда територия.“

Моля се Керев да не е прав.

Но каквото и да мислим днес, близкото бъдеще ще го потвърди или ще го отрече. При това – много, много скоро.

Днес обаче аз, като много мои сънародници, се гордея със смелостта на българския полицай Вълкан Хамбарлиев, чието име беше оповестено тази сутрин. Вътрешно дори се усмихнах. Защото старият тотем проговори. Вълкът на Дуло направи леко движение в националната памет.

И защото точно в навечерието на деня, в който Регионалният парламент в германския град Бремен прие закон, даващ разрешение на полицията да конфискува частни имоти за настаняване на бежанци, в навечерието на деня, в който евроатлантическото лоби в българския парламент прие за обнародване тихомълком и без никакъв медиен шум Закон за изменение и допълнение на Закона за убежището и бежанците (либерализиращ приемането и заселването на бежанците и техните семейства в България), в същия този ден българският граничен полицай не се поколеба да изпълни свещения си дълг – да защити границата на родината и българското население от нахлуването на нелегални чужди нашественици.

3 срещу 54.

Сериозна ситуация, нали?! Ситуация, изискваща смелост, решителност и хладнокръвие.

И най-вече – ясно съзнание. Непревзето от евроатлантическите бесове, в чиято власт днес се гърчи цяла Европа.

„Върховният комисариат за бежанците към ООН (ВКБООН) в България осъди остро случая със загиналия имигрант край Средец, който беше прострелян от граничен полицай“. Това заяви Борис Чеширков, говорител на ВКБООН пред БНР. И допълни: „Осъждаме това, че се е стигнало до смърт на човек от Афганистан, търсещ закрила, и че това се е случило, докато той се е опитвал да стигне до безопасността на България и да упражни своето универсално човешко право да потърси убежище. Призоваваме България разследването да бъде незабавно, задълбочено, прозрачно и независимо“.

?!

Разбирате ли за какво става въпрос?!

Сигурността на агресивните и в чудесна спортна форма нелегални пришълци, които нахлуват нощем без документи, през труднодосъпен терен, а не през определения и легален граничен пункт (а вече излезе и все още непотвърдена информация, че няколко от тях са членове на ИДИЛ), та сигурността на тези нашественици е по-важна за Европа и ООН от сигурността на българските граждани. По-важна е и от живота на самите гранични полицаи, които по логиката на ООН е трябвало да посрещнат с хляб и сол незаконно пресичащите границата афганистанци, и ако трябва самите те да загинат на браздата, но да опазят живота на нарушителите.

В съчетание с новините от Бремен, където полицията вече легално ще отнема частни имоти, за да настанява в тях „бежанци“, в съчетание и с новините от Стокхолм, където епископ-лесбийка предложи да се махнат кръстовете от църквите и да се обособят в тях молитвени помещения за мюсюлмани, това становище на ООН звучи „в реда на нещата“.

И показва недвусмислено едно:

Европа е превзета от бесове.

Европа е попаднала в капана на глобална мокра поръчка.

Европейското население е почти напълно неадекватно и не може да се защити от собствения си напълно неадекватен и напълно побеснял елит.

При нас, като периферия на периферията, процесите идват по-бавничко. Защото германският полицай например, би загинал на място, но не би се осмелил да стреля срещу отряда на нашествениците.

Значи, все пак има надежда за нас.

Не само ние, българите, но и още народи от Източна Европа (бидейки периферия на Западния център) все още пазят здрави автономни „островчета“ в съзнанието си, където инстинктивно са скрили от враждебните чужди очи корените на своята идентичност и охраняват унаследените си представи за чест, достойнство, човечност, народ и отечество. Ние също сме от тези народи. Нещо повече – шансът ни е именно в това – че сме периферия на периферията. И въпреки че българската управляваща каста действа в режим на пълно подчинение спрямо началниците си от ЕС и САЩ, и въпреки че тя се страхува да защити националните ни интереси, както ги защитават други източноевропейски лидери, няма как да се угаси „туй, що не гасне“ – дори да го премахнат от учебниците по литература (за което вчера отново се разбързаха образователните „експерти“).

Разбира се, рекациите на управляващите, като се почне от държавния глава и се мине през цялата политическа каста, бяха смехотворни. За Плевнелиев инцидентът е „нелеп“ и „трагедия“. Милият, той не можа да преживее смъртта на нелегалния мигрант по начина, по който преживява (т.е. без усилие) бавното убиване на цял народ. Неговия народ. За да опази мигрантите, той упорито отказва да свика Консултативния съвет по национална сигурност. Партийните активисти цял ден мънкат и не им се разбира какво говорят, за да не разгневят началниците от ЕС. Внимават да не раздразнят и Турция, която предвидливо пропусна отряда от младите афганистанци точно по времето на срещата на европейските лидери в Брюксел и показа на практика какво ще се случи, ако разхлаби граничния контрол. Резултатът – ЕС се обяви за либерализация на визовия режим за Турция и за ускоряване на преговорите по приемането й в ЕС. На медиите пък беше спусната спешно опорната точка, че изведнъж като с магическа пръчка профилът на бежанците се е променил и от сирийци те се превърнали в афганистанци в разцвета на младостта си и в перфектна физическа форма.

Но все пак, както стана въпрос и по-горе, няма как да се угаси „туй, що не гасне“, въпреки безсрамната публична манипулация. Няма как да се угаси то и въпреки апокалиптично-безнадеждната диагноза на един от най-добрите и четени опозиционни анализатори, на когото възлагат надежди много хора, останали в будно съзнание и искащи да чуят истината – доц. Иво Христов, който вчера за пореден път заяви шокиращо, влизайки отново в ролята на тъмен бард: „Страната ни е изправена пред драматичен колапс. Само че типично по български, този колапс става тихо, бавно. Ние потъваме в едно блато на посредственост, бълбукайки доволно, и постепенно умираме. Това, което се представя като енергично гражданско движение, не е нищо друго освен издигащите се мехурчета на гниенето на един организъм. (…) Тъй като ние сме периферия със силна геополитическа зависимост, нищо в България не може да се промени коренно, без да се промени нейният геополитически статут. Аз поне в близките години не я виждам тази промяна.“

Не, Иво! Не!

Ако ти си мехурче от гниещия национален организъм, то онзи полицай, който тази нощ е защитил българската граница и всички нас, какъвто и да е, и да не е герой, не е и мехурче от разлагаща се национална плът. И слава Богу, все още има немалко българи, които пазят в паметта си понятия като чест и мъжество.

Разлага се Европа, а не България, приятели!

Европа фатално се разлага отвътре, въпреки красивата си опаковка отвън. Да, нас ни разрушиха отвън, измъчиха и отвътре националната ни душа, но там, в дълбоките й дипли, ядката ни все още е здрава. Все още повечето от нас са от изчезващия вид на обикновените, нормални хора. Все още съзнанието ни не е прекършено, въпреки че сме една от най-беззащитните пешки на голямата геополитическа дъска.

Всъщност, точно в това е и нашият шанс.

Затова – не слушайте демобилизиращите, обидни и цинични слова, които ви превръщат в дезертьори от битката за собствения ви живот, от битката за общия ни живот. Целта е да повярвате, че нищо не зависи от вас. И да умирате бавно и доброволно, като мехурчета от гниеща плът, с любезното съдействие на интелектуалния ни елит, който, неспособен да създава идеологии и да излъчва визионери, е вдигнал безразлично и високомерно бялото знаме, убеждавайки ни, че всичко е загубено.

Както каза доц. Николай Гочев преди няколко дни – време е за идеология:

„Така че на онези от нас, които ги е грижа за страната им, предстои да се съсредоточат и да предложат идея за бъдещето й, което значи също – за нея самата. Такъв проект засега не може да разчита на финансиране, тъй като той няма за цел никаква печалба. Той трябва да произведе мисъл, която ще събере разпръсващите се във всякакви посоки хора, които все още, и то с голяма болка, си спомнят, че някога са били заедно. Първото, което предлагам на всички, които имат достъп до телевизия, вестници и социални мрежи – спрете да злословите срещу народа си. Той за нищо не ви е виновен. А и нямате полза от това. Никой няма да стане по-умен, по-благовъзпитан или по-уважаван от това, че охулва близките и унизените, а прославя далечните и овластените.“

Тъй че ако неизбежно ще се мре, както прогнозира доц. Иво Христов, то все още има живи българи, които предпочитат да го направят, развявайки националния трибагреник, а не махайки безнадеждно бялото знаме на пораженческия дух и самоубийствения нихилизъм.

„Нищо не е изгубено, докато не е изгубено всичко“ – ще повторя за пореден път думите на италианския писател Курцио Малапарте.

Може би Европа я очакват трудни времена. Може би и България я очакват още по-трудни времена. Процесите са твърде напреднали, за съжаление. Но все пак – не забравяйте, че когато Европа реши да отнема домовете на европейците, за да ги дава на нашествениците, в България беше изстрелян първият куршум срещу тях.

И това, повярвайте, е начало.

Мъничко наистина. Но е начало.

- 18-10-2015|Златко

А инак дамата е кипра, не отричаме!

- 18-10-2015|проф. Боян Дуранкев

Дошъл е таен нарушител на границата. Дошъл е не на граничен пункт, а се промъква през стената. Всяка държава трябва да защитата гражданите си от чужди нашественици по този начин.

- 18-10-2015|Златко

И, викам, да си питам аз отново, като съм я почнал днеска:

Абе, хора, кога станахме европейци, кога ни побеляха задниците бе? Довчера сами подсмърчахме пред оградите, днес вече напираме да ги издигаме, пък и се перчим, че и акъли даваме (гледам, една „либерално мислеща дама“ тук предлага Европа да била издигнела електронни дувари като у Израелско, това щяло да ѝ реши проблемите). Вярно е казал Алеко, „Пази боже, сляпо да прогледа!“

А инак, нищо против един (мисловен) експеримент с издигането на огради, ама какво ще кажете да го проведем не от софийска, ами, примерно от дрезденска или от лайпцигска гледна точка? Щото в такъв случай, уверявам ви, оградите ще се издигат не на българо-турската, ами на австро-унгарската и други подобни граници. И, ако попитате някой от хората, които поддържат тукашната „Пегида“, каква точно е разликата между българи и сирийци, то повечето най-вероятно ще ви отговорят, „Ба, разлика! Едни и същи лàйна!“

Та се питам де, докато си ги мисля всички тия неща, дали ще им е нужен на моите сънародници някакъв мощен отрезвителен душ – примерно, изпадане от Европейския съюз, загуба на статуса на европейци и тям подобни работи – или може би по някое време ще се осъзнаят ей тъй, от само себе си…

Гладната кокошка нали знаете какво била сънувала?

- 18-10-2015|ддадаад

Наистина добра статия! Поздрави!

- 19-10-2015|Дафинка Добрева

„Така че на онези от нас, които ги е грижа за страната им, предстои да се съсредоточат и да предложат идея за бъдещето ѝ, което значи също – за нея самата. Такъв проект засега не може да разчита на финансиране, тъй като той няма за цел никаква печалба. Той трябва да произведе мисъл, която ще събере разпръсващите се във всякакви посоки хора, които все още, и то с голяма болка, си спомнят, че някога са били заедно. Първото, което предлагам на всички, които имат достъп до телевизия, вестници и социални мрежи – спрете да злословите срещу народа си. Той за нищо не ви е виновен. А и нямате полза от това. Никой няма да стане по-умен, по-благовъзпитан или по-уважаван от това, че охулва близките и унизените, а прославя далечните и овластените.“

За бежанската криза, националните егоизми, лидерството

Автор(и): Албена Бъчварова, проф. Анна Кръстева

Интервю на Албена Бъчварова от „Клуб Z“

с проф. Анна Кръстева, НБУ

Бежански кризи е имало и преди. Защо светът и в частност Европа се оказаха неподготвени за тази криза, проф. Кръстева?

Уникалността на настоящата криза е във взривоопасния микс на няколко войни: хуманитарната война на Запада срещу Асад, студената война между Русия и Запада, гражданската война между Асад и опозицията; „война на цивилизациите“, както я наричат някои, между Ислямска държава и всички останали… Перфектно трагична илюстрация на описаната от Хобс ситуация „война на всички срещу всички“ Парадоксалното понятие „хуманитарна война“ беше изковано последното десетилетие за интервенциите на Запада срещу диктаторски и потиснически режими. Примерите със Саддам Хюсеин, Муамар Кадафи са още парещи. Сирия – като скачени съдове с Украйна – изостри отношенията между САЩ и Русия. Гражданската война е поредната трагична илюстрация на избледняване границата между добри и лоши: опозицията срещу Асад е толкова раздробена, разнопосочна и противоречива колкото целият сирийски възел: от 500-те милиона, инвестирани от САЩ за военното ѝ обучение и подкрепа, са останали една шепа бойци, които реално да се бият срещу Асад. Категорично не приемам определението „война на цивилизациите“ за Ислямска държава, защото това е война на варварството срещу цивилизацията: от разрушаване на безценни паметници на културното наследство до зрелищната YouTube театралност на обезглавяванията.

Кой да разсече Гордиевият възел? В епохата на дроните няма място за герои, толкова по-нужда е стратегия. Стратегическо мислене би започнало разплитането на Гордиевrs възел чрезтрансформирането на стихийния конфликт на всички срещу всички в структуриран конфликт. Възобновяването разговорите между САЩ и Русия – дори на фона от залпове – е първа плаха стъпка в тази посока.

Геополитическият възел а тясно преплетен и с цяло кълбо други аспекти: хуманитарен, информационно-комуникационен, евро-политически, секуритарен.

Хуманитарният аспект е ключов: безпрецедентните 250 000 цивилни жертви. Медиите непрестанно броят бежанците, достигащи до европейските граници, но систематично забравят тази ужасяваща статистика от четвърт милион убити в самата Сирия, на милиони разселени вътре в страната, на 4-те милиона в бежанските лагери в Турция, Ливан, Йордания. А именно тази мрачна статистика е ключова за разбиране защо толкова милиони поемат по рискованите пътища на бягството.

Липсата на ясни и убедителни отговори на въпросите – Защо сега? Защо Европа? – подхранва всякакви конспиративни и апокалиптични теории. Този информационно-комуникационен дефицит, незапълван от политици и медии, носи отговорност за създаването и подхранването на страхове и тревоги.

Защо източноевропейските държави и техните общества реагират по този начин – без съчувствие, без състрадание, отчуждено и грубо? Има някакво неправилно интерпретиране на техните реакции, вменяване на вина или подобно поведение задава неприятни тенденции?

Първата причина е начинът, по който нашите елити ни „продадоха“ членството в ЕС – като еврофондове, като карта в клуба на богатите, не като общност със споделени отговорности и ангажименти. Втората е, че поради комунистическата затвореност имаме по-малък социален и културен опит за управление на глобални културни различия. Орбан е от Източна Европа, но не е цяла Източна Европа. А и не трябва да забравяме, че само преди четвърт век Западните Балкани произведоха най-голямата бежанска вълна на европейския континент след Втората световна война. А малко преди тях, с изселването на 350 000 български турци ние бяхме произвели най-голямата принудителна миграция в Европа за последния половин век

Основателни ли са страховете на българите – „не ги искаме“, „те са заплаха за нас“, „няма пари за нас, а за тях ли…“ Как могат да бъдат преодолени подобен тип аргументи?

Чувам един парадоксален псевдоисторически аргумент: понеже сме били и под комунистическо, и под османско господство не може да се иска да проявяваме солидарност като Западна Европа, на която са били спестени тези исторически унижения. Тези дни германски кмет каза, че предпочита сирийски бежанци пред българските и румънските имигранти в града си. Найджел Фарадж направи политическа кариера с несимпатията си спрямо нас. Както основателно очакваме и искаме да ни приемат, така многобройни българи се отнасяме отворено и солидарно към бежанците.

Въпросът ви има и една съвсем конкретна страна – „няма пари за нас, та за тях ли…“, на която политиците дължат отчетност, а медиите – публична видимост. България получава значителни средства от ЕК и за охрана на границите, и за прием и интеграция на бежанци. Тя получаваше значителни средства и преди да започне кризата и така и не разбрахме къде потънаха те, за да бъдат институциите толкова неподготвени, неадекватни и безпомощни в началото на кризата. Не само на бежанците, а на себе си като критични граждани дължим непрестанен натиск върху институциите за публична отчетност за какво и с какви резултати се харчат парите на европейските данъкоплатци.

Квотният принцип, въведен от ЕС решение ли е на проблема според Вас? Как виждате прилагането му на практика?

Капка в морето. Като си помислим само за политическото време и енергия, които бяха инвестирани за критикуване, за неприемане от много и приемане от други на 40 000 бежанци – една десета от над 400 000, влезли в ЕС от началото на 2015г. 120 000 също няма да решат радикално проблема. Независимо от това, квотният принцип е важен най-вече с политическото си послание за необходимостта от споделена отговорност. Невъзможно е цялата тежест да се носи или от страните-входове (Италия, Гърция, отскоро и Унгария, ние също искам да ни слагат в тази категория), или от страните-дестинации (Германия, Швеция).

Казахте наскоро, че бежанската криза е тест за лидерството в Европа. Има ли издържали теста? Дори и германската канцлерка Ангела Меркел, която доскоро беше давана за пример за решителност, изглежда разколебана, а позицията на Германия противоречива? Има ли криза на лидерството в Европа?

Наистина лидерството в Европа днес преминава през един основен тест. До вчера измерителите бяха икономически – ръст, безработица, иновации… Днес иновациите трябва да се намерят в управлението на бежанската криза. Целият свят и цяла Европа Ангела Меркел гледа. Това, което някои интерпретират като нерешителност и противоречивост, е израз на политически реализъм. Да си припомним Гърция: Меркел/Германия беше на-суровият критик на експериментите на Ципрас/Варуфакис, но именно Меркел/Германия дадоха най-силно рамо за пакета, който удържа Гърция в еврозоната. Меркел заяви, че Германия има икономически и управленски капацитет за поемане на голям бежански поток, но не е обещавала, че може да посрещне и интегрира цялата световна имиграция.

Лицемерна ли е Европа спрямо бежанците, как гледате на обвиненията в двойни стандарти? Какво се случва с проповядваните от нея универсални ценности? Има ли разколебаване в тях?

Кризата свари неподготвени и политици, и медии, всеки взе да се упражнява в коментари по миграционна тематика, което създаде такъв хаос, от който хората съвсем се объркаха. Да внесем поне едно съществено разграничение, защото то отправя към фундаментално различен тип мигранти и съвсем различен вид миграционна политика. Различните стандарти се отнасят до различен тип мигранти. Международното право защитава бежанците, които бягат от войни и преследване. Честите обвинения, че някои бежанци имали пари, за да плащат на трафиканти, ерго, не са бежанци, са напълно безпредметни, защото войната прогонва лекари, така както и безработни, адвокати и информатици, както сервитьори и монтьори. Европейските държави сме подписали Женевската конвенция и сме приели, че всички търсещи убежище имат право на закрила, докато трае процедурата за бежански статут. Икономическите имигранти също имат право да търсят по-добър живот, но тяхната ситуация не е нито спешна, нито хуманитарна, те се обект не на бежанска, а на миграционна политика. Както те имат право да търсят по-достоен живот, така и държавите имат право да регулират достъпа до територията си на икономически мигранти в съответствие с потребностите на пазара на труда, капацитета на социалната, образователната и други системи. Ал Джазира, която непрестанно върти изказването на Ангела Меркел за капацитета на Германия да приеме потока бежанци, е преднамерено „загубване в превода“ между бежанци и икономически мигранти.

Какъв е пътят пред Европа по отношение на бежанците – тя сякаш се лута между сантименталността и ксенофобията? Приемате ли гледната точка, че пред нея едва ли не няма полезен ход?

Не бих нарекла сантименталност спазването на човешките права. Те са дълбоко вкоренени в европейската идентичност, както ярки примери за солидарност – в българската историческа памет. По-богати ли сме били, когато сме отворили врати за арменците и белогвардейците? По-малко страшно ли е било да се изправим пред смъртоносната нацистка машина, за да спасим евреите от България? А колко горди се чувстваме днес с предците си. Нека дадем шанс на нашите деца и внуци да се гордеят с нас.

Полезен ход винаги има, кризата така ескалира, че са спешно необходими множество, но тук ще посоча един – хуманитарните коридори.

Хуманитарният коридор е процедура, която би позволила дистанционно да се кандидатства и получава бежански статут, така че да се влиза законно и сигурно в страната на убежище. Това би намалило човешкия натиск по границите, би спасило много човешки животи. Хуманитарните коридори са най-ефикасният начин за избягване на новите хищници – трафикантите.

Как гледате на мрачните прогнози, че бежанският проблем ще е повратна точка – той ще доведе до края на Европа в сегашния ѝ вид?

Промени безспорно ще има и те ще са в две посоки: по отношение на редица европейски политики, както и възраждането на националните егоизми. Дъблин се ревизира в крачка още от началото на кризата: бежанците не биват масово връщан нито в България, нито в Гърция, където те първоначално са влезли. За момента се използват резервите за ревизия на Шенген, заложени в самия Шенген: споразумението позволява да се възстановява контролът върху границите в изключителни ситуации. Настоящата очевидно попада в тази категория. Все повече се върви към диференциран достъп до свободно движение в Шенген: то да е достъпно само за граждани на страните-членки, но не и за граждани на трети страни. Фронтекс все повече става агенция-фар и ще разполага с все повече средства, пълномощия и отговорности. Мениджмънтът на границите, управлението на бежанските потоци, миграционната политика ще стават все по-интегрална част от публичното пространство – от университетски програми до медиен интерес и топ приоритет в политическия дневен ред.

Националните егоизми стават все по-отчетливи: кризата е и глобална, и общоевропейска, но Унгария и други страни считат, че отговорите трябва да са национални.

Как националните егоизми да бъдат удържани в рамките на споделените отговорности – ЕС все още търси решение между санкциите и договореностите.

Защо мощна държава като САЩ се оказа доста дистанцирана от проблема?

Права сте в имплицитната критика, която се съдържа във въпроса ви. САЩ дължат на световната демократична общественост по-активно ангажиране със сирийската криза в поне четири насоки. Първата е решаваща: само САЩ като световен лидер може да даде решителен тласък на превръщането на хаотичния в структуриран конфликт. Управлението на конфликти е виртуозно политическо изкуство, където рядко има тотални победи, ясни победители и победени. Висш политически майсторлък е да приоритизираш конфликтите, да отвържеш или завържеш един конфликт за друг – Сирия спрямо Украйна, Турция спрямо кюрдите – да правиш коалиции, които, дори да не решат всички проблеми, да направят пробиви, които да отворят пътя към демилитаризация. Много грешки бяха допуснати – и по отношение военната подкрепа на опозицията, която или не успява ефикасно да се противопостави на Асад, или направо преминава към Ислямска държави или други радикални групировки, и по отношение на пропуснати възможности за намиране на политическо, не военно решаване на конфликта, за което пишат напоследък западни медии. Насочването на острието към Ислямска държава като първи приоритет е път и към укрепване ролята на световен лидер.

Втората насока на активизиране ролята на САЩ би трябвало да бъде по отношение поемане част от огромния бежански поток, за което страната има безспорни ресурси – и икономически, и като територия, и като исторически опит за управление на културни различия. Третата насока е по-тясното сътрудничество и координация с Европа, за да не се чувства ЕС спрямо САЩ както малките гръцки острови спрямо Западна Европа – тесни, пренаселени, не достатъчно богати, за да се справят сами с предизвикателства, които не са създали сами. Четвъртата насока е да се окаже по-категоричен натиск върху свръхбогатите арабски държави – съюзници на САЩ, които имат и ресурси, и отговорности за омиротворяване и стабилизиране на региона.

Трябва ли да свикваме с мисълта, че тази бежанска криза не е инцидент, изключение, а част от тенденция, която някои даже нарекоха Великото преселение на народите?

Парадоксално, но и едното, и другото. Бежанските кризи, като правило, се разгръщат на вълни, и очакванията са и тази да се уталожи средносрочно. Толкова силни са днешните ни представи за Европа като притегателен център за имиграция, че сме склонни да подценяваме колко скоро нашият континент е бил масов източник на емиграция. Само за 1820 – 1920 г. 55 милиона европейци напускат Европа. В този период Европа бие всички исторически и световни рекорди, като изпраща в емиграция най-многобройните потоци мигранти за всички времена. От 500 милиона население на ЕС по-малко от 10% са родени в друга страна. Бъдещото „великото преселение на народите“ все още не е непосредствено на хоризонта. Миналото велико преселение на народите е огромна историческа промяна, довела и до съвсем симпатични резултати като собствения ни генезис от микса на евразийските прабългари и балканските славяни.

Първончална публикация в списание „Кlub Z

Анна Кръстева е професор в Департамента по политически науки на НБУ, ръководител на Центъра за миграционни изследвания и доктор хонорис кауза на Университета Лил, Франция.

Коментари (1)

- 20-10-2015|Pitashtia

Проблемът няма друго решение освен да се реши на място, но ЕС не е държава, а хлабав съюз от егоисти, които ще бъдат наказани за неспособността си да се организират и защитават общите си интереси в Старият свят. Ако ЕС беше ЕСЩ, тоест държава, проблемът просто нямаше да възникне защото би респектирал както Русия, така и САЩ, които са главният виновник за хаоса, така и страните от Близкият Изток. ЕС е най-голямата икономика, но само с икономика и пари проблемите не се решават. Впрочем когато в Европа се водеха религиозни войни защо извънземните хладнокръвно наблюдаваха? Защо Европа или САЩ да са длъжни да се месят когато някъде се избиват от простотия и фанатизъм. Защо като са толкова морални и са им скъпи човешките права, търгуват със страни където те не се спазват и имат за съюзници монархиите от залива? Нито дума за двойният стандарт в статията, а става въпроспза измислени от бившите колонизатори държави и за перманентно вмешателство на великите сили във вътрешните работи на когото могат. Например тайните служби на Великобритания и САЩ свалиха законно избран, легитимен управник в Иран и сложиха марионетка -шаха, който напълни затворите със свои противници и в резултат имаме откачен аятолах начело на Иран. Да давам ли още примери от сорта?

Сбогуване с Токио

Автор(и): Петър Чолаков

Септември. Текат дните на японската култура в България… По топлия асфалт, с който е застлан дворът на училището, срещу което живея, скоро ще затупуркат крачета. Звънците ще запеят с тревожно вибрато. Стотици гласчета ще хармонизират с шеги и закачки, заливайки коридорите… Вратите на класните стаи ще хлопнат тържествено и малко страховито, като затворен капан. Ще настъпи крехка тишина. Учителите ще се възцарят отново на своите тронове, а мълчанието на усърдните ще поднови вечния палав дуел с пулсиращия тътен на футболната топка и виковете на играещите калпазани… Някъде, по-късно, ще се обади и пианото. Хорът ще започне своите репетиции, докато в короната на умореното, старо дърво, приютило в сянката си масата за тенис, се борят влюбени врабчета…

Училището, в което живея. Спомням си думите на един от моите професори в Англия. Когато разговаряше с нас за възможностите да запишем докторантура и перспективите на академичната кариера, той сподели, че студентските му години са били щастливи, а романтичната носталгия по тях толкова силна, че неусетно се предал на желанието да остане завинаги в аудиториите на университета. Мисля, че това е вярно за всички, независимо от образователното стъпало, които са признали пред себе си, че да споделят знанията си, като в същото време не спират никога сами да се учат, е тяхно призвание… Вярвам, че съм от тези хора. Разбрах го още през първите дни на осемте години стаж на университетски преподавател… И нека побързам да кажа на сприхавите и циничните, че този разказ не е арогантен, нескопосан опит за самохвалство или призив за съчувствие. Това е история за една мечта, за пътищата и хоризонтите, които открехва огънят на знанието; за причудливите, специфично нашенски начини, по които те ненадейно се сгромолясват под носа ти. Разказ за несъстояла се специализация в столицата на Страната на изгряващото слънце.

Защо Япония?

По лесно е да се отговори на въпроса „защо не?“. През 80-те години на миналия век, когато бях хлапе, Япония беше от малкото, несоциалистически страни, чиято култура си проправяше път до нас. Всъщност, с основание може да се говори дори за японска мода в България през този период. Образът на далечната, екзотична страна беше също така загадъчен и магнетичен в изкуството на други държави, до което имахме достъп, както и в нашите собствени, български творения. По телевизията гледахме епизодите на историческия епос „Шогун“ (1980 г.) с участието на Р. Чембърлейн, Т. Мифуне и Й. Шамада (екранизация на известния роман на Дж. Клавел от 1975 г.). В „Баш майсторът началник“ (1983 г.), Ясенчо – синът на научния работник Робеспиер Гълъбов (Ю. Яковлев) беше ‘осъден’ да зубри чинно японски в стаята си, докато другаря Лелин (баш майсторът, изигран от К. Господинов) оплиташе него и съпругата му в комбинациите си, примамвайки ги тайно да ‘инвестират’ в съществуващ на хартия луксозен апартамент. Несъмнено, но останало незабелязано тогава от мен зловещо пророчество за ядовете и перипетиите, пред които щеше да ме изправи кандидатстването за моята бъдеща специализация, се съдържаше в „Маневри на петия етаж“ (1985 г.). За тези, които не знаят – това е класическа история за трима колеги: Петър (В. Кънев), Дантон (Ст. Данаилов) и Андрей (Ант. Радичев), които влизат в ожесточена схватка, за да спечелят бленуваната командировка в Япония… Само че, в моя случай, проблемите, както ще видим, дойдоха не от другите претенденти, за които мога да кажа само най-добри думи, а от администраторите на конкурса… Не на последно място, през 1995 г., в „Брак в чужбина“, НЛО изпяха следния дълбок, философски текст, оставил, без съмнение, трайни дири в моето младежко съзнание:

Мъничка японка ще си взема

всичко в моя дом ще е „Hitachi“,

ще натрупам много, много йени,

повечко работят там обаче.

По-късно, като студент в Англия бях близък приятел с колегата политолог и служител в администрацията в Токио – Томохико сан. Спомням си как Томо, този респектиращ човек, който тогава беше председател на японското общество в университета, ни срази и разсмя едновременно, когато веднъж се спря на улицата и започна със сериозно изражение да мяука, за да привлече вниманието на едно малко коте, защото, оправда се бързо той, било „kawaii“ („сладичко“)… При следващ случай, когато с друг приятел позирахме за снимка, Томо с небрежна усмивка разсея недоверието, което си позволих да изразя към неговите фотографски умения при вида на миниатюрната му камера, като махна с ръка и каза: „Don’t worry, I am Japanese!“… Но, може би, най-силно мечтата да посетя далечната източна страна е запалил в мен с разказите си моят дядо Петър, на когото, разбира се, съм кръстен. Един от най-близките до сърцето ми хора, този висок, „тъмен балкански субект“, както закачливо го наричаха приятелите му, беше пътешествал много по света. От Япония, нашият патриарх беше донесъл редица ‘артефакти’ – доказателства за неговото пребиваване там, които пазим и до днес (като комплект малки чинийки, украсени с традиционни, японски сцени и поставка за слушалката на телефон, снабдена със специален навиващ се механизъм, от която звучи музика, за да утешава чакащия обаждането)…

Но аз се много се отклоних … Време е вече да „хвана бика за рогата“ и да разкажа за

Стипендиите-фантоми

През декември 2014 г. реших да кандидатствам за следдипломна специализация в Япония за „преподаватели и изследователи, притежаващи образователната и научната степен „доктор“. Конкурсът беше обявен от Министерството на образованието и науката (МОН). Престижната стипендия беше базирана на споразумение между Japan Society for the Promotion of Science (JSPS) и МОН. Първото условие беше кандидатите да имат покана от преподавател в Япония, който иска да работи с тях. Няма да описвам, колко е трудно да се получи такъв документ… Темата на проекта ми беше „Украинската криза и нейното въздействие върху България“ (това може да изглежда странно, но, по исторически причини, в Япония има водещи специалисти, които се занимават с политическите системи на Русия, както и на страните-наследнички на бившия СССР, като цяло). След дълга кореспонденция, получих покана от професор (ще премълча името му) във Факултета по право на University of Tokyo (според повечето класации, най-силният университет в Япония) – световноизвестен изследовател на интересуващия ме регион и проблематика. Освен работата върху посочения проект, по предложение на японския професор, трябваше да изнеса поредица от лекции в University of Tokyo и Slavic-Eurasian Research Centre (SRC), Hokkaido University. Лекционният курс, който разработих – Political Institutions and Ethnic Conflicts in Bulgaria, беше базиран на материалите за втората ми книга (на английски език), която в момента завършвам. Поканата беше за срок от шест месеца. Най-много ме насърчи и вдъхна увереност самият професор, според когото моите изследвания биха представлявали определен интерес за японските учени, тъй като за разлика от, например, политическите системи и институции на страните от бившата СФРЮ, за етническите конфликти в България има малко информация в Япония.

Накратко, без да описвам различните етапи на конкурса, комисията в МОН предложи три стипендии, номинирайки за тях: Н. Минчева, доцент в Катедра „Химия“ на МГУ „Св. Иван Рилски“; д-р И. Кехайов, неврохирург, главен асистент в Медицинския университет, Пловдив; третият бях аз. Всеки от нас имаше възможност за тримесечна специализация. Съобразно с условията на конкурса, номинираните следваше да подадем документи на английски език, въз основа на което кандидатурите ни да бъдат потвърдени в Япония от JSPS (след като участникът е стигнал до тази фаза шансът е много голям). По съвет на експерта в МОН, ние започнахме да подготвяме документите (основният беше кратък формуляр от 2-3 страници), да ‘проучваме’ самолетни билети и да планираме, с точност до ден, престоя си в Япония… Три месеца не са шест, но, нужно ли е да казвам, аз бях въодушевен. Въпреки това, от суеверие, не бързах да споделя с близките и приятелите си за пътуването…

И така дойде един подранил Разпети петък, който за нас, номинираните беше през февруари 2015 г. Свързаха се с кратък e-mail от министерството. Съобщиха, че не могат да изпратят кандидатурите ни в Япония, защото JSPS е прекратило едностранно споразумението с МОН… Едва ли е нужно да описвам разочарованието, както и съмнението, което с другите номинирани изразихме относно това внезапно развитие… Изпратихме запитване до JSPS, откъдето потвърдиха, че споразумението действително е прекратено по финансови причини… След направената от мен и другите кандидати проверка, обаче се оказа че по всяка вероятност това е станало още през лятото на 2014 г., много преди обявяването на конкурса в България… С други думи МОН, изглежда, е обявило конкурс за несъществуващи стипендии!

Опитите ми да поискам повече информация и обяснение от министерството удариха на камък… Като ultima ratio се срещнах с културното аташе на Япония в България, г-жа М. Токумицу. Разговаряхме близо час. В резюме, г-жа Токумицу, която говори превъзходно български, посочи, че е запозната със случая, но тъй като въпросното споразумение касае отношения между МОН и JSPS, посолството не може да се намеси. Нямаше как да ѝ разкажа достатъчно за пропуснатите възможности. Останах безмълвен за това, че за мен – чужденеца (gaijin), Токио и нейната родина далеч не са само високите технологии, олицетворени в пронизващите въздуха влакове-стрели (shinkansen), бойните изкуства, по които се увличам от дете, японските вишни (sakura), изпъстрената с флажолети и мистика пиеса за класическа китара на Т. Такемицу All in Twilight или композициите на пианистката М. Като, смесващи пленително японските и гръцките ладове, които мога в продължение на часове да слушам в YouTube…

Докато работя върху този разказ, почерпен от самия живот, в който такива Чеховски сюжети никога не липсват, вдигам очи към прозореца и поглеждам към училището… Част от жълтата метална ограда се е разтворила, за да пропусне огромен камион цистерна, който междувременно е пропълзял в двора. Няколко работници от чистотата се суетят около него, събирайки полюшваните от вятъра хартии, както и падналите клони и листа. Друг човек е стиснал здраво маркуча… Силната струя се блъска в асфалта. Пяната се разлива като шампанско навсякъде. Червените стопове на камиона са втренчени в мен. Струва ми се, параноично, че гледат насмешливо и лакомо… Не мога да се сдържам повече. Без да искам устните ми се разтварят в усмивка.

Петър Чолаков е главен асистент по политически конфликти в Института за изследване на обществата и знанието – БАН и хоноруван лектор/асистент в УНСС. Роден е през 1978 г. в София, където завършва НГДЕК „Константин-Кирил Философ“. Магистър по политология – външна политика и национална сигурност (СУ „Св. Климент Охридски“, 2002 г.); магистър по политическа философия – идеята за толерантността (University of York, Великобритания, 2003 г., стипендиант на Chevening/OSI); доктор по политология (СУ „Св. Климент Охридски“, 2009 г.). Специализира в областта на „Демокрацията и публичната политика в ЕС“ в London School of Economics (2003 г., Hansard/Chevening Scholar). Работи като стажант в BBC, Westminster Political Research Unit, Лондон (2003 г.) и като стажант-юрист в „Action against Discrimination“ Unit, DG Employment, the European Commission (2009 – 2010). Член е на European Society for the History of Political Thought. Д-р Чолаков е автор на редица научни статии, публицистика и преводи. Научните му интереси са в сферата на анализа на етнополитическите конфликти и политическите институции в България и ЕС, както и историята на политическата мисъл.

Портретът на Дичо Лесов

Автор(и): Кристин Димитрова

Дичо Лесов беше пенсионер и живееше във Фейсбук. Преди осем години, когато на пестеливо учрежденско тържество колективът му поднесе китайски часовник и ножичка за пури, Лесов въздъхна, просълзи се, благодари им за дългите години на колегиално сътрудничество и за пръв път разбра, че ще му е приятно да се раздели завинаги с тези гадове. Лесов никога не беше пушил нещо друго освен цигари, а напоследък и тях ги беше оставил. Какво тогава означаваха тези талисмани на изпроводяк?

В подаръка имаше някаква перфидна омраза, скрита зад неръждаемия гръб на часовника. Как точно можеше да му е полезна една ножичка за пури – псевдолуксозен и напълно излишен атрибут, който приличаше по-скоро на гилотина за пръсти? И какво беше в случая предназначението ѝ? Да му напомня, че пурите, към които той никога не посегна, докато още можеше, сега вече щяха да бъдат отвъд пенсионните му възможности? И в крайна сметка ножицата си е ножица, пък ако ще и за лули да е. Тя реже. Часовникът ще отброява оставащите часове и минути от затихващото му социално присъствие, а ножичката ще го чака накрая. В този момент Лесов бе вдигнал просълзените си очи към Деведжиев и погледът му се удари в неговия.

– Със здраве да си ги ползваш! – извика колегата, вечният му съперник от отсрещното бюро, който бе имал благоразумието да се роди три години по-късно. Пожеланието излетя от устата му леко забързано и несъразмерно силно, но това бяха разлики, които само Лесов, благодарение на дългата си практика, можеше да отчете. Всички вдигнаха чаши и пиха с облекчение, защото с тази цел бяха и дошли.

Церемонията по пенсионирането е генерална репетиция за панихидата, помисли си Лесов и в този момент една негова бъдеща бивша колежка увековечи сбирката с електронно фотоапаратче.

Лесов си окачи своята снимка от събитието – с чаша вино в едната ръка и ножичка за пури в другата – у дома на стената. Зад него всичките му колеги бяха излезли с червени очи. Снимката стоеше там, вляво от монитора, за да му напомня, че мястото, откъдето се бе спасил, не беше хубаво място. Беше лицемерно свърталище на зли хора, принудени от обстоятелствата да си казват „Добър ден“ всяка сутрин. През първите месеци след пенсионирането Лесов често-често поглеждаше към снимката, за да си припомни от какво се е отървал. И отново се просълзяваше.

Напоследък обаче снимката проявяваше и други свойства. Беше започнала да младее, да се налива с живот. Лесов си беше възстановил навика да се взира в нея, когато си мислеше, че мисли нещо. Раменете му там през годините се бяха пълнили със сила, а очите – с енергия. По сведения, непотвърдени от огледалото, Лесов можеше да прецени, че е интересен мъж, защото ако човекът на стената бе той, то всички тези качества си ги имаше в него.

И все пак на снимката вече не можеше да ѝ се има досегашното доверие. Мъжът на нея се беше отделил от първообраза си. Чуждееше се. Младееше. Перчеше се с лъскавата си ножица за пури. Малко му оставаше да се обърне към празнуващата червеноока тълпа зад гърба му и да вдигне наздравица. И дори гледаше някак покровителствено, а това беше поглед, който Лесов с течение на годините се научи да разпознава.

Лесов побутна тридесет и девет инчовия си монитор, за да скрие снимката, което изискваше усилие от особен характер. Заобиколи масата, на която стоеше компютърния му пулт, и заклати наляво-надясно екрана, заедно с всички впити в отверстията му кабели, докато основата му се отмести. Мониторът беше подарък от внучка му, която живееше в Дюселдорф. Лесов редовно преравяше профила ѝ и разглеждаше с любопитство селфитата ѝ с дюселдорфския ѝ приятел. Той имаше дюселдорфско име и дюселдорфско изражение, и внучката беше започнала да придобива същото. Лесов много я обичаше, но вече не беше сигурен кого обича. Косата ѝ, някога кафява и къдрава, сега беше оранжева и права. Лесов си направи липов чай, намаза си една филия с масло и сирене, и влезе във Фейсбук.

„Кога ще почерпиш за имен ден, Ристо? На Коледа или на Кръстовден?“ пишеше на стената му.

Беше приятелят му Васко Да Гама. Лесов се разсмя и отвори тетрадката си на страница 6. Там се обясняваше „Как да изпратим снимка на приятел“. Разрови се в Гугъл, намери една снимка на шампанско с две чаши в приглушена обстановка и я лепна на стената на Васко. Тетрадката съдържаше двадесет и едно указания за различни манипулации във Фейсбук, които започваха с „Как да“. Внучка му му ги беше написала при едно от кратките си посещения в България. Оформянето на всяка страница беше съпроводено и с устен инструктаж, който не попи много надълбоко в ума на дядо ѝ.

– А защо си се регистрирал като „Христофор Колумб“? – попита тя между второто и третото указание.

– Защото това за мен е нова територия. Не е ли очевидно?

Тя сбърчи вежди.

– Но ти няма да откриеш Фейсбук! Той си е там.

– Е, нали за себе си ще го открия.

Лесов рискува да добави и закачлива усмивка към отговора си, но внучката само се намръщи още повече и стисна до бяло химикалката. Когато беше малка, се кискаше на всичките му шеги. Идваше да се упражнява на пианото му и рано или късно двамата запяваха глупави песни, които никой родител в трезвено състояние не би одобрил. Акомпанираха си на четири ръце, сборният ефект от които не стигаше и за половин ръка на истински пианист, но им беше приятно и на двамата. Сега всеки опит на Лесов за хумор изпълваше внучка му с някакъв педагогически ентусиазъм да му показва колко не е прав. И той в компанията ѝ изглеждаше несериозен и недосетлив. Тя също на моменти изглеждаше несериозна и недосетлива, той виждаше това по снимките, но не в неговата компания. Любовта му към нея – все така силна и на моменти дори отчаяно силна – някак се беше обезценила. И Лесов, като бивш финансов одитор, усещаше, че се превръща в токсичен актив.

За щастие Михаела не го забравяше. Караше му се по чата, питаше го дали не му е време да почне да бори деменцията с лекарства, но често се появяваше в съобщенията му, а при възможност се отбиваше и да го види. Когато тя се роди, Лесов беше силно против внучка му да се казва „Михаела“, ама че префърцунено име, свършиха ли се хубавите български имена, мен в тази къща никой вече за нищо не ме пита, поне на покойната ми съпруга да бяхте я кръстили, докато снаха му не се озъби насреща му: „Добре де, ще я прекръстим на Дичка, ти да си доволен“. И той млъкна. Неразбран и без шансове да бъде разбран. И най-страшното, дълбоко под нивото на бистрия разсъдък, много добре разбран. С тези хора, родителите на внучка му, той не искаше вече да общува, а и не знаеше как. Името „Михаела“ обаче се оказа много подходящо за Германия и с отстраняването на „Лесова“, което беше на път да се случи, неговата малка Мишка щеше да премине през онази алхимична пещ, от едната страна на която влизат угрижени българи, а от другата ѝ страна излизат позитивни граждани на Стара Европа.

Христофор Колумб наду платна към островите на постоянните си френдове. Тези острови, отрупани с поздравителни картички, мъдри мисли на розов фон и статии от електронните медии, по-скоро приличаха на крайпътни сергии, отколкото на дивни убежища от врявата на всекидневната глупост.

Стиляна Миляна: „Какво хубаво време навън, приятели!!!“ Надписът беше придружен от обемисто селфи на собствения балкон. Вече имаше 45 лайка. Лесов също ѝ тури един лайк за всеки случай. Утре на него щяха да му потрябват лайкове и тогава все някой трябваше да се сети.

Мъжки хор Камарашев: „Тези от правителството докато не ни изтребят до крак, няма да мирясат.“ Мъжки хор Камарашев не понасяше нито едно правителство и всеки ден намираше начин да им го каже. Знаеше, че е прав. Нямаше представа, че е отегчителен. Под констатацията му имаше оратория от съгласия. На челно място стоеше подкрепата на Стиляна Миляна: „И като ни изтребят, пак няма да мирясат. А ще играят хоро върху труповете ни!!!“

„Е в твоя точно могат и да се препънат“, помисли си Лесов с оглед на по-горната ѝ снимка. Представи си как правителственото хоро се натъква на релефните ѝ останки, оплита крака насред танца и министрите падат като плочки на домино, но се въздържа да ѝ отговори. Вместо това написа:

„Абе Мъжки, защо не идете под прозорците на Парламента целият хор и да им изпеете една бунтовна песен? Пък ако не искате да им пеете, да ги набиете?“

Отговорът дойде след известно забавяне:

„Хорът се разформирова преди година и половина поради липса на средства. Аз им бях диригент.“

В този момент внучката пусна албум със снимки от Гармиш-Партенкирхен. Заснежени разстояния, надменни върхове и зачервени от здраве лица с бели следи от ски-очилата. Лесов остави чинията от закуската си върху чинията от вечерята и се съсредоточи в пейзажите. Сложи по един щръкнал палец под всяка една от тях и още преди някой друг да ги беше забелязал, написа:

„Кога ще ми дойдеш на гости, Мише?“

„Когато мога.“ С усмихнат емотикон, който да смекчи тона.

Лесов ги беше намразил тези емотикони, които му се появяваха навсякъде, където трябваше да се засегне. Хилеха се извинително с глупавите си личица и предлагаха едноплановост, каквато в света не съществуваше. Емотиконът беше необявеното начало на едно нашествие, което щеше да превземе първо кирилицата с тридесетте ѝ знака, а после и речта. Всяко нещо, за което си има думи, да се превърне в знак. Затова младите вече не можеха да се изразяват. Всичко хубаво, добро, сносно, приемливо и отлично беше „супер“, всичко идеално, съвършено и безупречно беше „перфектно“, всичко, което заслужаваше критика, беше „тъпо“. Утре в „Анна Каренина“ вместо „Облонски веднага забеляза това и се усмихна“ ще пише „Облонски веднага забеляза това J“. Самият Лесов не беше кой знае какъв фен на богатото изразяване, но когато имаше възможност да се възмути, не я пропускаше.

„А този твой висок приятел кога ще го доведеш да го видим?“

„Няма да е скоро.“

Сега нямаше и емотикон. Нетърпение ли се долавяше? Лесов не беше човек, който да се откаже от някакво си нетърпение насреща. Представи си как в този момент Михаела, прехапала долна устна с полуоголени зъби, чати на три езика с още няколко човека едновременно и реши, че има право да настоява за своя дял от вниманието ѝ.

„И защо? Аз не съм толкова страшен, няма да го изплаша!“

„Защото живееш в свинска кочина.“

Какво? Какво?

„Ще изчистя по случай вашето идване.“

„Sie beide sehen toll aus! Wie war das Wetter?“ Някой се опитваше да се намеси в разговора.

„Според твоите представи. Дядо, говорили сме вече за това!“

„Ама аз изчистих, след като ти си тръгна. Измих пода. Мивката в банята. Дори се каня да изпера покривката на канапето, ама като дойде лятото.“

„Дядо, защо веднъж не чуеш точно какво ти казвам? Трябва да се викат майстори! Цялата къща смърди!“

Известно време Лесов остана без думи. Накрая написа:

„Браво! Само това не съм очаквал от тебе!“

Тук се появи Васко Да Гама, който покрай Лесов се беше сприятелил и с Михаела. Лепна насред диалога една снимка с печено прасе и написа:

„Не се карайте, бийте се! Наборе, това е за винцето, дето ми го прати по-рано.“

И тогава се случи нещо страшно. Изчезна Гармиш-Партенкирхен. Изчезна светът. Диалогът се разпадна на гласни и съгласни звуци, които се съчетаха в общ нечленоразделен вик, докато Христофор Колумб и Васко Да Гама падаха с въртене надолу през канари и глетчери до сърцето на изначалния хаос.

Михаела вече не можеше да бъде открита.

Нито Гармиш-Партенкирхен, нито дюселдорфския ѝ приятел с бяло петно от ски-очилата. Лесов се огледа и видя, че е изхвърлен на непозната земя, гола и грозна, с чинии от два дена около клавиатурата, с оплескана с лютеница врата към кухнята, с провиснали пердета, с прах под масата и без единствената му внучка. Даваше си сметка, че Михаела беше отдавна изгубена на части – още с първия учебен ден, с първата ѝ тайна целувка зад физкултурния салон, с магистратурата по пиано в Германия, дори с тези снимки от заснежените писти. Но докато още можеше да ги гледа, той все пак имаше някаква връзка с нея. Притежаваше вратичка към света ѝ и при възможност влизаше в него. А сега тази вратичка беше изчезнала и на някогашното ѝ място повяваше хладен въздух от вселенска самота.

Само портретът от стената го гледаше предизвикателно. На него не биха му направили този номер. Него го уважаваха.

„Васко е виновен“, повтаряше си Лесов, докато събираше чинии и чаши, и ги добавяше към купчината в мивката. Веднага ще го ънфрендна, само да свърша с подреждането и ще го ънфрендна! Защо се меси в чужди разговори? Кой му е разрешил да лепи печени прасета из чужди разговори? Канил ли го е някой? И все пак, колкото и да се палеше, температурата на гнева му не успяваше да достигне онази желана точка на кипене, която задвижва механизма на самооправданието. Едно печено прасе, какво толкова? Защо така за нищо Михаела го наказа? Защо не ънфрендна само Васко? Докато се разкъсваше от въпроси с нежелателни отговори, Лесов продължаваше да прибира боклуците от къщата, без това вече да е пряко необходимо. Чистенето обаче му даваше още едно доказателство, че внучка му не е права. По средата на миенето на чинии Лесов си изплакна ръцете, седна на масата в хола и написа:

„Васко, идиот такъв, защо се месиш в чужди разговори?“

Изглежда, че Васко Да Гама, смутен от случката, кръжеше наоколо, защото му отговори веднага:

„Откъде да знам бе, човек! Тук нали така си я караме, на шега. Печеното прасе, твар Божия, по-скоро събира хората, а не ги разделя…“

„Няма да ти проговоря повече!“ написа Христофор Колумб, но не го ънфрендна. Вместо това зачака с поглед в екрана. Внезапно му се допуши. Една цигара между пръстите щеше да му спести част от усещането, че прилича на глупак.

„Недей така бе, Ристо! Ще ти вмъкна името в молитвата за здраве. Ти си ми най-добрият приятел.“

Лесов се заклати напред-назад на стола си. След това написа:

„Ти да не си поп, бе?“

„Само иподякон. Нося свещи, припявам исо. Далеч съм аз от световните дела. Но мога да те впиша за здраве. И за късмет.“

„Ти си един лъжец! Кого, Христофор Колумб ли ще впишеш?“

Лесов изключи екрана, за да не го гледа, облече си балтона и излезе навън. Излезе без цел, просто така, да излезе и да се загуби. Улицата навън го блъсна със своята сивота и безличност. Паркираните покрай едната страна на тротоара коли внасяха неуместен панаирджийски акцент сред общото униние. Ярките им червени, оранжеви и тюркоазени купета като че ли крещяха: „Ние не сме произведени тук, защото тук такива наситени, пълноценни тонове не се получават“. Или по-точно: „Избирани сме с надеждата за по-разноцветни дни, каквито не настъпиха“. Докато продължаваше да си представя какво казват колите, Лесов усети как тънкият ноемврийски ветрец преминава през рибената кост на балтона му и неохотно се спира в настръхналото му тяло под дрехите. При всеки по-силен порив дръвчетата край бордюра губеха по някое и друго вече мъртво листо и потреперваха с плешивите си клони. Къщите от двете страни на улицата стърчаха с неравномерната си височина като евтина дентура и единствената светеща витрина наоколо принадлежеше на местния клуб за спортни залагания. Вътре няколко квартални пияници се топлеха безплатно и гледаха с празни погледи към минувачите навън. Лесов познаваше съпровождащите им очи, често пъти минаваше покрай клуба и беше убеден, че това е най-ниското стъпало на общественото вегетиране, но днес мержеливата светлина зад витрината му се стори уютна. Вътре имаше някакъв изобретен дом, някакво свидно гнездо с парно и канализация, от който човек по-долу не можеше да изпадне. Световете на най-жалките хора понякога се оказват по-устойчиви от нашия собствен, помисли си той.

Зави по главната улица покрай реката и продължи да забелязва нови и нови неща – наполовина ремонтираният тротоар, празните кутии цигари около кофите за боклук, компания млади хора, които минаха покрай него с неупотребените си лица. Някъде се произвеждаха нови и нови хора и обстоятелства, които избутваха предишните към периферията на забвението. Лесов минаваше по същата улица почти всеки ден, защото малко по-нататък бяха магазините, от които пазаруваше, но сега самата безцелност на обиколката отваряше очите му за промените. Целта ни предпазва да виждаме лошото, тя ни слага капаци да не забелязваме разрухата по пътя си и ни тегли напред, щастливо напред, въпреки че като се вземе предвид ограниченото времетраене на всеки живот, изразът „щастливо напред“ съдържаше неразрешимо противоречие.

Сега вече и „щастливо“ беше изчезнало.

Много скоро краката на Лесов го отведоха пред входа на собствения му дом, защото дори когато човек не иска да живее повече, той предпочита да е на топло. Така Лесов разбра, че не иска да живее повече.

Никой нямаше да забележи изчезването му с месеци. Само сметките щяха да продължат да се трупат в пощенската му кутия, докато един ден някой съдия-изпълнител, по-изпълнителен от останалите, не дойдеше да се завърти около вратата му, да души напред-назад и да настоява пред останалите институции да се разбере какво се крие в заключения апартамент.

В хола портретът от стената го гледаше самодоволно. Беше устоял на времето, беше изчакал своя час и беше победил. Беше на път да отпие от виното и след секунди в затворената си моментна вселена да чуе всеобщото пожелание на таласъмите зад него „Наздраве!“ Беше щастлив. И тази измяна вероятно бе по-лоша от измяната на внучката. Мъжът от портрета продължаваше да държи ножичката за пури като напомнително писмо за нещо, което всеки път се отлага.

Ножичката. Тя реже.

Лесов се надвеси над шкафчето до пианото и във второто чекмедже я откри. Благородно проблясваща и девствена. Време ѝ беше да влезе в работа. Извитото ѝ на дъга острие криеше възможностите си, но при по-творческо мислене те можеха да се открият. „Жал ли ми е за света?“, попита се Лесов. Не, не му беше жал. „А жал ли му е на света за мен?“ Този въпрос направо нямаше нужда от отговор.

Защипа леко показалеца си с ножичката и разбра, че тя не се шегува. През всичките тези години тя бе пазила свойствата си, за да му послужи в деня, в който бъде призована.

На сбогуване Лесов реши да направи едно кръгче за последно през фейсбук. Искаше да напише нещо забележително, нещо, което да се запомни. За съжаление съзнанието му беше заето от тържествени картини на собственото му погребение, примесени с дъжд, черни шлифери и кадри от финала на „Амадеус“. Още нямаше план как да приложи ножичката върху себе си, което също отнемаше от енергията на въображението му, но поне едно знаеше: че не го е страх. Поразвъртя един сайт с цитати на известни хора за смъртта. Те пък бликаха от остроумие, което му се стори доста неуместно за случая. В един момент Лесов осъзна, че стои пред общата стена на екрана, клати се напред-назад и разглежда снимки на кученца и певци. Майната му на всичко. Влезе в правоъгълника с въпроса „какво мислите“ и написа:

„Имам ножичка за пури и не ме е страх да я използвам.“

Васко Да Гама ведна се появи.

„За какво ще я използваш?“

„Аз си знам за какво.“

„А откъде я имаш тази ножичка?“

„От тук“, написа Лесов и постна снимката от пенсионирането си. Нека приятелите му знаят как е изглеждал. Нека да го запомнят като по-млад. Васко Да Гама замълча за кратко.

„Ристо, обещай ми, че няма да правиш нищо до довечера!“

„Нищо не обещавам.“

„Къде е купонът?!!!“

Беше Стиляна Миляна.

Дичо Лесов остави компютъра. Сложи си чиста риза, вратовръзка, кафявото си сако от туийд и седна на фотьойла с лице към прозореца. Допреди пет минути неговият единствен план за живота му по-нататък беше да му сложи край. Сега обаче се появи нов план, нещо като график за деня, и той без да иска се зае с изпълнението му. Защо трябваше да чака до вечерта, не му беше ясно. Но щом имаше нещо за чакане, можеше и да почака. За къде пък толкова бързаше? Вечността, която рано или късно поглъща всичко, спокойно би могла да се лиши от няколко часа, отклонени в последния момент. Светлината навън намаляваше и той се отдаде на тържествен унисон с природата. Беше си обещал в осем отново да влезе във „Фейсбук“, за да види какво го чака там, но нито минута по-рано. Два часа по-късно на врата му се позвъни.

Дрънчането на звънеца го стресна с позабравения си звук. Лесов отключи двете брави и погледна през тесния процеп, който му отпускаше веригата. Отвън стоеше свещеник с прошарена брада до гърдите и черна плетена шапчица вместо калимявка. Върху расото му се очертаваха две дебели презрамки, които вероятно водеха към раница на гърба. В дясната си ръка държеше мотоциклетистка каска.

– Васко?

Свещеникът му направи нетърпелив жест да отваря и още преди вратата да е помръднала, започна да си трие краката на изтривалката. Лесов се подчини. В светлината на антрето едрите черти на новодошлия и гъстите му, прави вежди, останали тъмни напук на времето, му се сториха странно познати. Цялостната му фигура беше поразширена, като в неподходяща настройка на телевизионен екран, но същността си беше там.

– Деведжиев? Ти ли си, бе?

Двамата се хвърлиха в прегръдките си един на друг, въртяха се вкопчени и не можеха да се пуснат. Лесов никога не си беше представял, че ще прегръща Деведжиев, натегачът от съседното бюро, компаньонът на шефовете, крадецът на идеи, интригантът на отдела. Дори след смъртта си да го беше срещнал поради някакво недоглеждане на Свети Петър в рая, и там нямаше да му се зарадва. Лесов се просълзи и по горещите капки върху ухото си разбра, че не е само той.

– Как ме намери?

Отговорът беше очевиден, но все от някъде трябваше да се почне.

– Е, как, като те видях на снимката… Ей, какви времена бяха!

Деведжиев веднага тръгна да се разхожда из хола, като разместваше дребни украшения, под които се откриваха опазени от праха зони, поцъка с език пред монитора, удари два клавиша на пианото, хвърли раницата в подножието му и седна в размекнатия фотьойл, като си повтаряше „Ей, кви неща стават, бе! Кви неща стават, бе! Неведоми са пътищата…“

Лесов сложи на масата две чашки и наля кехлибарена сливова от едно старо шише, дето го пазеше и от себе си. Първото гаврътване не се усети. Налагаше се незабавно досипване. Лесов прочисти гърло и мина към същността на озадачението си.

– Човече, от къде го взе това расо, бе? Едно е Васко Да Гама да излезе Деведжиев, ама съвсем друго е Деведжиев да излезе поп.

– Отец Васил – поправи го гостът му.

– О, майната ти!

Отец Васил се втренчи пред себе си, подшмръкна и дискретно прекара ръкава на расото през носа си.

– Нямаш представа какъв късмет извади ти с това пенсиониране, Лесов. Три години по-късно законите бяха други. Искаха и стаж, и години за пенсия, и това, и онова… Ако имаш това, ти липсва онова, ако намериш онова, ти липсва… – Лесов кимна, че разбира, или по-точно, че не разбира, но спокойно може да мине и без да е разбрал тази част. – Да знаеш само как съм ти завиждал, че се отърва навреме! Три скапани години да се родя след тебе и пред мен да зейне геената законова. С две думи, в „Свети Козма и Дамян“ до нас търсеха кадри и аз си предложих кандидатурата. Не се оплаквам. Много добре я стегнахме църквицата. Трябва да ни дойдеш някой път на литургия.

– Непременно. Ще дойда на собственото си погребение. И сега искам да те питам, Деведжиев, чия беше идеята да ми подарите тази ножичка за пури? Часовникът – как да е, нося си го, но…

– Ей! – Деведжиев се плесна по челото и затършува из раницата. Извади отвътре дебело парче сланина в найлонов плик, бутилка „Балантайнс“, която, ако се съдеше по капачката, не беше пълна с оригиналното си съдържание, и кутия от вафли „Мура“. Вдигна я пред Лесов и я отвори с тържествен жест. На дъното ѝ се излежаваха пет дебели пури. Луксозната миризма на леко влажен тютюн се разнесе изпод капака, примесен с мириса на шоколадова глазура.

Лесов се отдръпна от кутията и пак се върна над нея без да откъсне поглед от съдържанието ѝ. Взе една от пурите, повъртя я в ръце и опипа стегнатото ѝ, гладко, но отзивчиво към натиска тяло, докато пръстите му стигнаха до заобления ѝ връх. Отдалечи я на достатъчно разстояние от очите си и засрича малките букви на етикета ѝ: „Ка-са де Гар-си-я“.

– Оригинал!

– Откъде ги имаш?

– Идват при нас хора да се изповядват. Ктитори, така да го кажем. Много имат за изповядване.

– И ти ги изповядваш срещу пури?

– Лесов, Лесов, позволи ми да те наричам Ристо, тъй като този Лесов ми е от друг живот. Ти аналите на испанската инквизиция ли си чел, що ли? Те не ми се изповядват, просто оставят по някой дар за църквата и ние знаем, че срещу този дар трябва да е бил направен грях, за чието опрощение да се молим. За какво са ни думи, след като Господ от небето всичко е видял.

– Носят ви пури?

Отец Васил поклати глава, защото трудно можеше да се изолира от този Лесов предишното упорито магаре Лесов, и все пак, без сам да знае защо, не можеше да му се раздразни.

– Да кажем, че аз му се обадих на един мирянин да ми ги изпрати. Пък ако още не е направил грях за тях, бъди сигурен, че скоро ще направи. Ти не го познаваш, но вярвай ми, не те лъжа. Грешници сме всички, Господи – прекръсти се Деведжиев и погледна нагоре, където в конкретния случай висеше полилеят. – Днес, като те чух да размахваш тази ножичка, разбрах, че трябва да се действа. Дай я тука сега!

Лесов извади уреда от джоба си. Двамата грабнаха по една пура, събраха главите си над тях и прекъсвайки се един-друг с инструкции, които съдържаха пространствени указания от рода на „не тука“, „по-навън“, „дай навътре“, „изправи нагоре“, клъцнаха върховете им. Ножичката примлясна с наслада и Лесов се зачуди защо през всичкото това време не му хрумна ни веднъж да я използва по предназначение. Той не беше от бедните пенсионери. Какво като беше пенсионер? Паленето се оказа по-трудоемък процес, но след известно пуфкане и половин кибрит клечки, пурите се усмихнаха с горещите си лица. В хола се понесе миризма на лукс, скъпи сделки, ексклузивни пространства, договорки от половин дума, конни състезания, вход само с покани. Лесов и Деведжиев се погледнаха в очите, въздъхнаха едноврмененно и дръпнаха от гъстия дим.

В този момент на вратата се звънна. Отново. Дори от далечината на унеса си Лесов забеляза, че прегракналият глас на звънеца влиза във форма. Погледна въпросително Деведжиев, който неопределено вдигна рамене. Тази неопределеност беше свързана с известна безотговорност, която Лесов познаваше у него. Изпълнен със съмнения и с пура в ръка, Лесов отвори широко вратата.

Пред него стоеше снажна жена с големи черни очи, голяма черна коса, вързана на конска опашка, и голяма уста, подчертана с червило във вишневия цвят на мантото ѝ. От висотата на собствената си възраст Лесов прецени нейната като средна.

– Вие за водомера ли? – попита с известно съмнение той.

– Добър вечер. Вие ли сте Христофор Колумб?

Тя го гледаше с вцепенен и до голяма степен вцепеняващ поглед.

– Само във Фейсбук. Тук, на земята, съм Лесов. А… с кого имам честта?

„С кого имам честта, с кого имам честта, така ли бих попитал жената за водомера? И с такова вишнево манто ли идва тя? Много добре знаеш, че жената за водомера не идва по това време, Дичо, не се прави на идиот пред самия себе си. И защо не ѝ каза, че се казваш Дичо? Лесов бил. Горска фея! Рано или късно всички разбират, че се казваш Дичо. Е, и какво срамно има в това да се казваш Дичо? Ами срамно няма, но пък не е като да се казваш Ален Делон.“ Докато спореше с вътрешния си глас, Лесов дръпна от пурата, прехвърли я в лявата си ръка и подаде дясната за запознанство.

– Такухи Бедросян, приятно ми е – каза непознатата.

Бърза усмивка мина по драматичното ѝ лице и я издаде, че може да бъде много весела, но в много специални случаи. Тя влезе в хора, прескачайки каската на отеца.

– Госпожа Такухи… Такухи – обяви след нея Лесов, като закъснял камериер.

– Госпожица.

Отец Васил тромаво се изправи от ниския фотьойл. Погледът му зашари между домакина и новодошлата в търсене на отговори. Лесов, който до този момент разчиташе на бившия си колега за обяснението на нещата, усети неясна безтегловност. Очите и на двамата стигнаха до Такухи и се установиха върху нея. Тя последна се досети, че нещо не е наред.

– Познаваме се – обясни тя. – Аз съм „Мъжки хор Камарашев“.

Пръв се опомни отец Васил.

– Дамите пушат ли пури?

Без да отговори, Такухи съблече вишневото си манто, хвърли го на канапето, извади от малката си на вид чантичка бутилка шампанско с гръцки букви на етикета, остави я на масата до клавиатурата, избра си една пура, размачка я отгоре до долу като митничар, който търси банкноти из подгъва на балтон, резна ѝ горния ѝ край, облиза го и застина в очакване. Тъй като кибритът беше един, Лесов и Деведжиев го раздърпаха помежду си. В крайна сметка два пламъка се доближиха към лицето на Такухи и тя запали между тях пурата си с въртене.

Лесов тайно благодари на небесата, че по-рано през деня му се наложи да позачисти.

Такухи се подпря на пианото в дружелюбна готовност за разговор. Беше облечена в сдържана, но вталена черна рокля. Оказа се, че има навика да дъвче дима и да го форматира в ясни геометрични фигури.

– Значи диригент на хор, а? – подхвана отдалече отеца.

– Бивш.

– Аз пък си представях, че ще ударим една табла, а после ще включим телевизора да хванем края на мача.

– То и сега можем – вдигна рамене тя.

Лесов ѝ подаде чашка от собствената му ракия.

– Ей, Мъжки, как можахме толкова време само за политика да си говорим?

Тя се засмя.

– Произхождам от стар музикантски род, при това – многоброен род. Търся държава, в която нямам роднини, за да отида да живея там. През последните години свиря с акордеон в две детски градини, а почне ли сезонът, пея руски романси в един пиано бар в Кавала. За това ли да пиша във Фейса? И откъде се взе тази сланина на масата?

Лесов хвърли кръвнишки поглед на Деведжиев, който беззвучно му отговори с „К’во!“

Първата им жертва беше ракията на Лесов. Вратовръзките се разхлабиха, яките се разкопчаха. Пурите гаснеха и пак бяха припалвани. Възникна въпросът за мезето и Лесов отиде в кухнята да преобразува каквото му е останало по шкафовете в нещо, което може да се поднесе. Когато се върна в хола с чиния, подредена нарядко с четвъртинки филии от типов хляб, намазани с лютеница и поръсени със сирене, помещението гръмна в овации. Въпросът за сланината отново беше поставен на дневен ред и на този етап тя беше посрещната с признателност. Отец Васил се разпя „Стрейнджърс ин дъ наааайт“ и за да му запуши устата Лесов пусна радиото. Гръмна нежният глас на Жо Дасен с неговото „Кафе на трите гълъба“ и Лесов завъртя Такухи в импровизиран валс. Във вихъра на въртенето усети, че някой му слага неочаквано голяма каска на главата и чуква с кокалчетата на пръстите си отгоре ѝ, за да го изпрати в открития космос. Отец Васил пое танца в свои ръце, докато Лесов се опитваше да си извади каската от главата. Когато най-сетне я свали, видя, че в хола има един човек повече.

Дребничко миньонче с пропорционална фигура и сочни форми кимаше усмихнато наляво и надясно и махаше с дясна ръка като за среща с извънземни. Личицето ѝ представляваше четиридесетгодишна интерпретация на първоначалното си момичешко изражение.

– Стиляна Миляна? – възкликнаха Лесов и Такухи в един глас, защото бяха много добре запознати със селфитата ѝ.

Стиляна Миляна, която стърчеше над масата, но не много повече, ухилено се поклони. Даде знак на всички да почакат и докато Жо Дасен си довършваше баладата, извади от задния джоб на дънките си смартфон, върху който написа:

„Звънях, но никой не ме чу! Вратата беше отворена!!!“

– Сега да не вземеш да ни пратиш и статус! – каза отец Васил, все още в прегръдката на Такухи и леко дезориентиран.

Лесов го изгледа зверски. Оказа се, че за Стиляна Миляна нетактичността му не е кой знае какъв проблем. Тя написа:

„Не чувам нищо, но мога да танцувам.“

– А можеш ли да пиеш? – окопити се отец Васил, отвинти многократно използваната за алтернативни нужди бутилка „Балънтайнс“, наля чашка и ѝ я подаде. Неговата ракия беше бяла, хладно бистра, надменно ароматна. Останалите също протегнаха празните си чаши.

– И това е от един грешник, така де, селски грешник от окръжен мащаб. Ха здравичката!

Новото питие внесе неочаквана еуфория. За нея помогна и радиото, което изстреля канонада от ритмични хитове. Изглежда, че там някъде, зад невидимия пулт на озвучаването, радиоводещите се бяха сменили и вторият се надяваше, че шефът вече си е легнал да спи. Стиляна Миляна танцуваше като вентилатор на спортна зала, който не е в синхрон с лицевите опори на клиентите, но кара напред с неуморен собствен ритъм. Към края на дълъг техно-химически музикален коктейл Такухи и Лесов танцуваха нещо като олекотен вариант на рокендрол, а Стиляна Миляна седеше върху раменете на отец Васил и двамата размахваха юмруци със стърчащ показалец и малък пръст. Общата им височина им пречеше да минат под полилея, но те не се отказваха. Картината се разпадна с търкаляне във всички посоки. Тежко дишане, заети фотьойли, крака, опънати напред за по-добро оросяване.

– Ох, ще ми се пукне сърцето – каза Лесов.

– Сега е моментът – подкрепи го отец Васил, все още задъхан и посочи към гърдите си: – Има кой веднага да те опее.

– Можем да изпеем песен – предложи Такухи и седна на пианото.

Подхвана една след друга няколко мелодии, но те или трябваше да се пеят на френски, или на италиански, или на испански и предложенията ѝ бързо се превръщаха в музикален монолог. Българските песни имаха далеч по-обединяващ ефект, но пък никой не знаеше думите им извън припева и всичко преливаше в „на-на-на“. Никой не беше очаквал, че ще му се наложи да пее в компания, за да си подготви репертоар. Стиляна Миляна известно време си отваряше устата заедно с другите, после се уедини на масата пред екрана и се зарови във Фейсбук. Когато я чуха и да пише, останалите я издърпаха обратно в редиците си. Оказа се, че тя, макар и с проблеми в чуването, беше наясно с техния проблем. „Като не знаете нито една песен заедно, изпейте химна.“ Смартфонът ѝ премина от ръка на ръка.

Пурите се припалиха, шампанското гръмна и три гърла запяха под акомпанимента на пианото „Мила родино, ти си земен рай“, докато четвъртото гърло артикулираше беззвучно думите и правеше снимки. Отец Васил и Лесов, прегърнати. Лесов, приведен над Такухи с шампанско в ръка. Такухи, с ръце върху клавишите и пура в ъгъла на устата. Отец Васил и Такухи с вдъхновени профили в обща посока. Стиляна Миляна на коленете на отец Васил. Фотосесия от групови селфита.

На вратата отново се звънна. Бяха двама униформени полицаи, сравнително кльощави за професията си. Бяха стегнали лицата си в непреклонни изражения. Вероятно смятат, че са ги поканили да разтурят студентски купон без никакъв стил и мярка, заподозря ги Лесов, докато се олюляваше лекичко на вратата с бутилката шампанско в ръка. Полицаите се представиха, предупредиха за шума, предадоха оплакванията от съседите. И в този момент Лесов метна бутилката към главата на по-нисичкия. Не разбра защо го направи. Не намери обяснение и по-късно. Човекът успя навреме да се наведе, така че физически щети нямаше, но моралните си оставаха. Бутилката се разби в ръба на асансьорната шахта и стъклото се пръсна из стълбището на малки новогодишни кристалчета.

Остатъкът от нощта Лесов прекара в участъка и това беше първият арест в живота му. Докато изтрезняваше между квартален наркодилър и двама пътници без билет, налетяли да бият контрольорите, той си помисли, че животът всъщност е кратък и не стига за нищо. И ако можеше да прехвърли годините, часовете и секундите, които по-рано не му трябваха в сегашната си времева сметка, щеше да приеме с по-голямо спокойствие факта, че тези от полицията му губят времето. Единият от гратисчиите се наведе към него и му каза:

– Нема оправия в тая държава, бате, щом и важни ора като тебе зеха да праят золуми като нас.

Лесов погледна към сакото си от туид, все още мокро от шампанското в единия му края, и пряко сили задържа усмивката си.

На сутринта един недоспал инспектор с угрижени кръгове около очите и тютюнджийски сивкав тен го въведе в кабинета си. Лесов седна на аскетичния стол срещу бюрото му, вероятно подбран така, че да напомня на седящите в какво социално положение се намират.

– Познавате ли дъщерята на полковник Стилянов?

Лесов се поколеба.

– Не съм сигурен.

– Доколкото разбрах, снощи сте били заедно.

– Не всички бяхме с истинските си имена.

Инспекторът се опули, но овладя опулването си преди прага на експресивността.

– И се събрахте под фалшиви имена да пеете химна?

Лесов вдигна рамене. Инспекторът взе един кламер от кутийката за канцеларски принадлежности на бюрото си и започна да го гърчи в различни посоки. Лесов го следеше с помътена глава и за момент се зачуди дали изпод пръстите му няма да излезе пудел. В крайна сметка кламерът се счупи и инспекторът заговори отново:

– Полковник Стилянов е отдавна в запас, но е легенда в нашите редици. Много е неприятно, когато човек трябва да си върши работата, а сутринта му започва с телефонен разговор. Надявам се да не се повтори.

Последната реплика беше съпроводена с подписване на бележка и посочване на вратата с брадичката.

У дома Лесов завари очаквания хаос в посмекчен вид. Чашите бяха измити и подредени край мивката, а празните бутилки – преместени до стената. Холът беше запазил миризмата си на казино, а сред нея се прокрадваше и следата от познат парфюм. Лесов реши да не отваря прозореца. Влезе във Фейсбук, за да съобщи, че се е прибрал и очите му се напълниха с цветове. Цялата му стена грееше от снимки, на които е бил отбелязан. С пура в ръка, с чаша в ръка, с ръката на Такухи в ръка, с каска в ръка, облегнат на пианото, облегнат на приятелите си, танцуващ, пеещ. „Значи се е случило“, повтаряше си той, докато разглеждаше снимките. „Значи наистина се е случило. Значи Христофор Колумб е доплувал до бряг, имало е бряг и за бохем като него. Значи той бил бохем.“ Скоро забрави, че разглежда собствените си снимки и промълви, както много пъти правеше пред фотоалбумите на другите: „Ей, живеят си хората“, за да се упрекне секунда по-късно какъв глупак е. Избра си една хубава снимка с пура за профила и реши, че вече няма нужда да се крие под чужди платна и мачти.

Портретът на стената изглеждаше угаснал. Мъжът от нея стоеше с празната си ножица в ръка и знаеше, че е изгубил състезанието.

В този момент Лесов забеляза, че са му се натрупали и много съобщения. Отвори ги, приготвен да приема поздравления, и се вкамени. Посланията към него варираха между „Как не ви е срам!“ и „А ти за какъв се имаш, бе, отворко?“ Трябваше му известно време, за да разбере коя е началната реплика, предизвикала тази допълнителна популярност. Тя идваше от него самия, от вчерашната вечер, от време, в което не беше докосвал компютъра си. Беше разпратена на всичките му френдове и гласеше: „Знам те аз, мръснице!!!“

– Мамка ти, Стиляна Миляна! – процеди на глас Лесов и продължи да си чете отговорите. Два от тях се различаваха по тон от останалите.

„Още нищо не знаеш“ отговаряше Мъжки хор Камарашев. Думите завършваха с намигащ емотикон, който Лесов дълго време гледа мечтателно. Другият по-особен отзвук идваше от Васко да Гама. „Аз предлагам, Ристо, да загърбим миналото“, гласеше той.

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Ноември 2016

Homo Balcanicus: кой e той?

Автор(и): Гергана Дончева

Красотата на Балканите е точно в тяхното богатство от разнообразни култури. И аз нарочно наблягам върху подлога красота: за някой, чийто естетически вкус предпочита простотата, очевидно балканската сложност няма да му допадне. Трудно е за един минималист да изобрази Балканите – нужна е широтата и духовността, присъщи на бароковата четка.

Мария Тодорова „Какво представлява и има ли балканска култура?“

Представянето на различните политики на репрезентация на Балканите в предходните глави логично насочва изследователското усилие към необходимостта конкретните примери и наблюдения да бъдат снети теоретично и съотнесени спрямо аргументите и предложените изводи в започналата в началото на 90-те години, но постоянно обновяваща се дискусия за същността на полуострова и на предполагаемата балканска идентичност. Голямата сложност при написването на подобен заключителен текст се състои не само в неговия обобщаващ характер, а преди всичко, в многобройните есенциалистки опасности, които „дебнат“ при всеки опит за типологизиране на явления от различен порядък.

В хронологичен план, един от първите опити за съзнателна критична рефлексия на Балканите като дискурсивен конструкт в българската хуманитаристика датират от края на 80-те години, когато се появява статията на Светлозар Игов „Homo Balcanicus: Кръстопътният човек“,[164] в която авторът констатира

„това „общо“… у много балкански писатели при съпоставката на културата на балканските народи, даващо основание да говорим за балкански културен феномен, за балканска културна общност, за наличието на типа homo balcanicus (курсивът е мой Г.Д.). Разбира се, може би няма никакви вечни, устойчиви, изконни балкански същности. И онова, което наричаме „балканско“, ще го видим не ясно кристализирано, а в особената динамика на преплитане на различни култури, в историческата динамика на преплитане на тези култури, в особените конфигурации, които се създават между отделните им съставки – като започнем от бита, та стигнем до идеологиите и политиката.“[165]

Втората част от цитата е изключително важна, защото отграничава тезата на Светлозар Игов от доминиращата външно конструирана представа за региона като хомогенен и безнадеждно константен по отношение на собствените си характеристики. Любопитното е, че изследователят търси и намира доказателства за наличието на „балканското“ на територията на литературните традиции, които обикновено подсилват разделителните линии между балканските обитатели по национален признак. А както ще видим по-нататък хипотетичната балканска идентичност и националната принадлежност съществуват в постоянно напрежение и взаимно отблъскване и на определено концептуално равнище се изключват идеологически.

Игов операционализира тезата си, въвеждайки три наднационални регионални типа на Балканите: 1) същински балкански (балканско-планински или балканско-континентален тип); 2) средиземноморски; и 3) дунавско-панонски (или равнинен тип).[166] Стремежът му да улови и опише качествените специфики на региона, макар и с ясното съзнание за тяхната безкрайна вариативност и динамично взаимодействие, донякъде напомня антропогеографския подход на Йован Цвийч, който дълго време оказва влияние върху парадигмата на научните търсения в областта на хуманитарните дисциплини, изучаващи Балканите.

Темата, поставена от изтъкнатия български литературовед се превръща в основен обект на изследване в амбициозно разработения проект на НБУ „Homo Balcanicus: Знаковост и културна идентичност“[167] Замислен като интердисциплинарно начинание, въпросният проект представя разнообразни и провокативни гледни точки, чиято концептуална рамка и методология авторите изграждат въз основа на няколко предварителни хипотези:

1) приемат, че съществува културна реалия, наречена Хомо Балканикус;

2) възприемат първата спомената хипотеза по аналогия на други подобни културни реалии в европейското културно пространство: Homo Scandinavicus и Homo Britannicus (Аргумент в подкрепа на присъствието на посочените конструкти е „трудността, с която останалите европейци и неевропейци различават отделните етноси, изграждащи Homo Balcanicus, Homo Scandinavicus и Homo Britannicus“[168]);

3) предпоставките за хомогенизиращото външно възприятие се корени във формираната обща теория, силно повлияна от географския фактор (остров, полуостров); прилики в държавно-политическия модел на страните; и сходни исторически обстоятелства.[169]

Отделните текстове влизат в интересна полемика помежду си или дискутират с други изследователи, изкушени от балканската проблематика, като центрират своите научни интереси около няколко ключови въпроса. В статията си „Балканските структури днес – един комплексен проблем“ поместена в цитирания сборник, Ивайло Знеполски най-лаконично и задълбочено успява да синтезира тези понятия: „трябва ли да говорим за балканска култура или е по-правилно да се говори за култура на отделните балкански страни? Има ли балканска култура, или по-скоро балканска съдба, балканска участ? И въобще какъв е характерът на понятието „балканско“: географско, историческо, етнографско, социално-икономическо? Всичко това поотделно или всичко това в своята съвкупност? Не наблюдаваме ли твърде често дефинирането му да става от една стеснена гледна точка, която по същество го свежда до нещо мумифицирано. „Балканското „от вчера, различава ли се от „балканското“ днес? Има ли процес на изживяване на балканското и ако да, то в какъв смисъл. Или балканското се възпроизвежда така, както се възпроизвежда манталитета, свързан с определени условия на живот?“[170] Маркираните проблеми очертават широкото изследователско поле, в което ще бъдат търсени всички потенциални отговори и значения, последвали през периода от последното десетилетие на ХХ в. насетне.

I. Основополагащи консенсусни тези

Независимо от разноречието и степента на убедителност на аргументите, прилагани при „дисекцията“ на този своеобразен потенциален „Франкенщайн“ наречен условно Homo Balcanicus, съществуват няколко възлови пункта, по които изследователите от региона, без оглед на техния експертен background и предпочитана методология, вече не спорят така ожесточено, дори може да се каже, че е постигнат известен консенсус. При интерпретирането и доказването, респективно отхвърлянето, на споменатата хипотетична културна реалия, почти винаги се прибягва до употребата на три знакови понятия (балканска култура, балканска идентичност и балканска менталност), чието прекомерно и злонамерено експлоатиране в популярния и журналистическия дискурс в края на миналото столетие, предизвика мнозина сериозни учени да изразят своето категорично становище по въпроса в кратки текстове или в обширни монографии.

Постулат първи: няма такова нещо като монолитна балканска култура, съществуват множество отделни балкански култури, които се характеризират от по-кратка или по-дълга времева протяжност, обусловени са исторически и не е задължително да съвпадат с културните граници на нациите-държави.[171] Културите, схващани в Гиърцовия смисъл, не са неизменни, те променят семантичното си съдържание и обновяват символния си арсенал в конкретната историческа ситуация или при пряк досег с друга културна система.

Постулат втори: концепцията за балканската идентичност като тотализиращо и всеописващо понятие е външно конструирана и пренебрегва сериозните вътрешни различия и голямата вариативност на културните явления в рамките на региона.[172] Неин неизменен елемент е стигматизиращата конотация на предиката „балканска“, еднозначно разпознаван в негативен смисъл, което провокира и обяснява упоритата съпротива на обитателите от полуострова да мислят себе си в общ регионален контекст.[173]

Постулат трети: за балканска менталност може да се говори (при всички условности на това понятие) само при точно определени исторически обстоятелства, казва Пасхалис Китромилидис, и посочва за пример източноправославната конфесионална общност от XVIII в., подчертавайки, че безразборното прилагане на това понятие към всяка историческа епоха на Балканите като обяснителен ключ е напълно неприемливо и ненаучно.[174] Дори нещо повече, Мария Тодорова пише, че „балканската менталност и балканската памет са химерични и безплодни термини. Съществуват различни индивидуални и групови памети на Балканите, но не и единна балканска памет“[175] Авторката сравнява познавателната ефективност на въпросната митологема с немската концепция за „националния хaрaкτер“(Volkscharaterologie) – отдавна отречена като псевдонаучен обект за изучаване.[176]

Постулат четвърти: областта, в която могат да се забележат много общи черти и сходства, т. е. областта, в която най-често изследователите са склонни да концептуализират полуострова в общ балкански контекст, е сферата на всекидневната култура,[177] чиято същност, макар и значително изменена под въздействието на модернизационните процеси, започнали в края на Х1Х и началото на ХХ в., съхранява в себе си и немалко традиционни компоненти, свързани с различни епохи, но най-вече с османското наследство.

II. Възходът на новата популярна култура

Проблемът за всекидневния начин на живот и характеристиките на формиралата се популярна култура през 90-те години на ХХ в. изисква специално внимание, защото задава необходимата контекстуална рамка и до голяма степен се явява разковничето към другия и всъщност главен проблем: съществува ли Homo Balcanicus и кой е той?

споменатият времеви отрязък се оказа преходен не само в политически и икономически аспект за повечето от балканските страни, но включително и по отношение на вкусовите предпочитания в полето на вечно изменящата се, капризна и непредвидима масова култура. Спонтанното „просмукване“ в публичното пространство и неговото постепенно обсебване от страна на една твърде специфична субкултурна форма, чието най-ярко проявление и до днес остава територията на популярните музикални жанрове, предизвести радикалната промяна в естетическото възприятие спрямо това, което до момента съществуваше под етикета „масова култура“ имам предвид онова явление, назовавано в Гърция „ребетико“ в румъния „манале“, в бившите югославски републики „турбофолк“, в Турция „арабеск“, а в България „попфолк“ или „чалга“, което трайно разбуни духовете в балканските общества, поставяйки поредната разделителна линия между интелектуалните елити и останалите. В случая не ставаше въпрос за появата на качествено нов феномен, тъкмо обратното, този вид музика винаги е присъствал сред културните пластове на балканското многообразие, но в предходния период беше грижливо изтласкан в скритите и непристъпни пространства на частното и на ниското и бе държан под контрол от държавните и националните институции. С други думи, тогава липсваше ресурс и комуникационни канали за неговото разпространение извън маргиналната зона, която му беше отредена. С отпадането на всички цензуриращи властови бариери и откритието, че жанрът на попфолка може бързо да се превърне в доходоносна индустрия, ситуацията обаче коренно се промени. Доминиращата и ценностно моделираща роля на разглежданата музика накара анализаторите в областта на културологията, медиите, социалната антропология и т. н. да се замислят върху нейното значение и съдържание, изоставяйки типичната морализаторска поза и неизменното публично заклеймяване относно отсъствието на каквато и да било художествена стойност в образците на посочения жанр. И не е никак изненадващо, че сред първите значими трудове, които обективно осмислят общественото измерение и културния контекст на явлението, са представитeлите на музикологията, реализирали своите изследвания в интердисциплинарните граници на една антропология на музиката и по-точно на етнопопмузиката. Двете произведения с очевиден принос към темата са монографиите на Венцислав Димов „Етнопопбумът „(2001)[178] и на Розмари Стателова „Седемте гряха на чалгата“ (2003)[179]. Ще си позволя по-подробно да коментирам изключително впечатляващите находки, които споменатите автори споделят с читателите си, за да илюстрирам, че те достигат до същите фундаментални изводи в изследванията си, до които достига и културологът Александър Кьосев, макар и със средствата на съвсем друга методология.

Безспорна заслуга на Розмари Стателова още на етапа на избистрянето на концепцията е, че изследователката вписва феномена на балканската/те етнопопмузика/и в логиката на световните културни и музикални процеси и по този начин развенчава упорито поддържания мит, че въпросният музикален жанр е уникално балканска характеристика. За всеобщо изумление се оказва, че жанрови аналози на нашенската етнопопмузика могат да се идентифицират на най-неочаквани географски места.[180] Това, което е далеч по-важно обаче, е анализът на поставения между редовете въпрос: какво определя появата и успеха на т.нар. World music или етнопопмузика?

Отговорът само на пръв поглед изглежда лесно предвидим: глобализацията като неизменно оправдание за всички негативни явления и трудности, съпътстващи постмодерното ни настояще. В действителност, ситуацията е много по-сложна. Както е добре известно, тенденцията към глобализация през последните няколко десетилетия се дължи на съществените изменения, настъпили в развитието на световната икономика и това естествено се отрази и върху сферите на политиката и културата. Свидетели сме на постоянно налагания модел на една унифицираща масова култура с подчертано американскобритански профил, която се продава и разпространява по целия свят, уеднаквявайки на равнището на масовия потребител, може би само привидно, на повърхността, културните потребности, стандарти и вкусове. Универсалистката тенденция, от своя страна, породи мощни центробежни сили, социологът Ролан робъртсън въведе термина „глокализация“[181], за да опише паралелните процеси, протичащи на макрои на микроравнище. „Свиването на света“, както той го нарича, често е свързано със съпротивителното усилие да се съхранят разликите и по някакъв начин да се противодейства на интензивната глобализационна динамика. Глобализацията улесни появата на регионите. Тази видима регионализация на планетата, осъществена най-вече поради икономически и политически съображения, изведнъж се превърна в неизчерпаем източник за изграждане на нови по-“уютни“ идентичности, които биха могли да осигурят по-ясни ценностни ориентири, особено на по-младите поколения в тяхната бързо меняща се социална среда. Както пише Розмари Стателова „Чрез новоизповядвания регионализъм младите постигат и нещо друго отстояване на свой облик в безличната маса на следовници на постмодерни моди. Да обявиш македонското за супер е също стил само по себе си..“[182] На този фон и в контекста на новата прокламирана европейско-американска идеология за диалог между културите, за мултикултурализъм и толерантност, възникна и се утвърди т.нар. етнопопмузика. Стремежът „да опознаем другите“ стимулира много световни музикални центрове да лансират „екзотично“ звучащите мелодии на групи или на индивидуални изпълнители от Африка, Азия, Латинска Америка и Балканите…

По-прагматично, за да не кажа, по-комерсиално настроените музиканти светкавично се преориентираха към родните фолклорни ритми, преработени в достатъчна степен, че да звучат привлекателно както за ухото на западния, така и на местния слушател.

Собствено музиколожкото измерение на проблема обаче не е тема на настоящия текст, а обзорните разяснения са важни в светлината на феноменалния успех на немалко балкански творци (музиканти и режисьори), които смело „заложиха“ на етническия/регионалния колорит в произведенията си. „Етномодата“, увлечението по екзотичното направи възможно блестящ талант като Иво Папазов-Ибряма, но сравнително неизвестен в световен мащаб, да оглави класацията на ББС за най-добър музикант през 2005 г. в категорията World music; на същото се дължи непомръкващата слава на Горан Брегович и неговия „Оркестър за сватби и погребения“ или на „Мистерията на българските гласове“; подобен мотив стои и зад реализацията на проекти от типа на „Балкански коне“, при които изявени музиканти от определен регион се събират, за да свирят заедно своите еклектично звучащи етнокомпозиции.

Иван Чолович нарече този процес, свързан с фаворизирането на балканската музика опит за положително стереотипизиране на Балканите в духа на политическата коректност, която се стреми да ни внуши, че трябва да се „гордеем с Балканите, защото те са пространство на мултикултурност“[183] Вероятно той има основание доколкото един набор от клишета бива заменян с друг – похват, който ни оставя в дискурсивната клопка на балканизма, но извън двузначната чернобяла обрисовка на етнопопмузиката, нейното осезаемо присъствие в балканските общества служи като лакмус, разкриващ общото място на съзнателно изтласкване, на колективна амнезия по отношение на „някогашното „заеднуване“ на културите“[184] Навлизането в тази взривоопасна територия на онова, което не е за показване, поне не пред очите на чужденците, защото ще затвърди тяхната стародавна представа за нас като за изостанали и примитивни, разбулва симптоматичната тревожност на балканския комплекс за малоценност, свързан с неохотно признаваната „зона на срама“.

От гледна точка на основния изследователски проблем, най-ключови се оказват четири от „греховете“ на етнопопмузиката, които Розмари Стателова регистрира в хода на проучването си:

1) етнопопмузиката е османско наследство и напомня по унизителен начин за общото имперско минало;

2) притежава специфичен ориенталски привкус;

3) характеризира се от определен регионализъм;

4) не е „чиста музика“, а силно еклектична.

Строгото разграничение между тези отделни характеристики, разбира се, е условно, но необходимо за целите на анализа. На практика, те се преплитат непрекъснато, образувайки странната транскултурна музика, която Дубравка Угрешич в своето есе „Балкански блусове „сполучливо назова „лепилото на югославските народи ’ (съвсем спокойно можем да кажем и на балканските).[185] Популярният музикален жанр „слепва“ иначе твърде различните части на полуострова в границите на всекидневното, в миговете на екзалтирано веселие, в практиките на невъздържано празнуване, стигне ли се обаче до критична преценка на неговата същност, забелязваме поразителното сходство в аргументите по отношение на тоталното му отхвърляне. Квинтесенцията на това отрицание най-кратко може да се резюмира така: общото нежелание да се признае общият османски контекст. Като проявление на всекидневната култура, етнопопмузиката напомня за споделеното минало, което е повод за срам и самостигматизиране. И това е изводът, направен от Розмари Стателова, който се отнася изключително до конкретните културни измерения на региона.

В рамките на съвсем различна дискусия, Александър Кьосев в своята статия „Heroes against Sweets. The Split of National and ‚Anthropological‘ Cultures in South-East Europe“,[186] доказва същото, разглеждайки обособяването на националните култури от първоначалния общ балкански контекст на традиционните народни култури. Авторът развива тезата си за изначалната конфронтация между високия официален дискурс на отделните балкански държави, чието „въобразяване“ като национални общности се осъществява през епохата на Възраждането и ценностите на етнографски разнообразната традиционна култура. Това явление е описано в термините на сблъсъка между патриархалното и модерното, което ще определи и модела на националната идентичност: дефиниране по отношение на това какво не сме, а не какво сме?[187] негативното самоидентифициране се изгражда и във връзка с постоянното напрегнато съизмерване на балканските нации с постиженията на Европа, довело до формирането на специфична „травма поради глобалното отсъствие“ Травматичното осъзнаване на собствената изостаналост, която Александър Кьосев нарича „травматично фиксиране върху цивилизационните липси“, се отработва посредством една преднамерена изолация спрямо съседните народи – стратегия, която използват всички балкански национални елити без изключение. Интересен пример за историческата, но в някакъв смисъл и днес продължаваща сегрегация на балканските национализми, е фактическата невъзможност да бъде създаден общ балкански пантеон на героите и мъчениците. Основната причина за това е, че отделните национални идеологии прилагат демонизирането на Другия/на врага/на съседа като ключов механизъм при изграждането на съответната национална идентичност.[188]

Венцислав Димов в изключителната си монография „Етнопопбумът“ допълва и обогатява цитираните изводи с интересни наблюдения, анализирайки задълбочено една от най-важните специфики на разглежданата музика – рецепцията на нейните потребители и създатели, които я схващат като фолклорна и тя наистина функционира като такава, макар да не е генетически свързана с автентичния фолклор.[189] Авторът специално акцентира върху факта, че от първите подражателски опити през етапа на своите „дисидентски“ години до времето на неговото институционализиране като господстваща културна индустрия със стройна производствена инфраструктура и организация на работа, етнопопът се превръща в „културен избор, в културна проява, притежаваща свойствата на етноидентификатор“[190] в социален факт, в модел на популярна култура, която конструира характерна ценностна система на ежедневието. Че тази музика изисква нов методологически подход, при който търсенията да бъдат концентрирани на едно регионално и наднационално равнище, свидетелства сходството в музикалните явления на Балканите, чиято същност най-синтезирано може да се обобщи чрез определението, дадено от музиколога по повод на така наречената „новокомпонована песен“: „музикален продукт на масовата култура с ориенталско влияние“[191].

Открояването на мястото на развлекателните музикални жанрове във всекидневната сфера позволява на изследователя да обясни причините, поради които през периода на зараждането им, когато липсват български образци, тяхното отсъствие се компенсира със засилен интерес към етнопопа в съседните балкански страни. Тези причини, пише Венцислав Димов, „са известни: изкуственото прекъсване на развитието на градския ни музикален фолклор от миналия век, който е по-скоро общобалкански, отколкото еднозначно етнично определен; лишаване на масовия консуматор от необходимата му музика за душата“[192]

Сходството в музикалните проявления е най-убедителното доказателство за общия балкански интонационен фонд, от чието богатство черпят отделните композитори и изпълнители. С лекота хитовете на гръцки, сръбски, турски, румънски и т. н. групи или на отделни певци биват усвоявани от техни колеги в съседни балкански страни, а публиката ги аплодира горещо, запява ги и често ги възприема като „наши, родни“, и тук стигаме до най-интересния въпрос, който поставя авторът: защо етнопопът избира ориенталското и балканското? Защо в контекста на прозападната политическа и културна ориентация на всички балкански държави, културата на ежедневието предпочита категорично отхвърленото друго?

Отговорът, разбира се, не е еднозначен и не е свързан единствено с условията, диктувани от пазара, но и с „тягата към другите“ „изборът на тази музика надхвърля рамките на локалното и етничното и се реализира в рамките на балканското като свое.“[193] Извеждането на това заключение подпомага в значителена степен аргументацията във връзка с полемиката относно реалното или мнимо съществуване на Homo Balcanicus, но ако той все пак съществува, трябва да го търсим именно в полето на всекидневните практики, с изричната уговорка, че е формиран „тук и сега“ (а не е някакъв неизменен праисторически реликт) с активното участие на медиите и на различните медийни индустрии, преди всичко, музикалната, която влиза в особено взаимодействие с филмовата.

Въпросната посока на разсъждение неизбежно провокира на свой ред и ново питане: приложима ли е концепцията за „културната интимност“ на Майкъл Херцфелд към региона, като цяло, т. е. може ли да се мисли за Homo Balcanicus като за своебразен конструкт на балканската културна интимност?

Благодарение на дългата си теренна работа като антрополог Майкъл Херцфелд изнамери и предложи нов подход към социалните структури на националната държава, опитвайки се да избегне сковаващите бинарни опозиции, чиято натрапчива проективност, според него, е белег на европоцентристкия модел на конструиране на света, въпреки съзнателната употреба на деконструиращи техники вече няколко десетилетия. Намерението да изследва „„частното“ пространство на нацията“[194], както Херцфелд дефинира културната интимност, онази ревниво пазена от очите на чужденеца зона, съхраняваща често нелицеприятни алтернативни на официалното дискурсивно самопредставяне репрезентации, поставя проблема за национализма и неговото адекватно изучаване в съвсем различна перспектива. Дискутирайки теоретичните приноси на автори от ранга на Ернст Гелнер, Ерик Хобсбаум и Бенедикт Андерсън по темата, антропологът ревизира утвърдената теза, че националната държава е проект на елитите, наложен „отгоре надолу“, вместо това той предлага един далеч по-динамичен и гъвкав модел, при който формиращите се национални елити се нагаждат към съответния местен контекст, като се съобразяват с нестабилното, постоянно изменящо се съдържаемо на културната интимност. Нещо повече, високомерното игнориране на нейното присъствие само засилва и без това съществуващото напрежение между абстрактно мислената държава и индивидите, попадащи под нейната юрисдикция.

Основната задача на държавата е да възпроизвежда нацията посредством своите институции и чрез изграждането на национална митология, която поддържа представата за изначалната ѝ същност и за безкрайната ѝ дълговечност. Пространството на културната интимност, макар по парадоксален начин да препотвърждава националното единство, в същността си представлява вместилище на „възможностите и на ограниченията на креативното несъгласие“[195] с други думи, културната интимност разкрива характерните черти на дадена културна идентичност, „която предизвиква неудобство пред външните хора, но въпреки това [тези черти] даряват вътрешните хора сувереност в наличието на тяхната общност“[196] Майкъл Херцфелд илюстрира казаното като акцентира върху социалното функциониране на автостереотипите, които членовете на определена общност използват във всекидневните си практики за най-разнообразни цели.

Остава обаче въпросът: приложим ли е инструментариумът на харвардския учен към реалията на Балканите като културна територия?

В сравнение с националните държави, които са обективно отграничими и разполагат с механизми за изграждане и поддържане на националната кохерентност, регионите са цялости от съвсем различен порядък: техните граници и естество са оспорими в зависимост от избрания критерий, а отсъствието на институции, конструиращи определена идентичност и колективно въображаемо, обуславя скептицизма по отношение на техния потенциал да пораждат усещане за принадлежност и самосъзнание за подобна принадлежност. Самият Майкъл Херцфелд загатва, че неговият подход за изучаване на културната интимност не се изчерпва единствено с анализа ѝ на национално равнище, напротив, той подчертава, че: „на други места, както е на Балканите, колективното чувство за регионална идентичност може да осигури интимно убежище и същевременно да подхрани свирепа гордост в негова защита независимо от употребата на тези функции от страна на националната държава“[197] Нещо повече, той смята, че „не е задължително да има институционална опора от типа на държавния апарат“[198]

Вдъхновен от евристичната концепция на американския антрополог, Александър Кьосев в своя текст „Тъмната интимност: карти, идентичности, идентификации“ се заема с нелеката задача да я приложи в балкански контекст.

Особена заслуга на изследователя е, че той успява да се дистанцира и спрямо западния, и спрямо местния балканизъм, дискутирайки в критичен дух ключовия проблем доколко „определени групи или отделни личности предпочитат да се разпознават в дискурсивен модел, който не ги признава, а ги стигматизира? При какви обстоятелства те чувстват принадлежност към онази територия, която е образът на собствената им стигма?“[199]

Според автора хипотетичната балканска идентичност пропада някъде между двете възможни форми на отреагиране на вмененото балканско начало: 1) емиграцията – радикалното скъсване с позорящия полуостров, водещо понякога до състояние на доброволна културна амнезия и 2) позицията на ревностен патриот, мразещ всичко „балканско“[200] Съществува обаче и един трети вариант за бягство от стигматизиращата идентичност и това е емоционалното пребиваване в царството на „тъмните Балкани“, територията на балканската народна (контра)култура, където спонтанно възниква краткотрайно споделено чувство за регионална принадлежност.[201] В епицентъра на тази култура на ежедневието, се появава вакханалийското преживяване на балканската етнопопмузика, която, според Александър Кьосев, не е музика на протеста и травмата, колкото трансгресивно преобръщане на стигмата в „радостно-издевателско потребление на удоволствия, забранени от европейските норми и вкус.“[202] Преднамерената непочтителна стратегия на пародиране, която влиза в конфронтация и с високата национална култура, избира да противостои на застиналия доста мрачен облик на полуострова чрез представянето на Балканите „такива, каквито са: изостанали и ориенталски, телесни и полуселски, груби, смешни, но интимни“[203] Пропадането в „топлата балканска махала“, в уюта на нашенското – убежище от високомерието на Европа и от опасностите на външния свят, е вероятно действието, което активира една нестабилна, едновременно обругавана и прославяна зона на регионална културна интимност. В нейното сумрачно пространство можем да провидим, ако не някакъв ясно определен Homo Balcanicus, концепция, която смятам за твърде статична и есенциализираща, то поне на множество общи прилики в поведението на жителите на полуострова, иначе принадлежащи към различни национални общности. Какво имам предвид?

В полето на всекидневната сфера, чиято природа е особено консервативна и трудно податлива на промени, тече процес на интензивно взаимодействие между популярната (контра)култура и медийните индустрии, и в резултат на това, през 90-те години част от медиите успяха да моделират представата за характерната идентичност на балканския човек. Съществуват определени предпоставки за разгръщането на подобна тенденция, свързана с изграждането на наднационална инфраструктура на първо място на музикалната етнопопиндустрия, която се намира в интересна взаимовръзка с другата общодостъпна и влиятелна медия – киното.

III. Популярната балканска народна (контра)култура и балканското кино

Както вече стана ясно балканската етномузика и цялата субкултура, породена от нея – специфичен начин на живот, маниер на обличане и поведение, ценности и нагласи, стават доминиращи в областта на силно трансформираната масова култура в региона от началото на 90-те години, като излъчват силни импулси и към останалите медии.

Балканското кино много бързо и сравнително рано влиза в съприкосновение с новата популярна култура и основният ключов въпрос е: дали то се превръща в технически „ретранслатор“ на продукта и посланията на споменатото явление или отношенията му с него са много по-сложни и напрегнати и в този смисъл, заслужаващи по-задълбочен анализ?

За разлика от могъщата музикална индустрия, която изгражда своя регионална инфраструктура, балканските кинематографии преживяват тежък период на изолирано съществувание, когато почти не се снимат филми, или ако се снимат, това са предимно коопродукции, частично финансирани от външни продуценти. Постепенно ситуацията започна бавно да се подобрява в отделните балкански страни и националното кинопроизводство се нормализира, съобразно новите пазарни условия и въведения конкурсен принцип за разпределение на чувствително намалелите държавни субсидии. Но независимо от наличните фестивални форуми (някои, наследени от предходния период, а други създадени и утвърдени през последното десетилетие на ХХ в.), е трудно да се говори за наднационална инфраструктура, съпоставима с тази на етнопопиндустрията. Всъщност, „мрежата“ от кинофестивали (местни и най-вече чужди) спомогна да се съхрани балканското кино, осигурявайки трибуна на неговите автори във времената, когато кинематографистите не можеха да разчитат на сериозен зрителски поток в киносалоните. Впрочем, проблемът със силно затруднената дистрибуция на балкански филмови творби в рамките на региона продължава да е актуален и днес и е един от фактите, предизвикващ скептицизъм по отношение на възможността балканското кино да оказва значимо въздействие върху самопредставата на хората от полуострова.

Но въпросът за чуждестранните кинофестивали има и друга, малко мрачна, страна: те не са изгубили своята роля на върховен „законодател“, който определя кое произведение е качествено и кое не е. Или, както пише Ивайло Знеполски филмовите творци получават голямо признание благодарение на световните центрове, тогава те автоматично придобиват престиж и тук.[204] Често такъв е безотказният механизъм – Европа или светът трябва да се произнесат, за да бъде оценен конкретен балкански филм и в границите на региона. В този случай обаче те се завръщат, обгърнати с аурата на световни културни постижения. Привидно вече я няма стигмата на позорящо балканското, ала в действителност това положение е поредното възпроизвеждане на статуквото на европоцентристката властова асиметрия спрямо Балканите. Все още силно се нуждаем от външна санкция, която да ни убеди в стойността и потенциала на собствената ни съзидателност.

Но все пак каква е връзката между популярната балканска култура, киното и предполагаемата балканска идентичност? най-краткият отговор е: изключително сложна, динамична и интересна. Като част от явленията, съставляващи новата масова култура, киното също беше въвлечено в медийното конструиране на образи и самопредстави. И нямаше как то да не почерпи сюжети, теми и емоционален заряд от заобикалящата го реалност. Не става дума само за съзнателното произвеждане на филмови наративи, съобразени с доминиращата киноконюнктура през 90-те години, която значително допринесе за появата на произведения с марката „made in the Balkans“, става въпрос за цялата съвкупност от филмови текстове, коментари върху тях, цитирания, фестивални отличия, т. е. всички онези вторични съпътстващи културни жестове, чието моделиращо влияние се оказа много по-въздействащо, отколкото собствено въздействието на самите филми, много от които така и не са познати на широката зрителска аудитория от региона.

„Пробивът“ на даден кинотворец извън Балканите тутакси задвижва механизмите на едно явление, което условно ще нарека „феномен на преливането“ – краткотрайното доброволно прекрачване на границите на националното и приемането на някаква споделена балканска същност в рамките на всекидневната култура, породено от желанието да се приобщим и да споделим поне за малко признанието и престижа, с които е удостоен той. Такава беше рецепцията на факта, че македонският режисьор Милчо Манчевски е спечелил „Златен лъв“ – преобладаващата реакция бе „нашето момче победи западняците“. Донякъде споменатият модел, макар и не така ярко изразен, е видим и днес, когато отделните балкански кинематографии редовно провокират вниманието на специалистите и постигат значими успехи: особено „бумът“ в румънското кино – призовете на Кристи Пую („Смъртта на г-н Лазареску“/Moartea domnului Lazarescu, 2005), Корнелиу Порумбою („12:08 източно от Букурещ“/A fost sau na fost?, 2006), Кристиан Мунджиу („4 месеца, 3 седмици и 2 дни“/4 luni, 3 saptamani si 2 zile, 2007), Кристиан Немеску (California Dreamin’ (Endless)/California Dreamin’ (Nesfarsit), 2007)[205], за сериозно развитие може да се говори и по отношение на турската филмова индустрия (изключителните художествени постижения на Нури Белге Джейлан – „Градчето“/Kasaba, 1998, „Облаци през май“/Mayis sikintisi, 1999, „Отчуждение“/ Uzak, 2003, „Климати“/Iklimler, 2006; Йесим Устаоглу – „Пътуване към слънцето“/Günese Yolculuk, 1999, „В очакване на облаците“/Bulutlari beklerken, 2004; Дервиш Заим – „Кал’’/Camur, 2003; Зеки Демиркубуз – „Изповед“/Itiraf, 2002. Излишно е да споменавам традиционно силното екранно присъствие на разроилите се постюгославски кинематографии).

Балканското кино регистрира и запечата на лента зараждането на един масов балкански човек, не на Homo Balcanicus като идеален културен тип, а като модел на поведение на всекидневно равнище в сферата на частното и интимното пространство. Той не подлежи на прецизна социална стратификация и не притежава ясна възрастова определеност. Неговата „балканскост“ е по-скоро функционална характеристика, а не неизменен атрибут, която се проявява в точно определени моменти. Масовият балкански човек е проекция, за да не кажа резултат на културното инженерство, на медийните индустрии, които умело трансформираха елементи от традиционната(те) култура(и) в хибридна модернизирана субкултурна форма.

Балканските кинематографии подходиха към интерпретирането на този процес многозначно: от една страна, новата популярна култура предостави обилен ресурс от теми и сюжети, въведе нови герои, а от друга, киното прояви завидна рефлексивност, изследвайки тези теми, сюжети и герои: понякога в тревожно-критичен маниер (утвърждаването на актуалните поведенчески образци и „съвременни“ ценности чрез агресивното нахлуване на рекламите – „Лейди Зи“, 2005) или посредством иронично-саркастичната модалност, както е в „Рани“/Rane, 1998 и в „Как беше унищожен рокендролът“/Kako je propao rokenrol, 1989.

C други думи, балканското кино удвоява и разпространява, но едновременно с това и съзнателно пародира образите и разказите на формиращата се регионална популярна култура с етнически привкус. Мнозинството кинематографисти остават трайно раздвоени между изкушението да флиртуват с балканската предпоставена идентичност и стремежа да избягат от екзотичното в името на един по-“стерилен“ и нормализиран облик на полуострова.[206]

Много е рано да се каже все още дали съществува потенциал и възможно ли е изобщо да бъде конструирано балканско „колективно въображаемо“, което да неутрализира най-ярката отличителна черта, спояваща в хомогенна цялост региона: вечната стигма. Това ще зависи от твърде разнообразни фактори: политически – кога и страните от т.нар. „Западни Балкани“[207] ще се присъединят към EC, каква ще е съдбата на Турция; икономически – за какви кинематографични проекти ще се отпускат национални и европейски субсидии за в бъдеще; културни – какви нови научни парадигми ще бъдат лансирани и т. н. Независимо от развоя на събитията обаче, ще остане главният проблем: как ще мислим себе си и другите от региона, без да активираме, уж за добро, другата възможност – примамливата, но не по-малко безплодна и коварна образност на положителното стереотипизиране.

Разрешаването на този проблем тепърва предстои и той трябва да е интелектуално предизвикателство не само за представителите на академичните среди.

Гергана Дончева: Образът на Балканите в балкански и западни филми: стратегии за представяне, София, изд. „Фабер“, 2010, стр. 211-234

(Публикува се със съгласието на авторката).

Гергана Дончева е родена в годината, в която Джак Клейтън снима „Великият Гетсби“ – онази легендарна версия с Робърт Редфорд. По същото време Горан Брегович създава „Бело дугме“: една от ярките емблеми на югославския рок небосклон, когато никой и не подозира, че ще се превърне в най-разпознаваемия филмов композитор от Балканите… Всъщност, тези два факта образно обобщават мотивите, които предопределят професионалния й път: любовта към качественото кино (особено в неговото балканско проявление), както и трайния й интерес към културите на Полуострова през 20-ти и началото на 21-ви век.

Хелоуин

Автор(и): Златко Енев

– Е, това вече не мога да го разбера! – По челото на Дерменджиев бяха избили ситни капчици пот; както винаги в моменти на възбуда той започваше леко да заеква и да опъва шия сякаш преглъща големичък залък. Рамката на очилата му, тук-там лепена с тиксо, се местеше насам-натам в унисон с оживените жестове, аха-аха да се разпадне. Брадата, подстригана à la Ботев, се беше напъхала в яката на ризата му, та леко кирливите ръбове се провиждаха още по-ясно на черния фон. Даскалчето се притесняваше и това го караше да се разпалва още повече. Младо момче, емоционално…

– Какво точно не разбираш, Дерменджиев? – Председателят Домусчиев, грамаден мъж с все още импозантна фигура, бивш шампион и любимец на дамите от Съвета на обезпокоените граждани, беше както винаги олицетворение на спокойствие, ред и надеждност посред окото на урагана. – Не си ли съгласен, че е крайно време да се подаде ясен и недвусмислен сигнал? Или трябва да чакаме, докато ни превземат отвътре? Ако сами не се погрижим за бъдещето на децата си, кой ще го направи? Американците ли? Или други някои – печалбари разни диви, дай им само пари да трупат, народа да грабят, а за българщина и традиция никой не му пука, дай сега да захвърлим всичко и да станем и ний американци!

– Ка‘щяло! – обади се откъм задните редици някоя от застаряващите дами, цялата само очи, всичките възторжено впити в Домусчиев. – Ка‘щяло!

– Абе аз за сигнала съм съгласен, но чак пък толкова! – Даскалчето, разбира се, не обича да се дава съвсем без бой, но пред дружния натиск на събранието пламъкът му полека-лека започва да намалява, всички го виждат и нямат особено търпение да му слушат глупостите. – Да им горим костюмчетата? На публично място? Че то съвсем на средновековие ще го обърнем бе, хора! Забранихме го тоя скапан Хелоуин още миналата година, какво повече да направим?

– Ние забраняваме, а те си знаят тяхното! – тропна Домусчиев по масата. Гарафата с вода подскокна, за малко да се катурне. Тоя мъж не си знае силата. – Сякаш не знаеш и сам, че се събират тайно да празнуват. Под носовете ни, всички го знаят, но си траят и мълчат. Срамота, срамота!

Публиката отзад се развълнува и започна да гъгне неразбираемо, но заплашително, също като пословичния разтревожен кошер. Прозорците, запотени от разпалени човешки страсти, тихичко подрънкваха, направо да си настръхнеш. Абе, Хелоуин.

– Не може така, хора сме все пак – опита се даскалчето да протестира, но бензинецът му привърши бързичко, по някое време то клюмна, махна с ръка и се отказа. Огледа печално събранието, малко като библейски пророк, един вид „оставям ви на съдбата, нещастници!“ – после си събра партакешите и тръшна ядно вратата зад гърба си. Връцна се обратно, провря нос през открехнатата врата, изрева „да ме броите против!“, а след това си пое по пътя, целият само свобода и независимост.

А нещастниците междувременно бяха преминали към гласуване, което премина бързо и ефективно, съвсем не по европейски. Тридесетина гласа за, един въздържал се – бай Кочо Чистеменски, той си е против всичко по принцип, но булката му го настъпва под стола и не му позволява да гласува както си иска – и един против, даскалска му работа.

– Обявявам заседанието за закрито – обяви Домусчиев тържествено. – Неформално продължение – в ресторанта „Златен век“, първата бира е за сметка на съюза.

Хората затропаха със столовете, някак жадно. Приятно си е това усещане – да си дадеш заслужена почивка след добре свършена работа. Пък и безплатната бира някак успокоява, придава увереност, убеждава. Не е лесна работа това, да се бориш за идеи и убеждения. Никак не е лесна, всеки го знае.

* * *

Телефонът му зазвъня както винаги на най-хубавото място – тъкмо беше я приклещил яко под себе си и се напъваше да свършва, тя пък ревеше като агнец на заколение, другите курви от джамборето и те, разпилени по легла, кресла, маси и столове, с по един коч я отгоре, я отдолу, всичките на крачка от рая… И ей го на – телефон! Как да не го нагласиш на майка, ама трикратно, че и на кръст, тоя занаят скапан?

Гочо полицаят се пресегна към джоба на джинсите си, запотен от усилието хем да не напуска райското убежище, хем да отговори на повика, най-вероятно служебен, попъшка няколко секунди, после, като видя, че няма да стане работа, все пак избра второто и се приведе над телефона си, накипял като младо вино.

– Слушам! – Терминаторът пасти да яде, Гочо звучи сто пъти по-зловещо и по-заплашително.

Лицето му се изопна, кой знае защо изведнъж му стана някак много неудобно, че се е изпаткал така гол-голеничък, някак беззащитен, насред запотената, изпълнена със стонове стая, опита се да прикрие телефона с длан, после се изниза тихомълком в коридора, затропа по голия циментов под и заобяснява:

– Да, да. Да, разбира се, господин Домусчиев. Ама разбира се, имай ми доверие. Няма да го оставим без внимание сигнала, веднага ще събера момчетата. Да, да, да. Събрали тайно децата, а? Абе знам ги, разбира се. Дочеви, все те. Откак се прибраха от Германия, всичко живо е пропищяло от тях. То не беше фукня, не беше чудо! Та коли, та пари, та мурафети… Аз откога го чакам това, ти да не мислиш, че на мен не ми е писнало? Ей сега ще събера момчетата, ще направим сеир до Бога. Да им държи топло довèки. Да, да, ще те държа в течение, нямай грижа. Ей сега, само пет минутки ми трябват…

Върна се обратно в стаята и, в предвкусване на веселбата, изрева весело „Айде сега, всички на работа!“, докато пощипваше и пошляпваше тоя или оня гол задник. Майко мила, откога го чакаше всичко това!

* * *

Приближиха „Ровера“ тихичко, да не уплашат ония вътре отрано, после включиха наведнъж всичките осем фара, къщата буквално пламна в призрачната халогенна светлина. Голяма къща, модерна, с много пари правена. Гочо се пресегна, извади мегафона и заговори както си знаеше, спокойно и ужасяващо, бетер Терминатор…

– Граждани, обградени сте от всички страни, всяка съпротива е безполезна. Излизайте един по един, с високо вдигнати ръце, без никакви опити за бягство. Повтарям: всяка съпротива е безполезна…

Отсреща цареше мълчание, едно такова заинатено, глупаво. Гочо повтори репликата си, после се обърна назад и промърмори мързеливо:

– Момчета, я вижте някой там да ги стресне, те тия сами няма да излязат, както изглежда…

Речено-сторено. Един от грамадните прозорци изтрещя, посипа се стъклария. Пак нищо…

Гочо вдигна мегафона и измърка гальовно:

– Абе вас ще ви дойде ли накрая акъла в главите или да ви подхващам както си знам? Ъ?

Фенерът над входната врата промъждука, задушен от халогенната мощ, после се открехна и самата врата. Подадоха се едно след друго рой маймунчета – нашарени, накачулени, украсени кое с рога, кое с копита – смълчани, замръзнали от ужас. И над всичките – онази, Дочевицата, и тя омазана като някоя вещица, почернена, та чак катранена, но дори и така толкова хубава, та дъха да ти пресекне. Че и се привела над маймунчетата като някоя квачка, прегръща ги, да ги закриля се опитва. Внезапно го обхвана ужасна злоба, чак се разтрепера…

Махна с ръка на момчетата да се заемат с дребосъка и запристъпя бавно. Нея беше решил да запази за себе си. Стар мерак ако не начешеш, с отворени очи ще те заровят, тъй казват хората…

– Гражданко Дочева, в съгласие с разпоредбите на Съвета…

Гърлото му пресъхна, меракът не му позволяваше да говори повече. Застана пред нея, впи очи някъде в шията ѝ, запредвкусва удоволствието. Тя обаче не помръдваше и на милиметър. Мурафети, а? Ей сега ще те видя…

Той се пресегна лениво, подхвана хелоуинското труфило и дръпна рязко надолу. Дрешката, направена само за едно носене, се пръсна под натиска му като куп есенна шума. Онази не носеше сутиен – има си хас! – и гърдите ѝ лъснаха, мраморни, в светлината на прожекторите. Зърната им бяха настръхнали от есенния хлад, стърчаха големи и примамливи, направо да подлудееш. Той зачака да чуе писък и рев, но тя отказа да му направи кефа, само скръсти ръце и го загледа спокойно, предизвикателно. Инатеста крава, такива само бой ги оправя. Устата му пресъхна, внезапно му се допи бира. За миг се запита дали да не дръпне надолу и бикините – те и без това са големи долу-горе колкото пощенска марка, но инак не се вижда нищо, тая сигурно се бръсне по-често от него – после се усети, махна с ръка и се обърна към екипа си.

Маймунчетата и те вече бяха полуголички, пищяха и се суетяха насам-натам като пилци, лишени от закрилящата мощ на квачката. Дрешките им – една торба парцали, колко ли пари са стрували? – бяха накупчени по средата на двора, някой вече носеше тубата с бензин.

– Шефе, къде да ги палим?

Той се огледа преценяващо, махна с ръка по посока на дворната барака.

– Ей там някъде, потърсете място пò на завет. На всичко ли трябва да ви уча?

Обърна се към нея, опита се да я прониже с поглед, но се препъна някъде по средата, прииска му се да я удари с все сила, да я разкърви, да я натика в калта, да я смачка, да я унищожи. Боже, колко я ненавиждаше!

Зад гърба му се дочу шумотевица, във врата го лъхна жега, той се извърна и прикри очи с длан. Бараката беше пламнала като купа слама, някой от идиотите пак не беше си свършил работата както трябва…

И тогава, като в някой кадър от ужасяващ филм или, още по-лошо, непресекващ нощен кошмар, вратата на бараката се отвори с трясък и от нея изскочиха две други дребосъчета – всъщност не точно дребосъчета, защото пламъците бяха ги превърнали в грамадни факли – запремятаха се, заогъваха се в зигзаг срещу скованата от ужас човешка глутница, после клюмнаха и паднаха безжизнени някъде сред треволяка. Възцари се мъртва тишина, само трясъкът на пламъците продължи да се носи надалеч…

И тук, пак съвсем като на кино, някъде отзад, ама много, много изотзад, се понесе отчаян писък.

– Децата ми! Децата миииииииииии…

* * *

Празник на ужасите, какво да го правиш?

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Любов на Палм бийч експрес: Бракоразводното дело Пулицър

Автор(и): Хънтър С. Томпсън

Много поразии стават в бързата лента напоследък. Дори богатите не се чувстват в безопасност и започват да търсят обяснения. Умните твърдят, че нищо не разбират, а глупавите смъркат кокаин в скъпи дискотеки и тропат в бесен ритъм. Думкането се чува из цялата страна, или поне се чувства. Тропането на богатите е нещо, на което си струва да се обърне внимание, особено в смутни времена. То обикновено означава, че са разтревожени и объркани, а когато богатите са разтревожени и объркани, започват да се държат като диви животни.

Такова е положението в Палм бийч напоследък и местните недоволстват. Богатите си имат някои правила и две от най-важните са: пази чуждите тайни и източника си на информация на всяка цена, макар и не непременно в този ред, зависело от ситуацията, казват; и – всичко си има цена, дори жените.

В Палм бийч няма затвори и болници. Това е идеалното поселище – разкошна ивица пясък, обрамчена от палми и имения, разположена на Златния бряг на Флорида: милионери и пенсионери, старателно охранявана колония за истинските богаташи, много малък остров и много малък свят. Редът тук е малко по-различен и местните държат на него.

Периодично избухват грозни скандали – съдебни дела за пари, причудливи оргии в клуб „Тенис и сауна“ или пък някое истинско безчинство, като например полуизкуфяла осемдесет и осем годишна наследница, заинатила се да се омъжва за своя иконом – осемнайсетгодишен кубинец, но скандалите отминават като зимна буря в Палм бийч, и вече никой не помни кога за последен път някой в този град е бил заключен заради извращения. Местната общност е много затворена, връзките ѝ с истинския свят се свеждат до четири моста, и тя е толкова враждебна към пришълците, колкото най-загубеното племе в Амазония.

Богатите държат на спокойствието си и имат силно развито чувство за територия. Бог ги е дарил с достатъчно мъдрост, убедени са те, за да могат сами да решават проблемите си. В Палм бийч нищо не е толкова гнусно и безобразно, че да не може да се уреди или поне изтърпи, стига да не излиза от семейството.

Семейството живее на острова, но не всички на острова са от семейството. Това е много важна разлика, ключова житейска истина за живеещите тук, и никой не я подценява. Поне не за дълго. Наказанието за това да не си знаеш мястото може да се окаже светкавично и ужасно. Имам приятели в Палм бийч, които иначе са много сърдечни и любезни хора, но щом се разчу, че съм в града и разпитвам за бракоразводното дело на Пулицърови, започнаха да ме избягват като прокажен.

„Маями хералд“ го нарече най-отвратителния бракоразводен процес в историята на Палм бийч. Така зловонен и неудържим бе този скандал, че половината град избяга във Франция или Майорка от страх да не бъде въвлечен. Хора, които през есента обикновено си стоят вкъщи, заети с преобзавеждането на спалните или препокриването на яхтените се хангари, си намериха причини да посетят Бразилия. Мечът на правосъдието се спускаше над младата Роксан Пулицър – момиче от друга черга, което няколко години по-рано се бе омъжило за най-личния ерген в града, но сега преживяваше агонията на развода. Разводите в Палм бийч са обичайно явление, но в този имаше нещо странно и заплашително. Изведнъж на съд бе изправен самият живот на града, а някои от най-изтъкнатите жители се оказаха забъркани в големи мръсотии.

Едно заглавие в „Денвър поуст“ гласеше: „ДЕЛОТО ПУЛИЦЪР БЕЛЯЗАНО ОТ ИСТОРИИ ЗА СЕКС, НАРКОТИЦИ, ОКУЛТИЗЪМ“. „Ню Йорк поуст“ пък раздухваше огъня с „ЛЕПЯТ ЦВЕТИСТИ ЕТИКЕТИ НА МАГНАТСКА СЪПРУГА В ШОКИРАЩО ДЕЛО ЗА РАЗВОД НА СЕМЕЙСТВО ПУЛИЦЪР“ и „СПАХ С ТРОМПЕТ“. Цяло поколение журналисти пък потръпна от неудобство пред челото на бостънския „Хералд америкън“, прогласило: „ПУЛИЦЪР Е ГАДЕН ПРЪЧ“.

Някои от най-знатните семейства в обществото на Палм бийч ще носят доживот белезите, получени в делото „Пулицър срещу Пулицър“. Мръсните богаташи на Америка се оказаха съвсем буквално мръсни – племе от диви пияници и содомити, беснеещи на своя частен остров в денонощно кокаиново безумие. Самото име Палм бийч, отдавна превърнало се в синоним на наследствено богатство и аристократизъм, вече започваше да се свързва с долнопробна разюзданост и да се възприема като място, където нищо не се цени, където богатите постоянно тънат в разврат, където домашни животни са предмет на неприкрито обожание в храма, а разголени милионери разкопчават със зъби сутиените на дъщерите си на публични места.

Пристигнах в Палм бийч в една дъждовна ноемврийска вечер просто така, без особена причина. Отивах на юг, към Маями, а после към Насау, на сватба. До сватбата имаше цели две седмици и прецених, че Маями не е най-доброто място за убиване на време. Две седмици безделие в Маями могат да променят един човешки живот завинаги. Това е Хонг Конг на Западния свят. Дори безсъвестните се чувстват неспокойно в Маями в днешно време.

На Златния бряг не си знаят парите, направо ги ринат с лопата. Неотдавна някакво тринайсетгодишно момче намери хартиена кесия с едри шлифовани диаманти за един милион долара до железопътните релси близо до Холивуд.[208] Леля му го накара да върне плячката, но никой не предяви права над нея и съседите го нарекоха глупак. Съвсем правилно впрочем. На Златният бряг няма място за героите на Хорейшио Алджър[209]; с работливост и почтеност тук ще спечелиш пакет чипс и няколко часа допълнителна работа в неделя, състояща се в стъргане на корпуса на съседската моторница.

От известно време в южна Флорида властва нова етика, и независимо от пищния латиноамерикански натюрел, тази етика е много сходна с ядката на старата Американска мечта. Това е свободната инициатива в най-груб вид; широкоотворен испаноезичен дарвинизъм, подобен на онзи, който сицилианците внесоха в Ню Йорк преди сто години и който японците внесоха в Хавай след Втората световна война, и не много различен от онзи, който израелците внасят в Ливан сега. Езикът е друг, музиката е по-бърза, храната не е картофи с месо, но идеята е същата. Богат значи силен, беден значи слаб, а държавата работи за онзи, който дава заплатите.

Градският съд в Палм бийч не се отличава по нищо от другите такива съдилища из страната. Той представлява поредната счетоводна кантора на улицата на разбитите мечти, мрачен лабиринт от дълги коридори, пълни с хора, които биха предпочели да са другаде. Млади жени с гипсови яки седят безмълвно на дървени пейки в очакване да свидетелстват срещу млади мъже в белезници и дочено затворническо облекло. Възрастни жени плачат истерично в претъпкани асансьори. Грамадни съдебни пристави извеждат от съдебни зали буйстващи чернокожи със златни зъби. Възрастни съдебни заседатели биват конвоирани наоколо като престъпници, не знаейки какво да очакват.

Единствено адвокатите се усмихват в тази обстановка. Те тичат от дело на дело с издути чанти, следвани от апатични чиновници, мъкнещи кашони с всевъзможни доказателства: от ръждиви спринцовки до човешки пръсти и показания под клетва, дадени от криминално луд народ, тръгнал да си уреждат сметките.

Бракоразводното дело на Пулицърови се водеше на третия етаж, в малка зала в дъното на коридора. Нямаше места за външни посетители, а единственият начин човек да си осигури едно от деветте репортерски места, бе да цъфне там в седем сутринта, а понякога и по-рано, за да се запише в списъка. Флоридското законодателство обаче принуждаваше съдия Карл Харпър да допусне в залата една стационарна телевизионна камера, която да снима, позволявайки на обществеността да наблюдава всичко при затворени врата от друга зала на етажа, където всеки, който желаеше, можеше да следи процеса в относително удобство, с цигари и понички от кафенето.

Това бе зрителската скамейка на делото Пулицър, странна и понякога буйна смесица, включваща целия спектър от телевизионни продуценти на СиБиЕс до върлинести жени без сутиени и с чуждестранни акценти, твърдящи, че са от „Шпигел“ и „Пари мач“. Тази жизнерадостна публика следеше събитията с изострено внимание и шумно изразяваше подкрепата или неодобрението си. Приличаше на група хора, които всеки ден се събират в някаква задушна зала, за да гледат сапунен сериал от сорта на „Спешно отделение“. Един следобед, когато при някакво особено зловонно отклонение в нечии показания Роксан Пулицър изтърва нервите си, публиката изригна с викове: „Смачкай ги, Рокси! Бой по тия! Браво, маце! Няма да ти говорят така!“

Някои си водеха записки, други постоянно включваха и изключваха диктофони. Един ден пристигна човек от „Нешънъл енкуайърър“, но не след дълго си тръгна и не се появи повече. „Не е за нас“, сподели той по-късно. „Прекалено сериозно е.“

На пръв поглед в историята нямаше нищо сложно. Поредната приказка за Пепеляшка с нещастен край, лудешка малка сага за престъпление, надменност и наказание: На Хърбърт „Пийт“ Пулицър младши, петдесет и две годишен милионер и внук на прочутия вестникарски издател, наследник на фамилното име и богатство, най-сетне му бе дошъл акълът в главата да изхвърли алчната злосторница, която му бе причинила толкова страдания. Тя била непоправима наркоманка и уличница, твърдеше той, както и напълно негодна майка. Изкарвала цели нощи по дискотеките и неприкрито спяла с дилъра си, както и с други мъже. Бяха споменати интериорен декоратор, агент по недвижими имоти, автомобилен състезател и френски пекар, а на всичкото отгоре била лесбийка, или поне пансексуална развратница. За шест и половина години брак била преспала с почти всичко, до което успяла да се докопа.

В крайна сметка, обясни адвокатът, на мистър Пулицър не му останал никакъв избор освен да се отърве от тази жена. Тя била по-скоро Мерилин Чеймбърс[210], отколкото Пепеляшка. Когато не си крещели просташки пред децата със състезателя от „Гран при“ Джаки Икс или с дилъра на кокаин Брайън Ричардс, тя била в леглото с красивата си приятелка Джаки Кимбърли, трийсет и две годишната съпруга на седемдесет и шест годишния плейбой Джеймс Кимбърли, наследник на капитала на „Клийнекс“. Аферите ѝ край нямали. Дори когато Пулицър насочил зареден 45-калибрен пистолет в главата ѝ – а после и в своята – в отчаян опит да я принуди да потърси лечение за наркозависимостта си, на което тя склонила.

И наистина го направила, но петте дни в градската болница „Хайланд парк“ се оказали недостатъчни. Според адвокатите на Пийт лечението било неуспешно и тя твърде скоро се върнала към дрогата, а също и към своя дилър, който определи себе си в съдебна зала като „домашен майстор на свободна практика“, двайсет и девет годишен.

Не може да се каже, че Роксан Пулицър е красавица. В лице не е нищо особено и на възраст трийсет и една повече прилича на отегчена старша стюардеса от „Пан Ам“, отколкото на световен секс символ. Десетте години на „Палм бийч експрес“ са взели своето и за място на страниците на мъжките списания ще е нужно повече от това да свали пет килограма във фитнес салона. Краката ѝ са твърде тънки, ханшът – твърде широк, а кожата – прекалено отпусната за модел. Тя обаче притежава осезаемо физическо присъствие. Няма как да не почувствате аурата на откровена, благоразположена сексуалност. Личи си, че е жена, която обича да си отспива сутрин.

Роксан пристигнала в града преди повече от десет години зад волана на линкълн „Континентал“ с прикачена отзад 18-метрова каравана: сочна мажоретка, излязла преди две години от училището в Касадага – градче с 900 жители недалеч от Бъфало, щата Ню Йорк. След като завършила местната гимназия, тя си намерила работа в съседния Джеймстаун като лична секретарка на главния юрисконсулт на „Американ воутинг машин корпорейшън“ – сериозен млад мъж на име Лойд Диксън III, който по-късно се самоубил. Баща му пък, който от своя страна по-късно влязъл в затвора, бил по онова време президент на същата компания, и толкова харесал новата секретарка, че побързал да я омъжи за другия си син, незрял младеж на име Питър, едва-що уволнил се от Военновъздушните сили.

Младоженците закарали караваната си в Западен Палм бийч, където като малък Питър често бил прекарвал зимните ваканции със семейството, и се установили в зоната за къщи на колела. И двамата се записали в тукашни колежи и заживели, малко или повече, като местните. Но бракът се провалил и двамата скоро се разделили. Караваната продали на някакви цигани, а Роксан използвала своята половина от парите, за да завърши образованието си в колежа „Уест Палм бийч“. Веднага след дипломирането се хванала на работа в местна агенция, където продавала застраховки.

Така се запознала с Ранди Хопкинс, който по онова време също се занимавал с продажба на застраховки, допълвайки по този начин доходите си от наследствения капитал на „Листерин“ – фирмата производител на вода за уста. Всеки в Палм бийч е наследник на някакъв капитал, но не си струва човек специално да проучва кой какъв е, освен ако не е тръгнал да се жени. В очите на Роксан, Хопкинс бил мъж на място, и не след дълго двамата заживели заедно.

Това били дивите години в Палм бийч с нещо като късно разцъфтяла рок култура, с хипита, които пият шампанско, карат поршета, пушат марихуана, купуват си плочи на „Ролинг стоунс“ и дори понякога смъркат кокаин. Някои от тях взимали ЛСД и тичали голи по плажа, докато полицията ги хване и почти любезно ги прибере по домовете им. Понякога купоните излизали от контрол и слугите ридаели със сълзи на някои сцени, но като цяло това била общност от безобидни богаташчета с твърде много наркотици.

Седемдесетте били в разгара си, Роксан Диксън се нанесла у Ранди Хопкинс и си резервирала място за „Палм бийч експрес“.

Един от близките приятели на Хопкинс по онова време бил Пийт Пулицър – четирийсет и пет годишен, наскоро разведен милионер-плейбой, който приличал на Александър Хейг[211] на етер, и в някои кръгове минавал за най-личния ерген в града. Пулицър освен това държал „Дохъртис“ – моден бар и любим нощен пристан за почитателите на рокендрола. В периода, в който Пийт го стопанисвал, „Дохъртис“ бил шумно и купонджийско място, където понякога се отбивали да хапнат Джон и Йоко, където барманите били студенти от „Харвард“, а клиентите не криели пристрастията си към второкачествен кокаин и първокачествени оргии.

Това било най-шикозното заведение, а Пулицър бил най-желаният мъж. Разполагал с голям избор, но си падал по по-младичките. Когато една вечер другарят му Ранди Хопкинс го запознал с Роксан, тя веднага му се харесала.

Доказателствата по делото разнасяха в пазарска количка, която съдебният пристав трябва да бе взел от някой супермаркет. В нея имаше всичко: от семейни данъчни декларации до тенекиения тромпет, с който Роксан уж била спала, докато се опитвала да общува с мъртвите. В дните, в които нямаше съдебни заседания, количката стоеше паркирана до една машина „Ксерокс“ в съдебното деловодство и, по силата на някакви странни клаузи във възхитителния закон на щата Флорида, уреждащ достъпа до публични данни, материалите бяха по всяко време на разположение на желаещите да ги разгледат. Съдържанието на количката беше ровено и преравяно от толкова много хора, че вече и съдията не би могъл да му хване края, но за журналистите то си оставаше постоянен източник на забавление. Човек можеше да влезе някой дъждовен следобед в деловодството с кожена чанта, пълна със студени бири, и да се весели с часове, прехвърляйки купчината и копирайки каквото си поиска.

Аз прекарах доста време над екземпляри от данъчните декларации и счетоводните книжа на съпрузите Пулицър, представени като доказателствен материал от семейните счетоводители, и смея да кажа, че донякъде ги проумях, но не съвсем. Разбрах например, че тези хора са наистина богати. Семейните разходи за 1981 година възлизаха на 972 980 долара за четиричленно домакинство: мъж, жена, две четиригодишни деца и бавачка, която получаваше 150 долара седмично. Много сериозни разходи, но какво от това? Не говорим за някакви сиромаси, пък и един милион долара семейни разноски на година не са нещо неприлично в Палм бийч. Богатите имат специални проблеми. През 1981 г. Пулицърови похарчили $49 000 за обичайните домакински нужди и още $272 000 за „домашни подобрения“. Това са около $320 000 годишно само за поддържане на жилище и домакинство. Други $79 600 бяха вписани като „лични разходи“, а 79 000 – за ремонт на яхтата. „Деловите“ разходи възлизаха на $11 000, а срещу „такси и налози“ не бе вписано нищо. Колкото до графата „благотворителност“, очевидно въпросната година Пулицърови бяха взели пример от Роналд Рейгън и бяха дарявали тайно, за да не карат бедните да се чувстват неудобно.

Имаше една сума обаче, която привличаше вниманието. Размерът ѝ бе $441 000, а графата – „разни и неупоменати“. Именно. Разни и неупоменати: $441 000. И никой в съдебната зала не трепна. Двама бесни кокаиномани, озовали се в съда поради това, че бракът им куца и децата са нервни.

„И прислугата започна да се държи странно, а нощем из градината търчаха голи хора и хвърляха камъни по прозорците на спалните, а други, с пяна на устата, онанираха като маймуни в коридорите… някакви хора крещяха по телефона в четири сутринта за вулканични изригвания в Тихия океан, които променяли температурата на морската вода необратимо, което щяло да предизвика нова ледена епоха… и двамата не можехме да спим, Ваша чест, а небето почерня от лешояди, така че се обадихме на един пластичен хирург, защото гърдите ѝ бяха започнали да провисват, а аз бях започнал да ставам кривоглед, и полетяхме с колата за Маями със 100 мили в час, но по средата на пътя си спомнихме, че е неделя и клиниката не работи, та затова отседнахме в мотел заедно със съпругата на Джим, страшна работа, Ваша чест, тая жена е долна курва, и нямам думи колко е зле работата, защото децата не са на сигурно място, страхуваме се да не измръзнат през нощта, а аз Ви нямам капка доверие, но какво да правя, нямам избор, и между другото, миналата година похарчихме $441 000 не помня точно за какво.“

Добре дошли в селенията на кокаина. Безкрайни магистрали. Лудост. Какво да си помисли съдията за двама кокаиномани, похарчили предходната година $441 000 за „разни и неупоменати“? Една година по-рано сумата била едва $99 000 по време, когато, по признанието на самите Пулицърови, пристрастеността им към кокаина вече била неудържима. Двамата твърдяха, че дотогава ограничавали употребата до няколко грама седмично, което е сравнително скромно количество в средите на „бялото братство“, но фактите по делото недвусмислено показваха консумация в слисващи размери – от порядъка на тринайсет грама дневно – в периода преди да заведат делото за развод и да се прочуят със своята окаяна сага.

Числата са стряскащи дори за Палм бийч. Тринайсет грама дневно могат да убият цяло семейство бели мечки.

Мисис Пулицър седеше на една ръка разстояние от него, когато Чийтъм заяви: „Ваша чест, Джейми ми каза, че Роксан била най-яката и страстна женска, която е опъвал някога.“

– „Ню Йорк поуст“, 4 октомври 1982 г.

Това не е лоша реклама в някои градове, но в Палм бийч определено звучи зле. И не е от нещата, които един мъж би искал да чете за съпругата си в сутрешния вестник. То може да е добре дошло за сводника, но е ужасно неуместно за петдесет и две годишен общественик, известен на светските хроникьори като изтънчен и състоятелен джентълмен от Палм бийч. Ф. Скот Фицджералд веднъж казал на Хемингуей: „истински богатите не са като теб и мен“, но това е идея, която Ърнест не би могъл да схване, а историята не би могла да приеме.

Каква е впрочем същинската цена на билета за „Палм бийч експрес“? Островът повече прилича на частен клуб, отколкото на град. Приблизително десет мили на дължина и една миля на ширина, с постоянно население от 9700 човека. Но и това е много, реалните числа са двойно по-малки. Истинският Палм бийч – колонията, златният център, – е едва пет мили дълъг и три преки широк, обрамчен на изток от прекрасна ивица бял плаж и Атлантическия океан, а на запад – от палми, частни пристани и хангари с яхти за милиони, разположени на вътрешните плавателни пътища[212]. Съществува Северен Палм бийч и Южен Палм бийч, както и обширната кънтри територия на Западен Палм бийч, но тук не говорим за тези хора. Те са слугите и „рибите-прилепала“, които са безгласни букви в истинския Палм бийч, освен когато трябва да свидетелстват.

Това е слабата брънка, жестокият и мъчителен проблем, който богатите не могат да разрешат – как да живеят в мир с прислугата. Рано или късно домашната помощница трябва да влезе в спалнята, и ако ѝ плащате $150 седмично, тя ще бъде достатъчно дръзка, или поне любопитна, а отдавна вече не е законно да им се режат езиците, за да мълчат.

Проблемът с прислугата е ахилесовата пета на богатите. Единственото решение е използването на роботи, но докато това стане, ще мине още поне едно поколение, а дотогава си остава почти невъзможно да наемеш прислужница, която да е достатъчно разумна, за да оправи леглото, но и достатъчно малоумна, за да не се запита защо това легло е пълно с голи хора всяка сутрин. Градинарят ще се смущава при вида на въжената стълба, висяща от прозореца на господарската спалня, докато коси поляната по обед, а всеки шофьор, който има достатъчно мозък в главата, за да сменя скоростите на семейния „Ролс“, ще надуши каква е работата, ако го изпратите оттатък моста да дири някаква козеферма в Локсахачи, откъдето да вземе чифт добре развити пръчове и половин кило животински стимулант.

Голотата е начин на живот в Палм бийч, и разликата между пикник и оргия не винаги е отчетлива. Ако една жена, притежаваща състояние от 40 милиона долара, желае да плува в басейна си заедно с пръч в 4 сутринта, това си е лично нейна работа. Сношаването с животни настина е незаконни във Флорида, но не всички гледат на това така строго.

„Съквартирантката ми се чука с кучета по партита,“ сподели ми една засукана блондинка към трийсетте, продаваща кашмир и златни дрънкулки в елегантен бутик на авеню „Уърт“. „И какво от това? Кой е ощетен?“

Свих рамене и продължих да опипвам артикулите на стойката за ризи. Концепцията за престъпление без щета е добре приета в Палм бийч, а нейната логика е трудна за оборване. Няма щета, няма вина. Ако някое хубаво момиче от Атланта може да си позволи да спи до късно сутрин, да обядва в клуб „Евърглейдс“ и да изкарва $50 000 годишно без данъците като се ебе с кучета из богаташки спални през почивните дни, нима трябва да се притеснява от полицията? Къде е разликата между зоофилията и обикновената педерастия? По-добре ли е да се чукаш със свине в мотела, отколкото с магарета в луксозна вила в „Тарпон айлънд“? Какво нередно има изобщо в кръвосмешението? Нужни са около 200 години, за да култивираш наследствена линия от красиви дъщери, а само безумец би ги предоставил на чужди хора. Трябва да им се дава кокаин и да се обучават в любов към своите доведени сестри или дори към бащите и братята си, ако е нужно, но да не се допуска грозота във фамилията.

Вижте слугите. Имат брадавици и дебели глезени. Децата им са прекалено тъпи, за да се изучат, и прекалено злобни, за да живеят, а освен това им липсва всякакво чувство за родова принадлежност. Възпитанието не е само преподаване на маниери на масата, а богатството не е само харчене и крокодилски кожи. Същинската разлика между Богатите и Другите не е, че те просто „имат повече пари“, както е забелязал и Хемингуей, а че парите не са първостепенен фактор в живота им, както е при хората, които се трудят за прехраната си. Истински богатите се раждат свободни, като делфините; те никога няма да узнаят какво е нужда, а банковите им сметки никога не ще пресъхнат. Техните дъщери ще бъдат дебютантки, синовете им ще посещават специални подготвителни курсове преди колежа, а ако братовчедите им се случат наркомани или лесбийки, какво от това? Култивирането на хора все още е несъвършено изкуство, дори при наличието на благоприятни предпоставки.

Къде са чистокръвните арийци, които Хитлер така старателно отглеждаше в зората на Третия райх? Къде са най-хубавите и най-умните деца на Бел Еър и Палм бийч?

Това са неудобни въпроси в някои среди, а отговорите са плашещи. Защо най-прекрасните цветя на Американската мечта толкова често се озовават в лудницата, в бракоразводното отделение и в разни други преддверия на обречеността? Какво у хората, родени свободни и безгрижно богати, ги води до лудост?

Никой на „Палм бийч експрес“ не се вълнуваше от този въпрос. Вместо това общността се сплоти около клетия Пийт Пулицър, когато корабът започна да потъва – през всичките осемнайсет дни на причудливи съдебни показания, които накараха приятелите му да потънат в земята от срам и шокираха половината цивилизован свят. Най-интимните мигове от лудия му шестгодишен брак с амбициозна мажоретка от Бъфало бяха разнесени под формата на едри заглавия по челните страници на вестниците в Ню Йорк, Париж и Лондон. Напълно непознати хора от места като Питсбърг и Хюстън звъняха на съпругата на Пулицър в дома ѝ, бълвайки гнусни предложения. Злобни адвокати изземаха с призовка разни твърде лични вещи и споделяха каквото пожелаят с разкикотените репортери. Всеки турист с шепа петачета можеше да влезе в окръжния съд на Палм бийч и да се снабди с ксерокопия от данъчната му декларация или дори от здравната му книжка. Правото му на личен живот бе така безогледно погазено, че практически бе престанало да съществува. На петдесет и две годишна възраст, най-изненадващо, Хърбърт Пулицър се бе превърнал в зрелище. Всяка сутрин той ставаше от леглото и се запътваше заедно с адвокатите си към центъра на града, за да слуша какви ли не обвинения по свой адрес: от трафик на наркотици до покваряване на непълнолетни и дори кръвосмешение, извършено със собствената му дъщеря.

„Той ми каза, че ако не подпиша онези документи, ще ми вземе децата. Каза, че имал властта, парите и името, за да го направи. Каза, че ще ме разсипе.“

– Роксан Пулицър пред съда, 15 ноември 1982 г.

Съпругът така и не бе притиснат да признае тези свои думи. Съдията проведе разсипването по свои собствени съображения, които изложи в безмилостно окончателно становище от деветнайсет страници, което помете аргументите на Роксан като ураган. В крайна сметка тя получи по-малко дори от адвоката си Джо Фериш, чийто хонорар бе намален с две трети. Той взе $102 500 за труда си, а съпругата получи $2 000 месечно в продължение на две години, предупреждение да си намери бързо работа и правото да задържи личните си бижута и личния си автомобил, а загуби къщата и децата. Целият масраф излезе на Пулицър малко по-скъпо от поддръжката на яхтите му за 1981 г., чиято стойност по сметките на счетоводителите бе $79 000.

Сумата от $441 000, похарчена от двойката за „разни и неупоменати“, бе четирикратно по-голяма от присъденото на съпругата след шест и половина години брак и две деца. Жълти стотинки. Малко над $100 000 на хартия, а в действителност по-малко от $50 000. В Лос Анджелис е пълно със зъболекари, които плащат повече от това като годишна издръжка на съпругите си. Но тук не става дума за зъболекари. Тук става дума за изтънчен и състоятелен джентълмен от Палм бийч, изхабен човек с дебел портфейл, който взел за жена бивша мажоретка от покрайнините на Бъфало и я водел на представления със секс на живо, а за Коледа ѝ подарявал бурканчета кокаин.

С две думи Хърбърт „Пийт“ Пулицър държал под наем „най-яката женска“ в Палм бийч в продължение на шест и половина години при цена от $1000 долара месечно, и когато цялата работа приключила, той взел къщата и децата, както и всичко останало. Това е доста добра сделка, откъдето и да се погледне. Най-скапаната женска в Сан Франциско върви за поне сто долара на нощ в Сиамския масажен клуб, което прави доста повече от $1000 месечно. Тъпи кучки. И толкова грозни, че никой не би се показал с тях даже пред нощния сервитьор от румсървиса. Потребителският индекс на курварската борса в страната върви нагоре, но цената на жените не расте.

Съдия Харпър командваше парада със зъл блясък в очите, търпейки лъжесвидетелствата, които го засипваха и от двете страни, и нескончаемите пазарлъци и преструвки, поднасяни ден след ден от адвокатите и от цяла върволица заможни хаймани, апатични мошеници и обикновени наркомани, които ставаха прочути поради присъствието си в неговата зала, където пушенето бе забранено за всички освен за съдията, който пушеше непрекъснато.

Още това трябваше да ни подскаже накъде отиват нещата, но ние го проспахме. Съдията се би наумил как ще постъпи от самото начало, а останалото бе развлекателна програма – вихър от необичайни разкрития, приковали вниманието на половината англоговорящ свят в продължение на седмици, за да се окажат в крайна сметка без никакво значение.

Към края на процеса дъждът се лееше почти непрекъснато. Придвижването бе затруднено, бесни шквалове блъскаха апартамента ми в хотел „Оушън“ над плажа. Сякаш спях в хангар за лодки на някой пристан в Нова Скотия. Грамадни вълни, заливащи брега, странни ветрове, тресящи вратите и щорите, пластмасови контейнери за боклук, носещи се през паркинга с 30 мили в час, хаос в мрака, акули във водата, нощ без румсървис.

Беше отлично място за нощуване, с яростни бури по крайбрежието, топли одеяла, добро уиски, цветна телевизия, мусака и яйца на очи сутрин… Градът на богатите, където е толкова трудно да станеш в шест сутринта и да поемеш по дългия мокър мост към окръжния съд в Западен Палм.

Една сутрин, когато пристигнах прекалено късно, за да си запазя място в съдебната зала, но прекалено рано, за да разсъждавам трезво, се запилях из околността, за да се озова в затънтен полутъмен бар – едно от онези места, където можеш да видиш адвокат и съдия-изпълнител да обядват заедно, където барманът държи картечен пистолет, а сервитьорките изтърпяват пробация, и където от вестника се четат само местните клюки и съдебните призовки…

Барманът търсеше лайм за „Блъди Мери“, когато го запитах какво мисли за бракоразводното дело Пулицър. Той замръзна за миг, после се наведе рязко, стисна ме за мишницата и каза: „Знаеш ли какво мисля по въпроса? Знаеш ли как се чувствам?“

„Ами… не“, отвърнах. „Само влязох да пийна нещо и да си прочета вестника, докато моето дело се разпусне за обяд, и…“

„Зарежи твоето дело“, изкряска той като не ме пускаше и ме гледаше втренчено, без да мига, без капка хумор.

Аз се отърсих от хватката му, раздразнен от този изблик.

„Не ми е за скапаните Пулицър“, изкряска той. „Нищо лично, но аз знам как се държат тези хора и знам как ме карат да се чувствам.“

„Млък!“ срязах го. „На кого му пука как се чувстваш?“

„Като гадно животно!“ изписка той. „Като звяр. Наблюдавам тези боклуци, гледам ги как живеят, виждам мазните усмивки по лицата им и се чувствам така, сякаш ме е заместило куче.“

„Какво?“ недоумявах аз.

„Това е професионален жаргон“, рече той като запретна ръкави и отвори касата.

„Моите поздравления“, рекох. „Значи вече си доктор по морални щети.“

Той замръзна отново.

„Щети?“ каза. „Какви щети?“

Аз се пресегнах през бара и силно го зашлевих.

„Ето това е щета“, казах. После му хвърлих няколко банкноти и поръчах студена бира за из път. Мъжът се държеше за рафтовете с евтин алкохол и дишаше тежко. „Мръсен педал“, каза той. „Ще те убия.“

Изсмях се.

„Мухльо! Такива като теб с лопата да ги ринеш!“ Пресегнах се и го стиснах за бузата. „Къде ти е кучето, свиньо? Искам да видя кучето, което ти е причинило това. Искам да убия това куче.“ Блъснах го и той се пльосна върху дървената скара на пода.

„Махай се!“ изписка той. „Теб трябва да пратят на съд в този град. Пулицър са нищо в сравнение с изроди като теб.“

Зашлевих го отново, след което си взех рестото, кореспонденцията, вестниците и бележниците, както и лекарствените вещества, уискито и разните кожени чанти, пълни с оръжия, веществени доказателства и снимки… Прибрах всичко и бавно излязох при червения открит крайслер, в който все още имаше половин метър вода от снощния дъжд.

„Гад!“ крещеше той. „Ще се видим в съда.“

„Ти май си адвокат“, рекох. „Дай си името! Аз съм от данъчната служба.“

„Изчезни!“ изписка той.

„До скоро“, казах, като извадих флакон сълзотворен газ от джоба си и пръснах към него. „Най-добре си намери някое куче да те замести преди да се срещнем пак – защото веднага щом светя маслото на помиярите, с които се занимавам в момента, се връщам тук да изтръгна тестисите от грозното ти туловище.“

Мъжът продължаваше да крещи за кучета и адвокати, когато се качих в колата и отпътувах. Хората по улицата се спираха да зяпат, но когато започна да ги моли за помощ, те му се изсмяха.

Той бе доктор по морални щети, но това не му помогна. Вече го бе заместило куче.

Дълго след като делото по развода на Пулицърови най-сетне приключи – след като съдебното решение влезе в сила и вестникарските заглавия секнаха, а честта на Палм бийч бе спасена чрез прокуждането на Роксан от града; след като се разплатиха с адвокатите и се разправиха с нелоялните слуги, а репортерите, отразявали процеса, най-сетне изтрезняха от опиянението, в което историята ги бе държала толкова дълго, че някои от тях получиха симптоми на абстиненция след като тя приключи… дълго след всичко това аз продължавах мрачно да разсъждавам над случая, търсейки някакво по-дълбоко обяснение.

Изпитвам непреодолимо влечение към търсенето на дълбок смисъл в неща, които изглеждат напълно безсмислени. Всъщност ставаше дума за надменност, измамна увереност във владеенето на някаква особена проницателност и сила, каквато увереност може да донесе само беди.

А може би ставаше дума за кокаин. Тази мисъл ме споходи неведнъж по време на бракоразводното дело Пулицър. Кокаинът е най-близкият заместител на мигновената надменност, който може да се намери на пазара в днешно време, и се предлага масово. Всеки идиот с излишни сто долара в джоба може да си шибне един грам кокаин в мозъка и да си обясни кажи-речи всичко.

О, да. Разкошно. Много благодаря. Вече всичко ми е ясно. Тези копелета са ме лъгали от самото начало. Не е трябвало изобщо да им вярвам. Трайте сега, старото да ви светне. Слушайте какво ви казвам. Знам как стоят нещата.

В крайна сметка делото се сведе до кокаинов процес, какъвто си бе поначало. Нямаше истински финансов интерес: накрая Питър Пулицър плати повече пари на адвокати, счетоводители, „вещи лица“ и друг народ, свързан с процеса, отколкото Роксан щеше с готовност да приеме в едно извънсъдебно споразумение, без спорът изобщо да стига до съда.

Сега живея тукашния живот, опитвам се да усетя Палм бийч отвътре: кралски палми, естествена коприна, езда покрай морския бряг на разсъмване в червен кабриолет, с Джордж Шиъринг по радиото, с глава пълна с калпав кокаин и с две красиви лесбийки на седалката до мен, които си разказват вицове на френски…

Отиваме на оргия в имение на брега на морето, и момичетата пият шампанско от магнум, който сме взели от „Дънхилс“ – прочутия шикозен ресторант. Под чистачката пърха фиш за неправилно паркиране и ми досажда. Замаян съм от пиене, а лесбийките вдигат чаши шампанско за поздрав срещу полицейски коли насреща, смеят се жизнерадостно и пушат силна марихуана от черна лула, докато се носим по „Оушън булевард“, живеейки като делфините…

Момичетата вече са голи, дълги коси се развяват във вятъра, парфюмирани зърна подскачат в матовата синя светлина на арматурното табло, бели бедра на червени кожени седалки. Едната от тях поднася чаша шампанско до устните ми, докато намаляваме скоростта на особено остър завой край океана и много бавно и стилно подхлъзваме задницата със седемдесет мили в час, и се понасяме странично с адски вой на гуми покрай къщата на Роксан Пулицър, прелитайки на косъм от задната броня на черно порше, което се подава от алеята й…

Момичетата пищят лудо и се заливат с шампанско, а по радиото звучи „Балада за Клаус фон Бюлов“[213] – песента, която написахме лани с Джими Бъфет и Джеймс Браун, и която ме прави с девет цента по-богат с всяко пускане в ефира на Палм бийч или където и да е другаде. Получава се доста внушителна сума, която моите хора постоянно пресмятат. Изкарвам по деветдесет и девет цента само от Палм бийч и десет пъти повече от Маями. Постъпленията от Ню Йорк и Лос Анджелис са толкова сериозни, че счетоводителят дори не ми ги съобщава, а пък агентът ми изпитва неудобство, че съм толкова богат.

Аз обаче – не. Ни най-малко. Харесва ми да съм богат и безразсъден в Палм бийч, в нежнорозово неделно утро, в чисто нов червен крайслер кабриолет, на път за оргия, с магнум френско шампанско и две позлатени мацки, които се разголват насред булеварда, докато моята собствена песен звучи по радиото, а палмите пърхат в утринния вятър и местните полицаи се обръщат към мен с „докторе“ и любезно се осведомяват за здравето ми, докато си приказваме на светофара.

Полицията не е проблем в Палм бийч. Тя е наша и го знае. Полицаите работят за нас също както прислугата, и на повечето това им допада. В този град, ако ни свърши бензинът, се обаждаме на полицията и те ни го носят, защото все пак е досадно да ти свърши бензинът. Богатите имат по-особени проблеми и това да ти свърши бензинът на „Оушън булевард“ на път за оргия в шест сутринта в неделя, е такъв един проблем. Неприятно е. Особено с голи жени и пликчета кокаин в колата. Богатите обичаме музиката и мразим тя да спира.

Неотдавна в Маями арестуваха моторизиран полицай, защото се опитал да изнуди пияна жена на шосето за секс, за да не ѝ състави акт. Такова нещо не може да се случи в Палм бийч. В този град пияните жени бродят свободно и предизвикват доста безредици, но едно нещо, за което, слава богу, не трябва да се притесняват, е възможността някой бял боклук в униформа да ги спре и да почне да ги обарва. Не им плащаме кой знае колко, но им плащаме редовно, и ако случайно забравят кой им дава заплатите, има си начини да им го припомним. Целият западен бряг на Флорида е пълен с хора, уволнени от отговорни длъжности в Палм бийч само затова, че не разбират естеството на обществения договор.

Което, за добро или зло, ни връща обратно към историята: не всички, неразбиращи естеството на обществения договор, накрая биват пропъдени на Западния бряг. Някои продължават да живеят тук и от време на време създават проблеми, от които се получават заглавия в световните вестници. Странният и ужасен случай на Роксан Пулицър е точно такъв, и той е причината да дойда в Палм бийч, защото чувствам, че с тези хора дълбоко ме свързва нещо повече от парите или оргиите, или наркотиците, или магьосничеството, или лесбийките, или уискито, или червените открити крайслери.

Мисля, че това е зоофилията. Винаги съм обичал животните. Те са различни от нас, мозъците им са прости, но сърцата им са чисти, и освен това не трупат подкожни тлъстини, и никога няма да се обадят на полицията или да тръгнат да се съдят, или да избягат с парите ти…

Животните не използват адвокати.

Сп. „Ролинг стоун“, 21 юли/4 август, 1983 г.

Превел от английски: Вергил Немчев

Хънтър С, Томпсън е американски журналист и писател, който се нарежда сред легендите на американската журналистика. Считан е за първия и най-яркия представител на гонзо журналистиката. Автор е на множество статии в разни вестници и списания, както и на 19 книги. Става известен с автобиографичния роман „Страх и омраза в Лас Вегас“ (илюстриран от Ралф Стедман), чиито първи глави са публикувани в списание „Ролинг Стоун“ през 1971 година, след което започва сътрудничество между музикалното списание и писателя, продължило повече от 30 години.

Герои срещу сладкиши

Автор(и): Александър Кьосев

Разцепването на национални и „антропологични“ култури в Югоизточна Европа

Слухове от Загреб донесоха учудваща новина: хърватски националисти преследвали албанските сладкари и чупели витрините на техните сладкарнички. Причината, трудно постижима за обикновеното въображение, е, разбира се, патриотична – албанските сладкиши измествали прекрасния средноевропейски Kuchen. Те отнемали на средното хърватско дете леките и ефирни сладкиши на цивилизацията – не прекадено сладки, приготвяни с много сметана, битершоколад, извара и сирене, и ги замествали с неща, напълно противоречащи на хърватската природа и на природата на Европа – с понички, гевреци и боза, с ориенталските шекерлии кори на баклавите, саралиите, татлиите, с мазните, сиропести тулумбички, с небетшекери, локуми и сакъз.

В случая дори не е съществено дали това е вярно: самият факт, че то се е родило в балканското клюкарско въображение, е достатъчен. Чрез него във вечните балкански войни вече не участват само войници, светци, жертви и герои. В тях са се намесили невинните понички, доблестните гевреци, достолепните Kuchen-и. А това, съгласете се, е симптом, който заслужава да бъде обсъден.

* * *

В епохата на лесно пропагандиран и трудно реализируем мултикултурализъм се изписаха много страници за културата като сближаваща или раздалечаваща сила. Общо място на американската и на западноевропейската публицистика и хуманитаристика стана назидателната идея, че на Балканите национални култури и управляващите ги елити се държат лошо. Те, управляващите избирателността на паметта и различните „политики на идентичност“, биха могли да си препишат учебниците по история и да заживеят в мрежа от мирно съсъществуващи български механи, гръцки таверни и турско-албански сладкарници. Биха могли да накарат етносите и социалните групи от този тъмен и смътен регион да забравят онова, което ги разделя, и да забележат своите сходства, та да се изживеят най-накрая като нещо единно (както Западът винаги ги е виждал). Но кой знае защо не правят това, по-скоро предпочитат да злопаметстват и злополучно да се разбягват една от друга. Те будят старите „Balkan Ghosts“, чупят си витрините и се фиксират в „непреодолими различия“, „вековни“ конфликти и кървави вражди.

В своите традиционни конотации метафората „Балкани“ някак си предпоставя, че местните нации едновременно са монолитни културни субекти и непослушни деца (които трябва да бъдат научени, евентуално наказани). В аналитичен план тя е наивна, в практически – едва ли допринася нещата да се поправят. Зад нейната употреба стои едно некритично, субстанциалистко понятие за „национална култура“, докато всъщност именно многомерността на „културата“ с нейната объркваща многозначност и несубстанциалност е съществената част от проблема.

Защото за каква именно култура или култури говорим? За официалното държавно-историческо „наследство“ на Гърция, България, Румъния, Албания, Сърбия ли, честващо герои и мъченици, светци и исторически паметници отпреди векове? Или за неговия почти неразличим идеологически двойник – визиите на националнопатриотичната литература, в чиито текстове въпросните исторически фигури, герои и мъченици са възникнали като културни конструкти? Свързват ли ни, или ни разделят Ботев и Вазов, Змай-Йованович и Джура Якшич, Еминеску и Кърджале, Кораис и Казандзакис? Как се съчетават в „културата“ Кавафис, поничките, учебниците по история, витрините? Къде да поместим в мъчителните процеси на това свързване-разделяне традиционната народна всекидневна култура (кухня, облекло, телесно поведение, отношения между хората, родствени връзки, наследяване на традиционните религиозни вярвания, празници и морални стереотипи)? Къде – идеализацията и „музеификацията“ на културата като национално наследство или функционирането ѝ като идеологическа емблематика (българите наричат румънците с обидното име „мамалигари“, т.е. такива, които не ядат хляб)? И къде – опитите да се култивира битът: да се въведат европейските моди и маниери? Бих могъл да умножавам тази нарастваща полисемия на „култура“ и да прибавям към проблема най-различни форми на балканските групови субкултури, на младежките контра-култури и още на културата на популярните забавления, както и на културната индустрия, медийната масова култура, културата на материалната среда и пр., и пр.

Кое от тези значения на думата „култура“ и кой от тези пластове на явлението играе обединяваща роля на Балканите и кой – разединяваща? Кого и как те обединяват или разединяват, как се отнасят помежду си? Ако под думата „национална културна идентичност“ разбираме не субстанциално ядро, а сложен и нееднозначен процес на отнасяне към множество културни модели (всеки сам по себе си авторитетен, но заедно не добре хармонизирани), то ключовият въпрос ще бъде кои са тези модели, в кой пласт на „културата“ възникват, как упражняват своето въздействие, каква е взаимната им конкуренция…

* * *

Тук, с цел да започна анализа по максимално простичък начин, ще се огранича до отношенията между два типа „култури“: т.нар. високи национални култури и т.нар. народни, традиционни култури.

Дали въобще те са „култура“ в един и същ смисъл на тази дума? Преди около 100 или 150 години националният филологически и историко-етнографски проект (материализиран чрез усилията на Кораис, Копитар, Вук Караджич, Раковски, Димитър Маринов, Братя Миладинови и др.) не е виждал между тях особени разлики. По това време академичното специализиране е било твърде относително, а в малкото на брой научни дружества и национални университети литераторите са били и културни историци, историците – и етнографи, фолклористите – и езиковеди и археолози. Те са били убедени, че всичко, което е „проявление“ на културата на Нацията, е ценно „наследство“, „старина“, „плод“, „израз“ на Народния дух (имената на този дух, разбира се, са различни – той може да бъде български, гръцки, албански, сръбски, македонски…) Академичната и публичната doxa от това време с хердерианска лекота е допускала, че езикът и литературата, безименният народен певец и великият индивидуален поет-гений са в същината си сходни, че „вярата на дедите“, династическата слава и националната кухня, революционният героизъм и носиите еднакво изразяват въпросния индивидуално-национален „Дух“, еднакво представляват културата като единно, национално хомогенно ценно „наследство“.

Днес ние не сме склонни да отъждествяваме така лесно „високата“ национална култура с културата на носиите, обичаите, баклавите и Kuchen-ите. Една от причините вероятно е институционалното разпадане на споменатия комплекс от филологико-исторически науки и отдалечаването на културната и литературната история от антропологията и етнологията – те се отдръпват в два твърде различни ъгъла на Академията. Докато в политическия и в публицистичния дискурс „култура“ и „цивилизация“ все още се употребяват като нещо специфично и монолитно, за академическото настояще по-скоро е характерно обратното. Със самата си институционална структура Академията противопоставя изучаването на „високата“ култура на модернизацията и елитите на изучаването на традиционната култура на „недокрай“ модернизираните народни маси (те се отделят не само в различни дисциплини, но и в различни катедри, дори факултети). За това на пръв поглед има достатъчно основания. Едната култура е агент на модернизиращи идеи, тя мисли себе си в категориите на историческото развитие, личното авторство, артефактите, постиженията, шедьоврите, гениите и класиците, въплъщава се в модерни институции. Другата не е индивидуална, престижна и артефактна, а е процесуална и ритуална, не е развиваща се и модернизираща се, а е консервативна и традиционна, не е парцелирана по области на „формална рационалност“, а е по-скоро общ, неразчленен символен свят. Тя не се изразява в гениални „постижения“, а в анонимна колективна културна комуникация, съществува не чрез отчуждени бюрократични институции, а като отложена в стабилни общосподелени форми на живот.

Настоящото академично-институционално обособяване обаче, заменило романтическата неразчлененост на език-религия-култура, е в определен смисъл и пречещо. Основателно разделило тези две различни „култури“, то се оказва академична преграда пред задачата да се опишат сложните им, течащи на много равнища отношения. Тук аз ще се опитам не да опиша тези игри, а по-скоро да формулирам проблема, да отворя вратата към едно подобно описание.

Изходна точка ще бъде една интуиция, на която в хода на текста ще предстои да бъде разгъвана, доказвана и критикувана, а ако е необходимо, и отхвърлена. Тя се състои в смътното усещане, че на този полуостров съществува нещо като разцепване или центробежно разбягване на двата типа култури – националните и „антропологическите“. Става дума за някаква исторически сложила се несъпоставимост между „високите“ (официални, държавни) култури, в и чрез които живеят Нациите, и практическите, популярни, ниски, „антропологически“ културни светове, в и чрез които живеят индивидите и групите.

От хипотезата за „разцепването“ следва друга: че на Балканите многоизмерността на „културите“ е условие за различни, често противоположни идентификации. Сякаш това е един регион, в който определени пластове на културата благоприятстват голямата регионална общност, а други активно и целенасочено я разрушават. Заедно с това ще се опитам да отида и отвъд конфронтацията и да обърна поне малко внимание на това как между тези културни светове тече символен обмен и интерпретативна борба, как всяка се мъчи да овладее и преведе другата в категориите на своя културен идиом.

* * *

По-горе описах лесните рецепти на мултикултурализма – толерантно единство в многообразието, акцент върху сходствата, т.е. върху онова, което ни свързва, а не върху това, което ни разделя.

Впрочем кой е казал, че сходствата не се забелязват? На определени равнища, в определени всекидневни ситуации топлото и мрачно съзнание за тях е съвсем ясно. Всеки тъмен балкански субект – българин, грък, сърбин или албанец, – който е бил за по-дълго някъде из Европа, знае, че ако закопнее внезапно за някоя родна манджа, трябва да отиде в гръцки ресторант или да си купи неща за ядене от турско магазинче. В гръцкия ресторант българинът ще яде яденета с непознати имена – тацики, сувлаки, гирос, но те ще имат много познат вкус и твърде много ще приличат на таратор и български шишове, а сармите или мусаката ще си бъдат съвсем като „българските“ сарми и мусака на мама. В турското магазинче той ще може да си купи бяло саламурено сирене, лозови листа, халва, кашкавал и боза: само там той ще намери мечтаните краставички, наистина кисели, а не като стерилизираната безличност, която се предлага под това име в супермаркетите на Германия, Франция или Чехия. Ценителите знаят: кебапчетата (сръбски кевавчичи) са общ и неповторим балкански феномен, така както и яката гроздовица („лоза“), и шопската салата, да не говорим за емблематични подправки като джоджен, чубрица, дивисил и прочие оформящи профила на общобалканския вкус.

От друга страна сходствата се забелязват не само от „тъмните субекти“, когато са в чужбина. Европеецът, живял известно време в различни балкански страни, обикновено също е склонен да твърди, че техните всекидневни култури са подозрително сходни. Често той дори е тайно убеден, че те имат някакъв неясен, общ балкански антропологически субстрат, очевиден и проявяващ се навсякъде – във вкуса към бавното, напоително и нефункционално общуване, „разговорката“[214], в лежерното отношението към времето, към труда, в интонациите и жестикулациите. Европейското цивилизовано око е твърде чувствително към особеното телесно поведение на балканския човек. Неговото тяло сякаш не е свикнало да носи оковите на някакви публични регламенти. То често и безцеремонно прекрачва невидимите граници на чуждото телесно пространство. Чувал съм – и от чужденци, и от балканци – твърдението, че те били в състояние да разпознаят балканеца в чужбина, на улицата, по походката, по неподражаемата ъглова моторика на тялото му, по едновременните бабаитлък и несръчност, с които той слиза или се качва в метрото, пресича на светофар, задава въпрос на непознат човек, по начина, по който се храни, смее, ръкомаха, тупа събеседника си по рамената и т.н. От подобни твърдения до скрития битов расизъм на скинари, английски домакини или немски филистери разстоянието е малко – често тези твърдения опасно продължават в убеждението, че има общ балкански расов тип – черен, мургав, нисък и набит, хиперсексуален и космат, с ниско чело… Дали обаче тази расистка опасност прави подобни битови идеологии по-малко интересни за анализ?

* * *

Разбира се, в привеждането на подобни хаотични и идеологични наблюдения за „общия балкански субстрат“ (от научно неконтролирани гледни точки като „балканец в Европа“ или“европеец на Балканите“) има нещо наивно. Като аргумент за единството на „всекидневната култура“ те не издържат, защото самите са всекидневни интуиции без доказателствена стойност. Специалистите – историци, антрополози, етнографи, историци – веднага са в състояние да ги засипят с възражения и контрапримери, изтъкващи не общото, а безбройните разлики.

На първо място историците на религията биха изтъкнали конфесионалните разлики и противопоставяния в този исторически препатил регион. Православната, мюсюлманската, католическата и дори евангелистката религиозна общност, разните „ереси“, „братства“ и „секти“ образуват на територията на полуострова странни вътрешни острови, мозайка от вековни, но динамични граници от пресичания и преливания. Тези променливи „територии“ и общностите, които ги обитават (дори и да пропуснем обичайната взаимна вражда на официалните догматически доктрини), на антропологическо равнище имат различни празници, различни религиозни забрани, различна ритуалност, често различен етос и дори съществени различия в облеклото, хигиената и сексуалното поведение.

Историците веднага ще напомнят и за други релевантни деления. Отделните области и провинции на полуострова от векове са били въвлечени в цивилизационните орбити на различни империи. Не е ново твърдението, че границата между Хабсбургската и Отоманската империя, стабилизирана от времето на Ойген Савойски и Карловацкия мир (1699), и до ден-днешен, почти век след разпадането на империите, невидимо разделя полуострова не само политически и конфесионално, но и по редица белези на всекидневните форми на живот. Двете имперски цивилизации са имали различни политически системи, различна гражданска и юридическа култура, различен административен и икономически живот; различно е било положението на доминантните етноси и езици, привилегиите и ограниченията на отделните религиозни общности, етноси или социални прослойки. Различна е била (и продължава да бъде) и скоростта, с която са се модернизирали културите на всекидневието – в земите, останали в рамките на Хабсбургската империя, там, където твърде рано са проникнали йезуитските колежи, немските училища, железопътните мрежи и модернизираните казарми, се създава много по-висока степен на грамотност и много по-развита гражданска култура, отколкото в земите под османска власт. (Разликата между сърбите в Сърбия и тези, които са останали под австрийска власт във Воеводина, е забелязана дори и от не особено обичащия сърбите монах Паисий.) Освен това различията между всекидневните култури на хранене, обитаване, комуникация, телесно и сексуално поведение са обусловени и от степента на съхраненост на социалните прослойки – във Влахия и Молдова например запазените със своите традиции болярски родове създават „всекидневни култури“, които нямат нищо общо с тези на балканските селяни, обитаващи териториите, където местните аристокрации – сръбска, българска или хърватска, са били унищожени в резултат на османското нашествие или австрийската и немската доминация.

Краеведението и микроисторията би могла да предложи не по-лоша мозаична карта от изолирани една спрямо друга градски и селски култури. Отворени през басейните на Сава, Тиса, Дунав и Марица, големите градове на Балканите живеят и участват в мултикултурния имперски живот на Османската[215] или Хабсбургската империя (някои от тях и на двете), отделни градове имат дори колониално значение. И обратното – в своята статичност планинските общини, малките селца и изолираните махали са сякаш от друга култура и друга епоха. Между двата свята комуникацията е трудна, от зората на XVIII в. до ден-днешен пътищата към планинските и труднодостъпните части на полуострова са в невъзможно състояние[216].

Модерната хуманитарна география ще продължи списъка, изтъквайки, че различията между планинските, равнинните, средиземноморските и черноморските райони на полуострова не са по-малки – те предполагат различен поминък, разнообразни форми на уседналост или подвижност, различен тип търговска и културна комуникация с останалия свят, участие в различни търговски и миграционни циркулации. Така че, ще ни възразят с оправдан скептицизъм, по-добре да не сравняваме така лесно „антропологическата култура“ на рибарите и търговците от Дунавското прибрежие с тази на животновъдите от Черна гора, Пинд, Рило-Родопския масив или с тази на родените мореплаватели от медитеранския басейн.

Няма нищо по-различно – биха се присъединили към тези твърдения историческите антрополози – от културата на номинално принадлежащите към полуострова егейски и йонийски острови (в тях последователно са се наслоявали гръцки, сарацински, венециански, османски, френски, дори руски и британски цивилизационни влияния) и културата на едно затворено шопско, албанско или черногорско село. Както няма нищо по-различно и от свободния от векове град република Рагуза, миграционните паши на относително свободните овчари из бедните планински райони и попадналите под властта на османските „спахилъци“, по-късно „чифлици“ и „аглици“, плодородни равнини на полуострова.

Антрополозите на кухнята също не биха останали по-назад – те ще твърдят, че в общото кулинарно наследство, дошло като арабски и турски версии на персийската кухня, има редица регионални различия, свързани с богатството и бедността, с градската или селската среда, с конфесионалните, класовите и гилдийните разлики. А освен това, биха добавили те, разказаната в началото история с албанските сладкарнички в Хърватско показва ясно, че това общо наследство има своите естествени граници именно в рамките на полуострова – някъде около Загреб арабско-турско-балканската кухня се сблъсква със средноевропейския дух на австрийските шоколадови сладкиши, на чешките салати със захар и немските млечни крем-супи, на юг, към Риека, – с далматинската и южняшката средиземноморска кухня на frutti di mare, с пиците и спагетите, а някъде в Бесарабия и Молдова – с руско-украинската кухня на блините, пирожките и гъбите.

Накрая и специалистите по различни малцинства биха изтъкнали, че изказаните в началото генерализиращи твърдения изтриват разликите между техните подопечни: а какво ще кажете за културата на балканските жени, гейове, маргиналу травестити, за ромите, за другите големи и малки етноси, групи, за номадските и полуномадските образувания – казълбаши, юруци, власи, гагаузи и прочие, които са твърде различни от така описаната от нас балканска антропологическа панорама.

Излиза не само че регионът, който се очертава от тези сблъсъци, едва ли съвпада с каквито и да е съвременни национални граници, но всъщност представлява някаква Вавилония от граници, объркана мозайка от различия и прилики, групи, общности и общества.

* * *

Нямам никакво намерение да се противопоставям на този мултинаучен и мултикултурен хор на различията. Те са факт. „Забелязването на сходствата“ обаче – например смътното усещане за някакъв общ, „балкански“ вкус на манджите – си остава симптом. Моделните ситуации, от които тръгнах – „балканец в чужбина“, „европеец сред балканци“ (сами несвободни от идеологии), могат да бъдат използвани, но не като позитивистични доказателства за общ субстрат, а като спонтанни етно-методологически експерименти, т.е. като техники на радикално отчуждаване, които изкарват на бял свят дълбоки и скрити структури в един колективен опит. И в този смисъл говорят за общност отвъд всички валидни аргументи за разлики – някаква дълбока, автоматизирана общност, изтласкана в културното несъзнавано. Защото симптоматичното тук е не самата общност, а именно това, че тя е невидима – нейното съществуване е замъглено от официалните „сепаратистки“ образи, които националните култури създават за себе си.

Изброяването на приликите – позитивни и негативни – в този балкански тип всекидневна антропологическа култура може да продължи дълго. Балканските представи за „добри маниери“, за „праг на неловкостта“ и „граница на срама“ (ако използваме термините на Норберт Елиас) са очевидно различни от европейските, създавани във вековния куртоазен и публичен „процес на цивилизация“. Възможни са паралели между празничните култури, изтъкване на сходствата в румънските, добруджанските, македонските и гръцките носии, сравнения на българските и македонските хора с гръцкото сиртаки. Възможно е да си спомним, че прочутите пловдивски къщи, които се смятат за образец на българска възрожденска архитектура, в голямата си част са принадлежали на богати гръцки и арменски търговци и едва ли са чак толкова „чисто български“.

Най-доброто доказателство, че националните култури не поделят фатално полуострова, е самата карта на антропологическите разлики, която бегло скицирах по-горе, – тя не съвпада с границите в днешната политическа карта. Тоест регионалните различия са от транснационален тип и не препятстват впечатлението за обща мрежа от прилики и като цяло – за относително единство на антропологико-културното пространство. И това става особено ясно за външен поглед – например личи в чужбина, където по линията на контраста приликата в поведението на българина, гърка, сърбина, албанеца, турчина, балканските евреи и арменци и прочие става особено отчетлива. Така че нека се върна към централната си теза: въпреки всички съществени разлики вътре между тях отделните всекидневни култури на полуострова все пак могат да бъдат описани като относително единен антропологически балканско-регионален тип. Ако има разлики, те не са между българи, гърци, сърби, македонци и румънци, а са разлики между балканските мюсюлмани и християни, между православни и католици, планинци, поляни и моряци, уседнали и номади. Поради тази причина да се говори за „национална народна култура“ на българи или на сърби, на македонци или гърци изглежда почти неправомерно – антропологическият субстрат е трудно определим в национални категории, той е наднационален, общ и регионален.

* * *

Как стоят нещата със самите „високи“ държавни и национални култури – с литературата, историографията, философията и науката, с изобразителното изкуство, просветните и културните институции, с публичния живот, националните идеологии и доктрини?

Преди около десет години написах едно кратко есе, озаглавено „Бележки за самоколонизиращите се култури“[217]. Според негов генеалогическия възел на българската национална култура стои болезненото съзнание за едно цялостно, структурно, не-емпирично отсъствие. (Есето цитираше Фотинов от 1848 гКъде са нашите художествени списания, риторика, математика, логика, физика, история, философия и прочия и прочил, които са на человека повече потребни нежели хлябатТ, и твърдеше, че зад този въпрос на българския възрожденец се крие друг, по-общ: Къде е българската цивилизация като цяло?) Според Бележките идентичността на българската култура е белязана, дори конституирана от болка и срам, или по-общо – от травмата на едно доминиращо отсъствие: Другите (съседите, Европа, цивилизованият свят и пр.) имат това, което ние нямаме; те са това, което ние не сме. По тази причина, твърдеше есето, историята на тази култура може да бъде разказана като опити да се попълнят отсъствията, продължаващи десетилетия, дори векове. В този контекст се пораждат и две привидно противоположни, а всъщност взаимно допълващи се културни реакции спрямо отсъствията: западничеството и почвеничеството, еднакво компенсаторни по своя характер.

Каква беше изненадата ми, когато няколко години след като бях написал горното, прочетох в една серия от изследователски публикации на Европейския културен институт в Гърция следните редове, написани от гръцкия историк Антонис Лякос в съчинението му „Канонът на европейската идентичност“: „В Гърция преобладава съзнанието за комплексни исторически причини на изостаналостта, благодарение на несбъднатата надежда, че националната независимост ще доведе до „настигане“ на Европа. На този фон се е развило нещо, което можем да определим като негативно съзнание. Това съзнание описва идентичността не като нещо, което тя е, а като нещо, което не е. Оттук Гърция бива описвана като притежаваща история от отсъствия: липса на Ренесанс и Реформация, липса на буржоазия и на добре разграничени социални класи, липса на индустриална революция и либерализъм. Сублимирайки травмата на самоизключването, негативната идентичност поражда културно движение, отхвърлящо Запада в преследване на алтернативен културен проект. Още през 1875 г. историкът и драматург Димитриос Вернакидес пише: „Никога не съм бил убеден, че европейската цивилизация е подходяща за нашата нация… ние отхвърлихме всички наши традиционни ценности и заимствахме един Западен начин на живот.“

Какво означават тези структурни прилики между две национални балкански култури – толкова дълбоки, че Лякос и аз ги формулирахме независимо един от друг с почти едни и същи думи? Означава ли това, че тези култури, така сходни в своята травматична фиксираност в „цивилизационните отсъствия“, ще се приближават една към друга, ще се интересуват една от друга, ще осъществяват определени ценностни и символни обмени?

Означава точно обратното – националните държавни култури в региона предпочитат да култивират взаимна изолация и агресивно оразличаване от съседа. Възникването на обособените балкански нации – българска, сръбска, румънска, гръцка, македонска, е процес, който има малко общо със споменатия по-горе относително споделен антропологичен контекст. Високите национални култури на Балканите от самото си възникване са в състояние на съперничество, което в хода на историческото развитие се превръща все повече в драстично неединство и разминаване дори като комуникативна изолация, политическо разбягване и идеологическа вражда. Въпреки своите общи дълбинни модели – или по-добре именно поради тази общност – тези култури (те са култури на тесни в социалната си база, травматични и компенсаторни в идеологията си елити) не общуват помежду си, не се познават, не виждат или отричат своите сходства; те възникват и се развиват в нарастваща изолация една спрямо друга и създават в течение на трагичните перипетии на балканската история, всяка за себе си, образа на непрозрачния, на абсолютно различния и враждебен съсед. В това отношение българо-гръцкият пример е особено показателен. Още в зората на Българското възраждане отношението към гърците и гръцката национална „висока“ култура е твърде двойствено. „Елинското“ е, от една страна, цивилизационен образец за български възрожденци като Неофит Рилски, Васил Априлов, Райно Попович, които, следвайки гръцки образци, създават през 30-те и 40-те години на XIX в. „славяноелински“ училища в България. Едновременно с това обаче още от времето на Паисий същата тази гръцка цивилизованост за ранните български интелектуалци е равна и на поквара, лицемерие, омраза и потискане на българското. Към средата на 30-те години на XIX в. културните контакти между българския и гръцкия елит започват бавно да губят предишното си значение, хоризонтът на младата българска интелигенция изведнъж започва да се разширява – балканските културни центрове постепенно изгубват авторитета си, превръщат се в близки и безинтересни за сметка на печелещите имагинерна привлекателност далечни културни центрове на образована Европа. Младите българи все по-често се отправят да следват в Лайпциг, Виена, Прага, дори в Париж и Москва, Петербург и Одеса, а не в Солун, Цариград, Белград или Букурещ. Славяноелинският модел на българското образование бавно бива изместен от образователна утопия, която заслужава да бъде наречена „българо-европейска“. Скритата образователна идеология е: младата българска интелигенция няма защо да търси модели и образци при своите също така провинциални и изостанали съседи, нито дори в Русия, тя трябва да ги търси направо в цивилизована Европа – в английската ланкширска образователна система, във френската литература, в немската философия, естетика, наука[218].

Същото важи и за останалите балкански нации – във всяка една от тях протичат процеси на самостоятелно институционализиране на образованието и на създаване на образователни системи, които са национално специфични и почти напълно изолирани от тези на съседите. Всяка от тях е в комуникация с имагинерен център, наречен „Европа“, само че „Еврешите“ на гърци, българи, албанци, румънци, хървати и сърби са разбягващи се идеологически конструкта, метонимии на собствената национална културна утопия – тяхната непреводимост не улеснява, а затруднява комуникацията между съседите.

По-нататък: съотнасяйки се със своята въображаема „Европа“, всяка от националните държавни култури конструира по различен начин своята автентичност, открива и конструира собствена велика историческа традиция. По същия начин националната пропаганда идеализира собствената територия и природа, създавайки и собствена „имагинерна география“, в която и съседите ѝ, и целият Балкански полуостров са видени от специфична национална перспектива[219].

Реалните събития на историята подкрепят разбягващите се национални въображения. Балканската история от последния век и половина е изпълнена с войни и предателства, с взаимни коварства, крадене на територии и нарушаване на договори, с интриги, с взаимни обвинения на „съюзници разбойници“, с трагични бежански движения. В нейния ход нациоцентрираните институции на тези култури усилват и до крайност култивират непрозрачността, арогантното незнание и пренебрежение към балканския съсед, към неговата култура, идентичност и начин на мислене.

Междувременно в периода 1830-1870 г. губят терен не само регионалните авторитети на гръцката и на сръбската образованост – по същия начин бавно залязват обединителните панславянски или панбалкански утопии и доктрини. Това се отнася както за „русо-славизма“ на групата от Сремски Карловац от края на XVIII в., така и за панилиризма на Копитар от началото на XIX в.; то е валидно както за губещите сила славянофилски чешки и руски влияния от средата на века, така и по-късно, през 60-те години на XIX в., за програмата за балканска федерация на Любен Каравелов и Светозар Маркович. На практика всички идеи за балканско културно или политическо обединение се оказват залязващи обединителни утопии на фона на засилващите се взаимно враждебни, разбягващи се национални идеологии и на обособяващите се национални държави.

Така на Балканите модернизационните процеси постепенно придобиват форма на изолирани, разбягващи се и взаимно враждебни национализми: всеки от тях има свои ценности, свои митологии, свои институции, а от края на XIX в. всеки се поддържа и от самостоятелна държава с нейната изолационистка спрямо съседните държави и асимилационна спрямо съответните малцинства културна политика (един от най-крайните примери е асимилационната политика на гръцкия диктатор Метаксас, който забранява на славянското население в Северна Гърция да говори на български или македонски дори вкъщи).

Тази ситуация естествено поражда и модели на контраидентификация спрямо съседите. Още от 60-те-70-те години на XIX в. културната дискредитация на съседа е закономерност в балканските култури. В България образът на гръцкото вече е далеч от първоначалната възхита от „гръцката ученост“… По това време Каравелов вече пише: „Българо-гръцкото обединение е станало почти невъзможно. Българите имат дело с различни фантасти, с безумни фанфарони с празни глави, които не земат от дума, които не слушат здравия разум и които презират всяка една истина. По подобен на случая с гърците начин и идеята за „братята сърби“ бавно се измества от възхищение и сърбофилизъм към недоверие и омрази.“ (Негативните чувства към „братята“ започват да се промъкват още в публицистиката на Раковски и Ботев – у Ботев например могат да се срещнат фрази като „високото сръбско правителство заповядало щото отсега нататък всички българи, хървати, словенци, арнаути и кинези да се казват сърби“.) Тук въобще не се спирам върху образа на турчина и турците, който на Балканите през националистическия период на високите култури е обект на откровена демонизация: петвековен тиран, ориенталец, пропит от афион и разврат гниещ труп, болният човек на Европа, Азия в Европа, варварин-людоед и пр.

Така в хода на нарастващото историческо разбягване на национализмите културните елити на младите държави, носители на романтико-националистически и просвещенско-универсалистки ценности, се стремят максимално да се дистанцират и разграничат и от общата си балканскоантропологическа база, и един от друг – в случай на нужда те просто „изтласкват“ и забравят балканското и регионалното (Румъния, Хърватско, Гърция и особено Словения няма лесно да признаят, че са просто „балкански“ страни). По тази причина в техните училища и училищни програми, в техните библиотеки и читалища, в журналистиката им ще се срещат повече френски, немски, английски, руски, дори американски примери и малко неща, които засягат онова, което балканският интелектуалец се опитва да забрави – родния (сякаш подсъзнателно омразен) балкански контекст. Цитираният вече Алеко Константинов много се дразни от дружбата на българските студенти в чужбина с разните гърчета, хърватчета, турчета, арнаутчета и арменчета, той би предпочел българите да изоставят това срамно ориенталско общество, което мирише на кухня и серниста водород, и да общуват с немците, френците и англичаните, винаги примерни в своите забавления, въплъщение на възпитанието и нравствения мир на европееца…

Непрозрачността на отделните националноидеологически дискурси един спрямо друг може да се проследи на различни равнища, но вероятно най-видима е в националните героически и мъченически митологии. На първо място балканските нации не могат да се разберат относно необходимия на всяка национална идеология от XIX в. пантеон от герои и героически жертви. Героите, които се канонизират в българската, сръбската, гръцката култура, са незвестни извън границите на националната държава или пък, наблюдавани от перспективата на съседната нация, преобръщат ценностния си знак. В България за сръбските свети Сава, Душан Силни, цар Лазар, Милош Обилии, Хайдук Велко, старина Новак знаят само историците и фолклористите. В други случаи този, който за една нация е герой, за друга изглежда съперник, а възможно е и дори престъпник – героическите фигури възникват сдвоени с фигурите на своите врагове (тук фигурата на прословутия византийски император Василий Българоубиец, важна част от новия гръцки пантеон от герои и не по-малко важна омразна фигура за новобългарската историческа митология, е най-добър пример; в българските исторически легенди пък се чества „Крум Страшни“, който победил император Никифор и извършил деяние, което на гърците вероятно изглежда близко до канибализма – той обковал със сребро черепа на Никифор и пил „руйно вино с кратуната му“). Фигурата на „Врага“, на омразния Друг в балканските национални идеологии все по-често се оказва от „другите“ балкански народи – гръцките националномитологични герои се борят срещу българи и турци, българските – срещу гърци, сърби и турци, сръбските – срещу турци, гърци и българи, македонските – срещу българи, сърби и гърци, и пр. Едновременно с това на структурно равнище се наблюдава огледално конструиране на героически фигури – те са почти идентични по своята мито-легендарна конституция, но олицетворяват враждебни национални идеологии и митологии: Павлос Мелас в Гърция е почти огледално обърнат спрямо фигурите на Левски и Гоце Делчев в България и Македония. Съществува и обратното явление – понякога новите нации не могат да си поделят един герой или културна фигура: странната фигура на васала на турците Марко от Прилеп, който ще се превърне в балканославянския фолклор в Крали Марко, ще бъде придърпвана от сърби, българи и македонци; по същия начин продължават яростните спорове между българи и македонци за цар Самуил, за Братя Миладинови, за Райко Жинзифов, за Гоце Делчев и Вапцаров. Същественото е, че в отделните национални разкази това всъщност са различни, взаимно непреводими фигури – те са вписани в различни национални сюжети, участват в различни идеологически и национални противопоставяния, разчитат се по различен начин от отделните национални интелектуални елити и по този начин не спомагат за балканско разбирателство, а засилват разбягването на културно-идеологическите интерпретации.

Нещата се усложняват и от това, че „високите“ балкански култури демонстрират разнобой в концепциите си за историческия ток на времето и за възловите моменти или епохи, които структурират метанаративите – големите национални исторически разкази. Казано по-просто, историята в отделните национални балкански версии има различна дълбочина назад във времето, различни акценти, различен фокус и различна темпорална структура. Под влияние на европейски просвещенски и ранноромантически модели гръцкото усещане за национална историческа традиция е фиксирано столетия, дори хилядолетия назад в класическата епоха на антична Елада – модерната гръцка книжнина възниква като усилие да се възроди античната традиция на Сократ, Платон, Аристотел, на Симонид, Алкей и Сафо, на Есхил, Софокъл, Еврипид и Менандър. Отново под влияние на романтически модели възниква напълно различната историческа митология на сръбския народ – високата култура обработва вековни литургически устни традиции, за да представи битката при Косово през 1389 г. и смъртта на легендарния цар Лазар като върховна европейска драма, като саможертва на сръбския цар и народ заради съдбата на европейското християнство. В контраст българският героически историзъм е съвсем различен. Той е фиксиран в други сюблимни точки, които не са поместени хилядолетия назад, нито са търсени в легендарните стълкновения на християнството със завоевателния ислям. Той е обърнат не назад към отдавна отминали легендарни епохи, а се опитва да превърне в легенда своята собствена историческа съвременност: българските историко-литературни митове идеализират смъртта на Хаджи Димитър и на Ботев на връх Стара планина, парадоксалното поражение-победа на Априлското въстание (1876), саможертвата на малкия градец Перущица, която Картаген надмина, Спарта засрами. Те героизират боевете при неизвестния връх Шипка (1877) – това име ново, велико, антично, опитват се да превърнат невзрачни селца по фронтовата линия като Сливница (1885) в класически героически топоси. Така балканските „високи“ култури и техните исторически разкази не могат да се разберат за релевантното „време на героите“ – те го местят назад и напред по историческата ос на столетия и хилядолетия – едни го закотвят в античността, други в Средновековието, трети в горещата съвременност. Определящи структурата на историческата темпоралност се оказват различни мистериалноекстатични събития, обикновено саможертви (на цар Лазар, на Хаджи Димитър, на Ботев, на Гоце Делчев, на Пелас), чиято сюблимност е неразбираема за външния поглед. Анализът на странната им емоционална парадоксалност (поражението е победа, смъртта е живот, ужасното страдание е върховен екстаз) ще оставя за друг път и за друг, психоаналитичен тип анализ. Тук ще отбележа само, че по този начин историческите въображения на тези „високи култури“ се оказват взаимно непрозрачни, тези култури взаимно не разбират парадоксите и идиосинкразиите на своите национални мъченическо-героически митологии.

Бих могъл да продължа да описвам разбягването на други същностни елементи на културите на националните елити – наслагващите се и конкуриращи се „въобразени територии“ и „въобразени общности“, дивергентните национални доктрини и идеологии… Бих могъл да завърша с тезата за шизоидното разбягване и да остана при общия антропологически контекст, който се оказва забравената и изтласкана основа на разбягващите се национални култури на Балканите. Това обаче би било просто модификация на началното клише, защото в такъв случай „добри“ биха се оказали масите и техните сходни антропологични светове, а културните елити на сърби, българи, гърци, албанци и прочие ще изглеждат като лоши и непослушни деца, които „пречат“ на единството.

Всъщност културите на националните елити се държат така не от глупост и непослушание, а защото преди около век и половина са се опитали да попълнят най-съществената си липса по радикален начин. Те са приели съкровено идеала (тогава общоевропейски) за национална еманципация с разните му реторически варианти – „събуждане от историческия сън“, превръщане на смътния народ в исторически субект, който излиза на политическата сцена и сам държи съдбата си в ръце, борба за „мошна Просвета“ (Михайловски), която ще направи този народ част от семейството на цивилизованите народи и пр. Първоначално реторически и идеологически конструкт, този „Народ-субект“ постепенно бива превърнат в реалност, поддържана от институциите на нововъзникналата държава. В случая обаче е важно не това, а фактът, че в самата си просвещенска и романтическа природа въпросният суверенен субект (обособена „морална личност“ според Русо и Кант, неповторима, индивидуална народна душа според Хердер и романтиците) е изправен пред своеобразен национален императив. За да остане верен на себе си[220], този народ трябва: а) да постигне своите идеали и б) да бъде достатъчно различен в културно, историческо и географско отношение спрямо своите съседи. Тази двойна задача предопределя и типа комуникация, който е конститутивен за национализма. Културното общуване с реалните съседи е сведено до минимум и най-често е трансформирано в съперничество, а същественото, конститутивно за идентичността общуване е насочено към собствената „трансцендентност“, т.е. онова, което отсъства, собственият идеал, националната утопия – била тя свободата, еманципацията, Европа, цивилизацията, просветените народи, Западът или нещо друго. Така дивергенцията – оразличаването и отдалечаването спрямо онова, което е сходно на твоята национална индивидуалност, не е резултат на случайна зла воля на елитите, а необходимо следствие от логиката на националните движения през XIX и началото на XX в.

Другото лице на този процес е оразличаването не от реалните чужди, а от онова, което е чуждо в самия теб – пречистване от онова, което не е „чисто българско“, „чисто гръцко“, „чисто сръбско“ и пр. На Балканите пурификацията на балканското антропологическо наследство тече повече от 100 години и отделните балкански нации са намерили разни начини да се „очистват“ от специфични негови аспекти: непрекъснато се появяват идеологически кампании по прогонване на „византийското“, „османското“, „азиатското“ и „анадолското“, на ориенталското, природното, нецивилизованото и пр. Очистването тече по два взаимодопълнителни начина. При първия от тях „високите“ национални култури директно (понякога дори силово – вж. политиката на Кемал Ататюрк) въвеждат европейски норми на всекидневно поведение (бит, моди, дрехи, прически, кухня) на мястото на предишната османско-балканска всекидневна култура и нещата само се усложняват от факта, че отделните нации правят това в различно историческо време, с различна интензивност и по различни начини, така че могат една на друга да си изглеждат нецивилизовани, „балкански“ и пр. Естествено паралелно с проникването на европейските маниери и жилищни фасади, на виенските мебели, сребърните прибори и дрехите ала франта, на модите и светския етикет предишните местни и предмодерни начини на живот обръщат своя ценностен знак. Те се възприемат вече като знак на нецивилизованост, липса на изтънченост и чистота, подлагат се на културни санкции. При това бившият общ антропологически субстрат е не просто морално отхвърлен, а санкциониран на много по-дълбоко, сетивно-емоционално ниво. Създаден е цивилизационен филтър, своеобразна неформална културна цензура, която го представя като тъмната, обратна страна на модернизацията – въплъщение на непреодоляната и неконтролирана телесност, на ленивостта, перверзията и отблъскващата мръсотия, смешна нелепост и грубост. Казано обобщено, предишният стил на живот като цяло е стигматиран като „просташки“ („селски“, „ориенталски“) и става фокус на отвращение, подигравка и погнуса. Българската литература например е пълна с подобни интелигентски подигравки, засягащи „селското“ и „простотията“, т.е. общия традиционен стил на живот – от липсата на хигиена и грубостта в обноските до мачизма на сексуалното поведение и публично изтъкваната телесност.

Второто равнище на оразличаването е сублимативно-парадоксално. При него преднационалното и предмодерното не се прогонват и изтласкват с директни европеидни заклинания, а се идеализират до автентична национална същност, която се проектира върху цялата идеална национална територия. От общото балканско, османско и евро-азиатско наследство се дестилира някакво мистично, „чисто народно“ ядро и се обявява за абсолютно присъщо на идеалната нация и на никоя друга – на всички българи (респективно сърби, гърци, албанци, македонци), при това във всички техни социални прослойки и във всички исторически епохи. Автентично родното също играе цензуриращи функции: подобно на „европейското“ и „цивилизованото“ то рязко‘се противопоставя на всичко не напълно българско, смесено, шарено, нечисто и го превръща в смешно-срамно-отвратително. Чрез тази комплексна операция се конструира „национален фолклор“ (различен и противопоставен на балканските „чалги“[221]). С което „просташко-балканското“ отново и окончателно се стигматизира. Като допълнение „фолклорът“ се превръща в част от чисто национално културно наследство чрез магическата формула за „наивната и сантиментална поезия“, т.е. той се мисли като съизмерим с високата национална култура, защото е преписан в романтическите категории на творчеството: той е „плод“, „народна поезия“, въплъщение на „безименния народен гений“, с което става аналогичен на художествените и интелектуални произведения, легитимиращи културното съществуване на една нация.

В течение на около столетие на Балканите текат паралелно двата процеса – диверсификация (съседите стават все по-малко сходни, всяка нация има своя история и съдба, упражнява свои стратегии на европеизация, отдалечава се от своите съседи, знае малко за тях, враждува с тях) и пурификация – „автентизация“. В рамките на второто с усилията на филология, етнография, история, фолклористика и прочие се присвоява и институционализира онова, което по самата си природа е транснационално – българизират се (респективно гърцизират, сърбизират, румънизират и пр.) балканските всекидневни привички и обичаи, песни, празници и начини на живеене. Регионални носии и танци стават „чисто“ национални; местни или разпространени по целия полуостров архитектурни стилове, кулинарни навици, килими, шевици биват обявени за патриотически емблеми, нациите безсмислено спорят „чия е тази песен“[222].

Идеализирани до крайност и откъснати от „балканското“, подобни феномени започват да се тълкуват като самата същина на националното. Така българският поет Пенчо Славейков чува в българската народна песен тъмната песен на (чисто „българския“) Балкан, а авторите на предговор към гръцка кулинарна книга твърдят, че корените на гръцката кухня трябва да се търсят не в османски и персийски източници, а назад във времето на Александър Македонски и в готварските рецепти, измисляни и записвани от древногръцки философи. Раздалечавайки се една от друга, националните култури едновременно и целенасочено изтласкват своята антропологическа общност, за да трансформират общите или сходни „форми на живот“ във враждебно множество от идеологически националистични емблеми – макар и еднакви, турското кафе воюва с гръцкото кафе, български кебапчета – със сръбски „кевавчичи“. А заради имената и емблемите могат да се случат всякакви неща – например вместо да се ядат тулумбички, да се чупят витрини.

* * *

Настоящият текст се опита да покаже „балканските култури“ като сложни конгломерати, към които е погрешно да се подхожда с наивната смес от лесен мултикултурализъм и субстанциалистки представи за „култура“. Културната множественост и изначалната им вътрешна конфликтност може би е резултат не само от тяхната прословута изостаналост, а и от точно обратната причина – от радикалността на една догонваща модернизация, въвлечена в противоречивите процеси на сближаване и раздалечаване.

Първоначална публикация в:

Александър Кьосев, „Лелята от Гьотинген“,

изд. Фигура, София 2005, стр. 370–386.

Публикува се със съгласието на автора.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (1)

- 12-11-2015|Златко Ангелов

Да, дълбоко обоснован текст, издържан в една твърде елитарна, но прецизна терминология, който ме предизвиква да се съгласявам и да се отграничавам. Бих го определил като текст за транскултуралните комуникации. Но се питам все пак защо не става ясно каква е методологията на анализа. Социологична, антропологична, историческа социология или културална гносеология?

Защо например езикът е оставен извън този многообемен анализ? Защо нищо не се споменава за историческите причини за „отсъствията“ и култураните феномени, така специфични за балканските етноси? Впрочем думата етнос не е употребена нито веднъж, а според мен тя би трябвало да бъде основната аналитична единица, дефинираща някакъв групов идентитет. Високата култура само в литературата ли е представена? С една дума, бих искал да съм сигурен, че Сашо Кьосев не пише като високо образован балкански субект, хаотично и интуитивно, и споделящ йерархиите, които анализира, а има напълно ясен научен инструментариум, който тук не прозира само защото текстът е откъс от по-обемна студия.

За мен, който, и докато израствах и се социализирах, а след това и професионално реализирах в България, съм се чувствал винаги чужд на балканската антропология, наблюдавал съм я някак отстранен, като нещо, което е неизбежна почва, на която обаче аз не принадлежа (прадядо ми по майка, е роден в Солун от родители македонци, завърша медицина във Виена и става лекар в Лом, оженва се за дъщерята на френски инженер, дошъл да строи железницата Мездра-Враца, изучава и петте си деца в Берлин непосдредствено след края на Първата световна война, и накрая се пенсионира като окръжен лекар на Бургас; дядо ми по баща е бежанец от Одринска Тракия, установил се във Варненско турско село), сега чета този текст и наблюдавам България от Америка и Англия – сиреч, много отдалеч не просто в географско, а особено в културно отношение – и не мога да не се радвам на неговите предизвикателства. Едно от тях, според мен, е да се изследва доколко липсата на съществени национални постиженияпредопределя търсенето на самочувствие в етническото противопоставяне и различните героизации на миналото. Светът днес не може да бъде разбран, ако не се знае как се е създала днешна Великобритания и какви модерни противоречия я раздират, как се е родила Америка с нейната Конституция и самочувствието ѝ на първостепенен носител на демокрация, как високата култура на другите големи западноевропейски етноси, в постоянно противоборство с англосаксонската, е превърнала Западна Европа и нейния израстък Америка в центъра на тежестта на цялата човешка история. И при това положение на нещата какви са алтернативите за балканските култури по оста наваксване/присъединяване (и възможно ли е изобщо?) или самозатваряне/отдалечаване (неизбежно, логично последствие от закъснялите, нискосамочувствени национализми)?

За мен лично е от особен интерес как цялата тази културална галимация се отразява в литературата и в езика. Какво означава появата на „Възвишение“ и Калуна-каля“ почти едновременно с техния антипод „Физика на тъгата“? Защо едни българи харесват едните, а не харесват другия и какво изобщо те харесват в тези романи-жалони на литературната ни история?

И последно, засега. Онова, което ме свързва със Сашо Кьосев, е стремежът му да рационализира, дефинира и проектира във времето етническия идентитет на хора, родени в една периферна култура. Сиреч, високата култура съдържа винаги повече съединителни, отколкото разединителни елементи. Ние се разбираме на това ниво, където обобщенията скриват индивидуалното. Но аз винаги се съмнявам, когато ми се налагат групови представи. Защото, въпреки че, където и да сме по света, предпочитаме миризмите и вкусовете на родния балкански бульон, за мен няма съмнение, че за индивида, който не е имал късмета да се роди в центъра, когато стане дума да определи своята принадлежност и да осъществи житейските си цели, центростремителните сили са много по-мощни от центробежните.

Повторната ориентализация:

дихотомията „Балканите – Европа“

Автор(и): Гергана Дончева

С еманципацията на „Изток“ и „ориентализъм“ като независими семантични стойности, Балканите са оставени в плен на Европа; те са нейната антицивилизация, alter ego, тъмната ѝ същина.

Мария Тодорова „Балкани. Балканизъм“

Назоваването като форма на отграничаване и идентификация е в основата на дълго просъществувалата биполярна опозиция на понятията Балканите-Европа. Назоваването, разбирано, преди всичко, като ценностно йерархично подреждане, чийто познавателен инструментариум е потопен много повече в безграничния свят на въображението, вместо да борави с реални факти, се оказва това невидимо, но трудно разрушимо градиво, което продължава да споява темелите на дихотомията Балканите-Европа. И на пръв поглед, сякаш двете названия, по подразбиране, притежават особени иманентни характеристики, нетърпящи и неизискващи никакви понататъшни разяснения. И как би могло да бъде другояче, при положение, че идеята за Европа в смисъла на държави, които споделят нормите и правилата на една обща цивилизация, губи своята самоидентичност, ако не се огледа в неподредената, лишена от изисканост и рафинирани маниери, необлагородена югоизточна половина на континента. Тази знакова предпоставеност има своята предистория.

Просвещението конструира и оставя в завещание менталната проекция на източна Европа – географско пространство, което далеч надхвърля територията на Балканите, но демаркационните линии, поставени от мислителите на XVIII в. няколко столетия ще служат като идеологически ориентир и успешна дискурсивна стратегия за доминация. Тясната взаимовръзка между политическата власт и въображението – знакова отлика на Френското просвещение, без която, както показва в монографията си Лари Улф[223], е невъзможно да се осъзнае значимостта на разчертаните от завоевателите карти. Завладяването на Източна Европа, подобно на завоюването на предколумбова Америка започва със символното ѝ подчинение[224]. Съвместните усилия на просветените владетели и на изкушените от, макар и само фантазното завладяване на „слабопознатата“ източноевропейска част, философи[225], превръщат земите „оттатък“ крепостните стени на Виена в самоочевидна метафора на хаоса и невежеството. Ключовата фраза, която съзижда концепцията за Източна Европа е „липсата на достатъчно цивилизация“[226], изразена в недостига на удобни пътища, на обичайния битов комфорт, който вече присъства в домовете на представителите на висшата и заможната средна класа от втората половина на XVIII в. Тази констатация подозрително напомня модела на изображение на Балканите и едва ли ще е пресилено, ако кажем, че по-жизнеспособната концепция, отнасяща се до Балканския регион е идеологическа наследница на по-широката просвещенска представа за източна Европа. Тъй като е била „изобретена“ по време, когато научните изследвания по отношение на географията, етнографията, историята и езиковите особености на съответните народи са били в начален етап, мисловното обособяване на толкова разнородна във всякакъв смисъл територия е напълно обяснимо. Терминът „източна Европа“ придоби за кратко нова значимост след „спускането“ на Желязната завеса, защото много добре се вписваше в специфичната лексика на студената война и беше абсолютно равнозначен на „съветския комунистически лагер“. В пропагандната употреба тогава, в това понятие беше замъглен един друг нюанс, който характеризира понятието в неговия автентичен просвещенски вид и който още веднъж доказва генетичната му родствена връзка с концепцията за Балканите: ориенталският елемент като важна отправна точка за овладяването на региона и за налагането отвън на една твърде проблематична идентичност. И по-точно, Лари Улф[227] подчертава вменената полуориенталска същност на източна Европа, разположена в преходната зона между същинска Европа и Азия, т. е. Ориента, по-същия начин, по който Мария Тодорова[228] акцентира върху полуориенталското измерение на Балканите.

Балканите като подтема на източна Европа преднамерено беше реанимирана и оцеля по няколко причини: първо, фокусът върху военния конфликт в бивша Югославия изискваше ясни обяснителни схеми, а богатата пътеписна традиция, посветена на полуострова предложи необходимия концептуален и лексикален апарат, за да оживеят отново клишираните словесни формули, но този път преведени на визуалния език на телевизионните репортажи.

Второ, за разлика от страните от Централна Европа, които побързаха да се дистанцират от омразния някогашен съветски блок, опитвайки се да наложат идеята за Sredni Evropa – една антитеза на немската политическа конструкция за Mittleuropa, свързана с германските стремежи за зони на влияние през Х1Х и началото на ХХ в., балканските държави нямаха друг избор освен да поемат отново ролята си на „плашило“ Историческият преглед на взаимоотношенията между Западна и Централна Европа обаче, показва, че те съвсем не са били толкова безоблачни, тъкмо обратното, политическите и културните контакти между тях са изпъстрени от примери за открито арогантна или по-сдържана проява на чувство за превъзходство от страна на чуждите западноевропейски представители спрямо „некултивираните нации“, населяващи източна Европа, според определението на Хердер. Следователно, единственият начин за централноевропейските страни след 1989 г. да придобият легитимност и символно да се „завърнат“ в стара Европа[229] беше да проектират своя Друг, своя контрапункт, на чийто фон да изглеждат много по-цивилизовани и повече европейци. Няма да е справедливо обаче, ако не направим уточнението, че това видимо разграничаване, при което Балканите поемат негативната си роля на „остатъчна източна Европа“ и които често са поставяни редом до русия (бившия СССР), се осъществява едва на третия етап от развитието на концепцията за Централна Европа, когато тя се появява на политическата сцена и нейното име влиза в политическо обръщение. При предходните две фази Балканите изобщо не присъстват в мисловната проекция на централноевропейските интелектуалци.[230] По онова време (80-те години на ХХ век) централноевропейският духовен елит осмисля своята представа „защо сме такива“[231] и кои са главните предпоставки тогавашна Чехословакия, Полша и Унгария да се чувстват неразривна част от традициите на Западна Европа. Недвусмисленният отговор се съдържа в аргументите от сферата на културата. Културата определя основните насоки на разсъждение в знаменитото есе на Милан Кундера „Трагедията на Централна Европа“ (1984), написано в оригинал на френски език през 1983 г. под заглавие „Похитеният Запад“, в което известният писател рязко противопоставя централноевропейските държави на „неевропейския“, според неговите думи, Друг – Русия. И въпреки че позицията му предизвиква остри реакции дори и от страна на някои негови собствени сънародници[232], тенденцията границата на източна Европа в качеството ѝ на политическа категория да се отмества все по на изток, се наблюдава в текстовете и изявленията на повечето интелектуалци, принадлежащи към региона на „Средна Европа“. Така постепенно, един път ориентализирани заради трагичните събития, разиграли се през 90-те години на полуострова и втори път заради неистовия стремеж на централноевропейските страни да се оразличат от доскорошните си съюзници в рамките на бившия съветски блок, Балканите се оказват под двойната дискурсивна власт едновременно на Западна и на Централна Европа.[233]

I. Какво представлява повторната ориентализация на Балканите?

Самият въпрос: „Какво представлява повторната ориентализация на Балканите?“ обхваща два подвъпроса: „Какво е Ориентът?“ и „Защо Балканите са разпознавани като сходни с него?“

В своето фундаментално съчинение „Ориентализмът“ Едуард Саид демонстрира епистемологичните ограничения на опита изследователят да се докосне до автентичната същност на Ориента и в противовес разкрива западноевропейския модел на възприемане и на фантазно присвояване на изтока, който авторът нарича „ориентализъм“ Саид обаче е достатъчно коректен, за да отбележи, че: „не трябва да смятаме, че ориентализмът е съвкупност от лъжи и митове, която ще се разпадне, ако се каже истината за тях. Аз самият смятам, че ориентализмът има по-голяма стойност като знак за европейско-атлантическата власт над Ориента, отколкото като правдиво говорене за Ориента“[234] и още: „Ориентализмът не е лекомислена европейска фантазия за Ориента, а творческа съвкупност от теория и практика, в която много поколения влагат значителни инвестиции. Тези продължителни инвестиции превръщат ориентализма – системата от знания за Ориента – в общоприета мрежа, която филтрира проникването на Ориента в западното съзнание, увеличава и прави истински продуктивни твърденията, проникващи от ориентализма в културата като цяло“[235], с други думи, дефинирането на Изтока обезпечава една ясна дефиниция за същността и на Запада, но последният притежава монопола да моделира и да контролира създадения от самия него образ на Ориента. Всъщност, това е процесът, при който „Ориентът бива ориентализиран“ от западното въображение. Без въвеждането на този необходим теоретичен контекст, свързан с концепцията на Саид, чийто евристичен импулс тласна в нова посока и балканските изследвания, би било невъзможно да се проследи и осмисли значимостта на нестихващата дискусия относно позиционирането на балканизма спрямо ориентализма: дали той трябва да се възприема като негова подкатегория, макар и със своите строги специфики, или задължително трябва да се класифицира като уникално, различно явление.

Добре известно е становището на Мария Тодорова и нейните аргументи, поддържащи втората теза. Тя решително отхвърля възможността Балканите да бъдат проучвани чрез методологията на постколониалната критика, тъй като регионът никога не е бил колониална територия, а балканизмът в качеството си на система от представи и знания, е концепция за вменената незавършеност, междинност – най-консенсусната характеристика на полуострова.

Макар и респектирани от еманципиращия ефект, който, без всякакво съмнение, постигна в академичните среди известната монография[236] на споменатата историчка, други автори предпочетоха да приложат богатия инструментариум на постколониалната критика. Разбира се, не става въпрос за механичен пренос на интелектуални постижения от един контекст в друг, а за предизвикателството да се подходи от нов ъгъл спрямо проблемите, произтичащи от тезите на Мария Тодорова и Едуард Саид.

Милица Бакич-Хейдън, Робърт Хейдън, Весна Голдсуърти и Зринка Блажевич са сред тези изследователи, които интерпретират балканистичния дискурс като неделим и интелектуално провокиран от парадигмата на ориентализма. Нещо повече, Милица Бакич-Хейдън в своята знаменита статия „Гнездящите ориентализми: случаят с бивша Югославия“ дори разглежда бинарната опозиция Европа-Балканите като производна на по-общата дихотомия Изток-Запад[237]. Тя пише, че: „Въпреки че е важно да се признае специфичната реторика на балканизма, ще е трудно той да бъде разбран, извън общия ориенталистки контекст, тъй като споделя една основна логика и реторика с ориентализма. Балканизмът може наистина да бъде интерпретиран като „вариация на ориенталистката тема“, която идентифицира Балканите по това, че са били под османска власт и следователно са били под ориенталско управление и като такива, те са различни от „истинската“ Европа“[238]

Предпоставената родствена връзка, очертана от изследователката ѝ дава основание да въведе ключовото понятие за „гнездящите ориентализми“[239], чийто обяснителен потенциал значително разшири оптиката на анализ, осветлявайки механизмите, чрез които отделните балкански народи се справят с „ориенталската стигма“, като ориентализират своя най-близък Друг, за да легитимират на този фон собствения си образ на по-автентични европейци.[240]

Весна Голдсуърти изпробва постколониалната методология на съвсем различен терен: британската художествена литература от Х1Х и началото на ХХ в. и в книгата си „Измислянето на Руритания. Империализмът на въображението“ умело доказва, че колониалното завладяване има не само своето материално изражение (експлоатирането на подчинените хора и техните природни ресурси), но и дискурсивно, какъвто е случаят с Балканите. Английските писатели, поети и драматурзи, казва авторката „експлоатират ресурсите на Балканите, за да захранят своята литературна и развлекателна индустрия“ Те „създават представи, които образно казано, притежават способността да преправят реалността“[241] И пуснатият в оборот иконичен репертоар, формиран най-вече благодарение на жанровете на криминалния, приключенския и любовния роман, по-късно ще се проектира с още по-голяма сила на внушението в кинематографичните произведения, използващи полуострова като подходящо място на действие заради утвърдения му „екзотичен“, т. е. неевропейски статус.

Интересното е, че балканистите, склонни да прибягнат до средствата за изследване на постколониалната критика не са историци, а предимно филолози и специалисти в областта на религията, културата или философията. Те охотно заемат методи от сродни дисциплини в желанието си да анализират обективно често трудно уловимите на повърхността, флуидни проявления на балканизма.

Един особено любопитен глас във въпросната полемика, именно защото принадлежи на хърватски учен, е гледната точка на Зринка Блажевич, която в своя текст „Преосмислянето на балканизма: Интерпретативното предизвикателство на ранния модерен илиризъм“,[242] също избира постколониалния подход и влиза в задочен диалог с Мария Тодорова, критикувайки я, че тя „поставя акцент най-вече върху османското наследство, а пропуска хабсбургското и венецианското, пренебрегвайки други балкански историографии, като например, хърватската“[243] изключително неочаквана е позицията на авторката, която вписва страната си в културното и идеологическото пространство на Балканите, предвид постоянните домогвания на хърватите да се дистанцират от региона и да бъдат асоциирани, по възможност, по-скоро с централноевропейските традиции, отколкото с балканските.

Зринка Блажевич не само изразява опасенията си, че в стремежа си да деконструират балканизма, изследователите неусетно могат да го превърнат в доминиращ академичен дискурс, „да стане кариера“ перифразира тя прочутата фраза на Дизраели[244], но това, което е най-ценното в нейния текст, е сериозното усилие да се намери нова теоретична рамка, в която всепризнатата „граничност“ на полуострова да не се свежда единствено до популярно клише, до „задънена улица“ в епистемологичен смисъл, а да разкрива нови хоризонти, отвъд известната констатация.

синтезирайки научните находки на Катрин Елизабет Флеминг относно представата за Балканите, създадена в съзнанието на чуждия наблюдател, хърватската изследователка изтъква, че възможният начин да се промени нагласата спрямо региона като неразчленима, хомогенна цялост, чиято същност не подлежи на изменение, е концепцията за балканската лиминалност да се разработи в съответствие с познавателния модел, предложен от Хоми Баба, а впоследствие допълнен от Мери Луиз Прат и Фернандо Ортиз.

Значителният принос на литературоведа от индийски произход е във формулирането на теза, която се опитва да надхвърли бинарните опозиционни идентификации, неизбежно пораждащи йерархичност и отношения на превъзходство и подчинение. Вместо тях, Хоми Баба предлага „междинните“ пространства да се възприемат като места на обмяна и взаимодействие. Той въвежда и понятието „хибридност“ твърдейки, че „междинното пространство между фиксираните идентификации открива възможност за културна хибридност, която подхранва различието, без да приема или налага йерархия“[245] За него основополагащо е разбирането за културното различие и затова, той категорично се противопоставя на употребата на термина културно разнообразие, пише Зринка Блажевич, защото според учения, той съдържа есенциалистки и имперски конотации и мисли културата като монолитно, а не като многоизмерно явление.[246] Важният извод, който следва е, че ако успее да преобърне визията за собствената си маргиналност, регионът би могъл да изгради някакъв нов тип средищност.[247]

За концептуалното въздействие на цитираната теория и за големите изследователски перспективи, разкрити от нея, говори факта, че изследователи от различни области, включително и от сферата на филмовите изследвания, побързаха да я приложат върху конкретен емпиричен материал. Безспорно е например, влиянието на Хоми Баба върху научните търсения на Дениз Гьоктюрк, което може лесно да се идентифицира както на нивото на теорията и методологията, така и във връзка с усвоения терминологичен апарат. странният парадокс обаче е, че проблемът за иновативното търсене на различен облик на полуострова е повече приоритет на представителите на академичния елит, отколкото на творците, които разполагат с мощния ресурс на киното и биха могли, поне в някаква степен, да се опитат да променят застиналите стереотипни представи.

Тясната взаимовръзка между ориенталската концепция и тази за Балканите освен на дискурсивно равнище (и двете концепции представляват форми на доминация на Запада, макар едната да е дискурс за вменената противоположност, а другата – за вменената неопределеност и с възможната уговорка, че балканизмът не е вариация на ориентализма) е, че и двете имат, в известен смисъл, общ референт – Османската империя. Като географско пространство Ориентът включва много по-обширна територия, но Османската империя има средищно място при изграждането на неговия образ и неслучайно цялата литература, посветена на откриването на новия свят е несъизмерима по обем с литературата, посветена на Османската държава.[248] Тя разпалва западната фантазия в продължение на няколко века и огромната ѝ притегателна сила може да се обясни с нейната плашеща близост – осезаемото ѝ присъствие в Европа съвсем закономерно ще я превърне в синоним на „мотива за Ориента като прокрадваща се опасност“[249] Основната причина Османската империя да бъде възприемана по този начин е фактът, че с нейното установяване на Стария континент започва и сериозното проникване на исляма. За Европа това не е първата среща с мюсюлманската култура, още от епохата на Ранното средновековие тя воюва с арабо-мюсюлманския свят и постепенно се формират двете класически контактни зони на досег с исляма: Иберийският и Балканският полуостров. Но докато по време на Реконкистата арабите са изтласкани отвъд границите на материка, то Балканите остават завинаги свързани със своите завоеватели. Нещо повече, срещата на Европа с Османската империя е толкова драматична, понеже почти до края на XVII в. тя представлява реална заплаха за съществуването на християнския Запад. Повратният момент, който слага край на отоманските аспирации за понататъшни завоевания, е битката при Виена през 1683 г., в която християните, предвождани от полския крал Ян II Собйески принуждават османците да свалят обсадата на града.[250]

Както пише Едуард Саид: „За Европа ислямът е една продължителна травма“,[251] която ще бележи трайно нейното отношение към Балканите като към регион, „заразен“ от чуждото, от Другостта и по тази причина, щом се създадат подходящи условия, винаги лесно се задействат активираните по инерция популярни обяснения за същността на Югоизточния полуостров. извън историческия контекст, в който Балканите са част от османския феномен, от началото на 90-те години на ХХ в. Източна Европа бе подложена на радикално преструктуриране, което във връзка с полуострова ще наричам „повторна ориентализация“, възникна един своеобразен корпус от академични, литературни и кинематографични текстове, лансиращи отново темата за ориенталското начало като знакова характеристика на региона. Дебатът за балканската идентичност, особено в нейния ориенталистки аспект, се разгръща в най-завършената си цялост, ако се проследи динамиката на взаимните влияния, т. е. ако се анализира формираната от отделните произведения интертекстуалност. и много често, независимо дали си дават сметка или не, различните автори, опитвайки се да избягат от клопките на балканистичния дискурс, попадат в неговите мрежи и дори обогатяват реквизита на неговите въплъщения. Последното важи най-вече за художествените творби – били те литературни или кинематографични. Тяхната способност да пре-създават реалността с помощта на образи, ги прави изключително податливи на вторично възпроизвеждане на елементи от балканистичната традиция, от която (не)съзнателно черпят идеи и наративни форми. Ще се опитам да разкрия тази зависимост като изследвам механизмите на повторната ориентализация на базата на разнообразен филмов материал.

II. Механизми на ориентализация

В началото на 90-те години от печат излиза книгата на трима американски изследователи от хърватски произход Степан Мещрович, Славен Летица и Мирослав Горета, озаглавена „Навиците на балканското сърце: Социалният характер и падането на комунизма[252], в която те смело преповтарят, при това далеч не толкова интригуващо, аргументите на друг хърватски емигрант – Динко Томашич, публикувал през 1948 г. своя труд „Личност и култура в източноевропейската политика“[253]. Основното твърдение на автора, който спокойно може да бъде обявен за идеен предтеча на Самюел Хънтингтън, постулира, че съществува непреодолим сблъсък между динарическата култура и т.нар. култура на задругата.

Томашич описва динарическите планинци като склонни към насилие, емоционално уязвими, жестоки и агресивни. Той добавя, че устройството на обществения живот и семейната структура в споменатия географски регион са „достатъчни, за да се обясни амбивалентната енергия и емоционалната нестабилност на динарците“.[254] Любопитното е, че се позовава на Йован Цвийч, като авторитет, но значително преобразува своя първоизточник и променя автентичното му послание. Цвийч пише, че планинците „могат да мразят с всепоглъщаща страст и с ярост, нажежена до бяло“[255], следователно заключава Томашич, те са импулсивни, войнствени, непредвидими и властолюбиви. извадена от контекста, цитираната фраза не предава идеята на сръбския учен, че планинците са носители на добродетелите, необходими при изграждане на държава: храброст, твърдост и решителност. Цвийч ги противопоставя на страхливите и пресметливи хора от равнината.

Томашич диаметрално размества ценностните акценти и поставя положителния знак върху миролюбивите, кротки и толерантни селяни, обитаващи териториите между реките Драва и Сава, които живеят, организирани в задруги. и така оформя внушението, че възловият конфликт е „борбата между селяните от задругата и динарическите войни.“[256] В случая, важното е, че под понятието „общество на задругата“ Томашич подразбира хърватите, а сърбите са техният антипод – динарските планинци.

Изследователят не е много прецизен по отношение на историческата истина. Вероятно, за да не подкопае фундамента на теорията си, той пренебрегва обстоятелството, че задругата е била разпространена не само сред хърватите, но и сред сърбите и въобще сред повечето балкански народи. Генералното обобщение, дефиниращо сърбите като „планинци“, а хърватите като „равнинци“, прекалено опростява действителността и игнорира факта, че в рамките на всяка от двете етнически групи могат да се идентифицират „вътрешни“ планинци и равнинци[257]. Независимо от цялата пропагандност на тезата си, Томашич и неговите последователи успяват да наложат алюзията за иманентна връзка между планината и насилието, която се прокрадва непрекъснато в репортажите и анализите за юговойните, десетилетия по-късно. Тези формирани стереотипни представи постепенно преминават от сферата на псевдоакадемичното говорене в кинематографичния изобразителен арсенал и на следващите страници ще се опитам да илюстрирам защо и как беше извършен този процес и кои са неговите най-характерни белези.

Варварството като устойчива тропа. Широката концептуална рамка, която обединява всички останали специфични концепции е идеята за нерационалната варварска същност на „дивото балканско сърце“ което остава недокоснато от постиженията на цивилизацията и отхвърля здравия разум и съображенията от логически порядък. В повечето филми, посветени на региона неизменният декор почти винаги е лесно предвидим: сгушено малко селце или провинциално градче на фона на планински пейзаж, потънало в сивото си ежедневие, очевидната бедност и изостаналост на жителите, които толкова си приличат, макар предмет на изображение в дадена творба да са босненци или сърби, а в друга – румънци или гърци. Единственото събитие, което е в състояние да извади местните хора от тяхната продължителна летаргия са военните сблъсъци, най-често избухнали на етническа или верска основа. Цикълът на конфликти и относителен мир се редуват и никога нищо не се променя. В силно опростен и схематизиран вид, това е позицията на външния наблюдател, наследена от богатата пътеписна традиция, като тя се превръща в предпочитан наративен похват както от страна на чуждестранните, така и от страна на доста балкански режисьори. Фаворизирането на външната гледна точка не просто посочва и затвърждава подчинената роля на полуострова в ценностната координатна система по оста Балканите-Европа, но свидетелства също и за степента на интериоризация на привнесените отвън заключения.

Ключовите понятия, които имплицитно или съвсем директно придават плътност и автентичност на представата за варварската природа на региона са няколко: на първо място, това е моделът на пресъздаване на военния конфликт от първата половина на 90-те години от западноевропейските и американските творци, чийто анализ разкрива известни прилики с начина, по който местните автори реконструират близкото минало[258], но преди всичко става ясно, че доминиращият външен поглед спрямо юговойните е определящ за нагласите на публиката по цял свят, въпреки че в много случаи филмовите произведения, заснети от чужди режисьори не могат да се сравняват по дълбочина, степен на художествено внушение и познавателна стойност с тези, дело на балкански автори. и проблемът не се състои в това, че едните са по-малко талантливи от останалите, а че подходът на първите (на чуждестранните режисьори) на интерпретативно равнище разчита значително повече на стереотипни обяснения и схеми, отколкото техните местни колеги, което не означава, че балканските творци не са изкушени от възможността да прибягнат до употребата на клиширани образи или наративни образци.

сюжетът в преобладаващата част от западните филмови произведения разказва историята на чуждестранен дипломат („Спасителят“/Savior, 1998), на журналист („Добре дошли в Сараево“/Welcome to Sarajevo, 1997), на група актьори („Завинаги Моцарт“/Forever Mozart, 1996) или туристи („Ловна чанта“/The Game Bag, 1997), които попадат в разгара на бойните действия и преживяват непосредствено ужасите на войната. някои от посочените протагонисти бягат от своето собствено минало и търсят възмездие („спасителят“), други се оказват в епицентъра на смъртта поради реалните си или въображаеми професионални ангажименти („Добре дошли в Сараево“, „Завинаги Моцарт“), но в крайна сметка всички биват въвлечени във водовъртежа на войната и претърпяват дълбока личностна трансформация. споменатите кинематографични творби не се стремят да разкрият причините за възникването на военния сблъсък, той е важен дотолкова, доколкото има отношение към драмата на главния герой – чужденец, който тълкува конкретните ситуации и символни жестове в съответствие със системата от кодове на своята културна традиция. А създадената западна традиция отчетливо е постулирала собствената си представа за Балканите като преходна зона – арена на вечни вражди и неизкоренима омраза. и едва ли ще е преувеличено, ако кажем, че тенденцията, която Весна Голдсуърти регистрира по отношение на художествената литература – че литературните произведения на британските писатели, поети и драматурзи, тематично свързани с полуострова, са значително по-слаби в сравнение с останалото им творчество[259] – се отнася в много по-голяма степен и за изявените кинематографисти.

Войната в бивша Югославия и особено босненската ѝ фаза предполагаше и закономерно предизвика къде спонтанни, къде конюнктурно добре пресметнати жестове на солидарност сред представителите на световния интелектуален елит, но най-вече сред интелектуалците в Европа, което мотивира мнозина да се захванат с проекти, отразяващи трагичните събития в региона. Така наред с „хепънинговите“ изяви в стил Сюзън Зонтаг, която постави „В очакване на Годо“ в обсадената столица Сараево и концерта, организиран от Лучано Павароти[260], в хрониката на града останаха и „по-дълготрайни“ свидетелства за съпричастност като филмите на Жан-Люк Годар и на Майкъл Уинтърботъм. Или поне така изглеждаше на пръв поглед, защото по-внимателният анализ на „Завинаги Моцарт“ и на „Добре дошли в Сараево“ разкрива ерозиращото влияние на черно-бялата CNN трактовка на конфликта, от която бяха привлечени немалко творци, незапознати обстойно с историята и културата на Балканите.

Цитираните заглавия, въпреки че имаха различна екранна съдба – лентата на Годар беше приета хладно и от критиката, и от зрителите, докато силният старт[261] на младия английски режисьор беше белязан от аплодисменти и суперлативи при многобройните фестивални прожекции, усещането за известно разочарование е неизличимо още повече, че става дума за двама автори с безспорен морален престиж.

Темата за войната вълнува отдавна създателя на френската „нова вълна“, чиято ярка гражданска позиция и неизменна обществена ангажираност в духа на левичарската атмосфера в Париж от 50-те и 60-те години, присъства в забележителните кинопроизведения „Малкият войник“/Le Petit Soldat, 1960 и „Войниците“/Les Carabiniers, 1963, като първият е бил цензуриран във Франция за срок от три години поради „неприемливата“ си интерпретация на френско-алжирския сблъсък.

Аналогично, Майкъл Уинтърботъм също се занимава задълбочено с военната проблематика: следващите си творби – „Пътят към Гуантанамо“/ The Road to Guantanamo, 2006 (в съавторство с Мат Уайткрос) и „Непобедимо сърце“/Mighty Heart, 2007, той посвещава на обикновените хора – жертва на политическото противопоставяне между САЩ и мюсюлманския свят.

Това, в което категорично не успяват въпросните режисьори, е да надмогнат „варварската“ концепция за Балканите: местните обитатели отново са представени в трибалистки щрихи: героите-чужденци в „Завинаги Моцарт“ са принудени да изкопаят собствените си гробове; сцени с обесени тела и умъртвени по изключително мъчителен начин цивилни в „Добре дошли в Сараево“ английският кинематографист редува с документални кадри, в които Радован Караджич обяснява, че неговите полувоенни отряди се придържат към клаузите на Женевската конвенция за третиране на военнопленниците и внушението е толкова прозрачно, че няма как да не активира стереотипни нагласи дори и у непредубедените зрители (макар, че вероятно най-изчистеният пример за преднамерена пропаганда е американско-сръбският хибрид „Спасителят“ на Петър Антониевич).

Хаосът и безконтролното насилие са важен елемент при разработването на визуалните изразни средства, чрез които е претворена на екрана гражданската война. насилието спрямо Другия е тотално и именно този мотив се явява общо място както за чуждите, така и за местните режисьори. нещо повече, агресията, изобразена в най-отблъскващите ѝ форми се превръща в запазена марка не само при репрезентациите на баталните сцени, но често и при пресъздаването на сюжети, които не са пряко свързани с темата за югославския конфликт.

В това отношение балканските автори проявяват особена виртуозност, измисляйки всевъзможни варианти на физическо посегателство и садистични мъчения (рязане на пръсти; тормоз над бременна жена – „Спасителят“, побой над завързана жертва – „До краен предел“/Dо koske,1998, „Рани“/Rane, 1998, „Буре с барут“/Bure baruta,1998, брутално сексуално насилие – „До краен предел“, „Вуковар: до поискване“/Vukovar: jedna prica, 1994, „Хубаво село, хубаво гори“/Lepa sela lepo gore, 1996), които, както отбелязва Дина Йорданова носят отпечатъка не на високотехнологичната война, при която извършващият акт на убийство в повечето случаи не е пряк свидетел на деянието си, а на примитивната груба сила, насочена към унищожението на конкретен индивидуален враг.

Усвояването на „варварската“ саморепрезентация от страна на местните режисьори ни отвежда към второто знаково понятие, чиято кинематографична употреба допринася съществено за повторната ориентализация на региона – мачистките стереотипи.

В рамките на балканистичния дискурс Балканите, за разлика от Ориента, който е олицетворение на женското начало, са разпознавани като символ на мъжкото начало[262]. В многобройните дневници на различни пътешественици почти винаги е отделено специално място за описание на „разчорлените и диви мъже от Балканите“[263], чийто натрапчив образ е своеобразна емблема на доминиращата, в някаква степен дори и днес, патриархална култура. Ключовото присъствие на патриархата в структурирането на социалните отношения придоби още по-голяма значимост в годините на прехода, в началото на който бяха отхвърлени идеологическите постулати от епохата на социализма, прокламиращи равенство между половете. Несъстоялото се псевдоравенство отвори пространство за нов тип реторика, чийто патос пламенно призоваваше за неизбежно завръщане към познатата нормативност отпреди 1945 г., защото, както отбелязва Ана Лулева, целият период на обществена трансформация беше конципиран в термините на необходимата нормализация, загубена през времето на комунизма.[264] Тази привидна „нормализация“ освен всичко друго означаваше и повторно да се предефинират (в съответствие с настоящите условия) и да се легитимират в публичния дискурс изтласканите стереотипни образци за мъжественост/женственост. Тяхното есенциалистко инструментализиране допринесе немалко за ориентализираната архаична представа за региона. Дори нещо повече: „През последното десетилетие на миналия век се разгоря дискусия за балканския патриархат, в която могат да се открият и примери за конструиране на културни различия (по оста европейско-балканско) и изобретяване на „другост“, затвърждаваща образа на Балканите като „музеят на Европа“[265] Кинематографичната балканска традиция не прави изключение в този смисъл. Погледът назад към нейното минало, когато се изграждат и кристализират характерните наративни, изразни, жанрови и стилистични форми на отделните национални кинематографии разкриват една преобладаващо мъжка гледна точка на разказа. не че подобно твърдение не е валидно и за голяма част от европейските и американските филмови произведения, но появата на феминистката психоаналитична критика от 70-те и 80-те години изигра ролята на ценностен коректив и положи основата на алтернативна ревизионистка парадигма, отправяща сериозно предизвикателство по отношение на установените концепции в обществените науки и в изкуството. на Балканите потребността от осъзнаването, че са възможни и други модели на преживяване, респективно на разказване, трудно си пробива път, което, от своя страна, улеснява процеса на самоекзотизиране и доброволно „самоекспониране“ В областта на кинознанието, в границите на полуострова, също мъчно могат да се идентифицират изследвания, насочени към конструктивното изобличаване на патерналисткия характер на наратива, типичен за много от кинотворбите от и за региона. Любопитен, макар и самотен пример в тази перспектива, е монографията на Виолета Петрова „Сянката на Лай: Метафори на властта в киното“[266], която разгръща своя анализ въз основа на български заглавия, заснети в продължение на три десетилетия (от 70-те до 90-те години). Във великолепния си текст, авторката формулира стремежа си „да фиксира ставащото в пространството между двата културни дискурса – филмовия и психоаналитичния; непрекъснато да прекосява границите между техните дискурсивни полета, да чете нови мрежи от значения, генерирани вътре в това пространство. За тази цел психоаналитичната интерпретация насочва вниманието си към психичните корени на един културен жест, какъвто е филмовата творба“[267] Прескачайки ограниченията, които налага класическият изкуствоведски подход, Виолета Петрова, в духа на Лакантовия психоаналитичен модел, поставя в нов семантичен план невидимите понякога на нивото на жанра и сюжетната структура съдържания на несъзнаваното, проектиращи колективни желания и нагласи, значително повлияни от патерналистичната схема.

Ако внимателно разгледаме филмовите произведения от 90-те години и от първото десетилетие на ХХ1 в. ще установим, че централните персонажи в значителна част от случаите са от мъжки пол и при това успешно се вписват в популярния профил за балканския мъж: непредвидим, необуздан, подвластен на своите страсти, с развени коси и неизменните мустаци – такива са Марко и Петър Църния („Ъндърграунд“/ Undegraound, 1995), Александър („Преди дъжда“/Pred dazdot, 1994), болшинството от героите от „Буре с барут“, генералът („Какво е мъж без мустаци?“/ Što je muškarac bez brkova?, 2005). Самият Кустурица съвсем преднамерено поддържа имиджа си на „истински балканец“ извън снимачната площадка, което му осигурява необходимата идентичност на Друг, на различен в контекста на западноевропейската действителност.

Изброените по-горе герои не са просто основни действащи лица в дадени произведения, те са еманация на определен йерархичен властови модел, според чиито правила жените имат второстепенна и подчинена роля. По този начин те присъстват в преобладаваща част от кинематографичните ленти: безмълвни жертви, страдащи майки или в най-добрия случай – фатални красавици.

Мачистките стереотипи рядко попадат в обсега на справедливата критика от страна на кинотворците и това още веднъж показва колко дълбоко са интериоризирани, но все пак съществуват две интересни изключения, които са още по-любопитни, защото не са отправени от гневни феминистки, както лесно може да се предположи, а от двама представители на младото поколение режисьори: „Какво е мъж без мустаци?“ на хърватина Хървое Хрибър и „Върви на Запад“/Go West, 2005 на босненеца Ахмед Имамович.

Хървое Хрибър и Ахмед Имамович преобръщат традиционната зрителска перспектива като избират да разкажат своите истории от гледна точка на обичайно маргинализираните в рамките на маскулинната култура групи: жените и хомосексуалистите.

Успешната хърватска комедия „Какво е мъж без мустаци?“ само привидно преповтаря външните характеристики, типични за балканистичния дискурс, докато в действителност иронизира всички известни стереотипни представи, които са формирани под въздействие на глобалната масова култура. структурата на филма следва матрицата от заплетени ситуации и вечни недоразумения, станала пословична за популярните по цял свят латиноамерикански „сапунени опери“[268], но прекомерният мелодраматизъм е заменен от свеж, дори понякога малко пиперлив балкански хумор.

Главната героиня – наскоро овдовяла млада жена – попада в сложен любовен триъгълник с двама братя близнаци: единият – католически свещеник, чийто образ донякъде напомня отец Ередия от „Осъдени души“, а другият – генерал от хърватската национална армия, истинско въплъщение на идеалния мачо. Противно на всички социални норми и установени правила, младата вдовица Татяна непрекъснато скандализира с поведението си нравите в малкото градче, където живее, заявявайки открито своите желания и потребност от свобода. Тя е активната страна, катализаторът, задвижващ събитията, което съществено стеснява периметъра за изява на родения за завоевател генерал. Неговото его е подложено на още едно сериозно изпитание: военният министър също е жена при това с определени интереси към генералската особа. режисьорът изобразява персонажа в редица нелепи сцени и по този начин едновременно развенчава мачисткия мит, но и саркастично атакува високопарните националистически ценности, издигнали в култ величието на хърватската армия в качеството ѝ на пазител и на защитник на хърватската нация по време и след разпада на бивша Югославия. Подобен ироничен поглед е нещо ново за Хърватия в контекста на все още приповдигнатия националистически патос, ожесточено разпалван от дебата дали трябва да бъде предаден на Хагския трибунал печално известния с военопрестъпленията си генерал Анте Готовина.[269]

За разлика от Хървое Хрибър, Ахмед Имамович разказва изключително мрачната история за взаимоотношенията между двама хомосексуалисти – сърбина Милан и мюсюлманина Кенан, които отчаяно се опитват да напуснат воюваща Босна с надеждата да започнат нов живот в бленуваната Холандия. Героите крият своята връзка заради патриархалните схващания на близките си, а Кенан е обременен от двойната стигма: на Друг в етнорелигиозен и в сексуален смисъл.

Въпреки очевидния пробив в цитираните кинопроизведения, мнозинството филми, които се радват на истински международен успех са онези, които продължават да възпроизвеждат елементи от балканистичната традиция. Наред с употребата на мачистките стереотипи, въпросните творби, според наблюденията на Невена Дакович,[270] често претворяват на екрана и прословутата концепция, че „войната е нашата съдба“, която има средищно значение за поддържането на упоритата представа за „варварските ориенталски Балкани“ Най-ярко проекцията на тази тропа се откроява в няколко кинематографични текстове, които чисто визуално, чрез избора на наративна структура или съвсем пряко посредством диалозите между персонажите, преповтарят идеята за „войната като балканско проклятие“ Сръбската изследователка отграничава шест разновидности на посочената тема: „конфликтът като ендемична балканска болест“ – („Преди дъжда“), полуостровът, изобразен като „буре с барут“ – (в едноименния филм на Горан Паскалевич), „духовете от миналото“ – („Ъндърграунд“), „кучетата на войната“ – („Вуковар: до поискване“) и „вечното бойно поле“ – („Ничия земя“/No Man’s Land, 2001).[271]

Стремежът за „оварваряване“ на региона, с оглед да се дефинира неговата идентичност като уникално различна и противоположна на западноевропейската не е откритие на съвременните кинематографисти, той има своята дълга предистория в балканския експресионизъм от началото на ХХ в.[272] и оставя трайни следи в менталната нагласа на тукашните елити. Изключителното напрежение, породено от непреодолимата дилема: „как да мислим себе си – като част от Европа или като нейно тъмно alter ego?“ поставя пред сериозно изпитание всички творци, чиято амбиция е да представят и осмислят проблемите на полуострова в регионален аспект. Големият парадокс е, че когато балканските режисьори се заемат с тази задача, те неминуемо попадат в клопката на митологичния разказ. Ето няколко примера.

„Буре с барут“ предизвика огромен интерес на многобройни фестивални форуми, защото неговата репрезентация на Балканите беше точно такава, каквато очакваха западноевропейските зрители: пищно кабаре от разюздени страсти, невъобразимо насилие и усещане за обреченост. Самият факт, че действието се разгръща на фона на потискащата белградска (разбирай, балканска) нощ е многозначителна метафора за неизкоренимия образ на „тъмните“ Балкани. Горан Паскалевич конструира иронична реплика на берлинското кабаре на Боб Фос от 1972 г., но неговият Джоел Грей е далеч по-злокобен и отблъскващ. Той е този, който подбира сюжетите и героите, които изплуват от мрака на изпълнената с ужаси и смърт безкрайна нощ и постепенно изгражда семантичното ядро от внушения относно полуострова, чиято запомняща се визуална емблема е финалът на филма: избухналият огромен пожар – буквална реплика на познатата тропа за „бурето с барут“.

Ясно артикулираното послание, че Балканите са в плен на своята трагична орис, която не може да бъде променена и ще се повтаря винаги, независимо от нашите усилия, оформя една твърде песимистична, дори фаталистична представа за региона и в други кинопроизведения като „Преди дъжда“ и, в известен смисъл, в „ъндърграунд“ или поне така бяха разчетени тези филмови текстове от западните критици и от западните зрители.

Появата на „Преди дъжда“ през 1994 г. съвпадна с последния етап от Босненската война и това обстоятелство имаше първостепенно значение за широкия международен отзвук, в резултат на интензивния медиен интерес към полуострова по онова време.

Когато Милчо Манчевски се захваща със своя проект, неговата амбиция е да разкаже една история с общочовешко звучене, защото както сам споделя македонският режисьор, той е отсъствал твърде дълго от страната си и не е знаел почти нищо за политическата обстановка там. специфичният политически контекст обаче семантично натоварва творбата по съвсем различен начин и доминиращият модел за нейното „дешифриране“ се оказа трактовката на филма като предчувствие за предстоящото близко бъдеще или като putative history, ако използвам определението на Дина Йорданова, която обстойно изследва проблема за тоталното разминаване между авторовите намерения и последвалите интерпретации и (зло)употреба с произведението, чийто изключителен успех (повече от 12 награди и номинации, от които най-значимата е „Златен лъв“ от Венецианския фестивал от 1994 г., при това присъден на дебютант), всъщност, по ирония, се дължи на неговото поместване в рамките на балканистичния дискурс.[273] самият сюжет и избраната наративна структура благоприятстват разсъжденията в тази посока, а последвалата Косовска криза вдъхна допълнителна увереност на анализаторите, които бяха склонни да провидят единствено зловещо предупреждение и потвърждение за собствената си представа за неизменната същност и характеристиките на региона и на балканските обитатели.

разказът за непреодолимия конфликт между албанската и македонската етническа общност в Македония на фона на крайно изострените отношения между сърбите и албанското малцинство в Косово привлече вниманието към новопоявилата се върху картата на Европа държава – бивша югорепублика – която в началото на 90-те години беше дефинирана като взривоопасна зона и мнозина експерти по сигурността очакваха евентуалният военен конфликт в Югославия да избухне и да ескалира именно на македонска територия. Следователно, филмът на Милчо Манчевски предостави необходимия „доказателствен материал“ на популярната теза, че на Балканите „винаги всичко се повтаря“ и то по доста сходен начин. Нещо повече, кръговата наративна структура на произведението допълнително подсилва усещането за митологичното безвремие, обхванало полуострова. И вместо да функционира като творба с универсално ценностно послание, „Преди дъжда“ послужи като „конкретна илюстрация“ за вечните племенни балкански вражди.

но докато за Милчо Манчевски съществува хипотезата, че поради липсата на опит и недостатъчната си информираност попада в гравитационното поле на балканистичния дискурс, то за вероятно най-знаменития балкански режисьор – Емир Кустурица – подобна възможност е напълно изключена, защото той работи в кинобизнеса повече от двадесет години и познава твърде добре характерните нагласи и западния идеологически контекст. Неговата втора „Златна палма“ от Кан през 1995 г. за „Ъндърграунд“ демонстрира умението му да борави майсторски с огромния репертоар от чужди репрезентации за региона и в дадени случаи да прилага съвсем целенасочено стратегията на самоекзотизиране, за да постигне определен ефект или желаната ответна реакция. „ъндърграунд“ обаче, притежава много по-значима стойност и далеч надхвърля стереотипната балканистична матрица (във Втора глава вече предложих своята гледна точка по тази тема), макар че, подобно на „Преди дъжда“, дължи изключителната си слава на факта, че привидно удовлетворява предварителните очаквания на западната публика по отношение на предстоящо екзалтирано зрелище – пиршество за сетивата, което разбира се, не отменя заключението, че Кустурица също е изкушен от познатата образност, чиято употреба гарантира, ако не грандиозен успех, то поне известен медиен шум и реклама.

Защо балканските творци често съзнателно избират механизма на самоекзотизирането, участвайки по този начин в процеса на повторната ориентализация на полуострова? и това наблюдение важи за цяла плеяда талантливи автори: Горан Паскалевич, Емир Кустурица, Боро Драшкович, Дино Мустафич, Милчо Манчевски, дори, на пръв поглед, и за Тео Ангелопулос („Погледът на Одисей“/То vlemma tou Odyssea, 1995 е изграден чрез класическия повествователен похват на външния наблюдател-пътешественик). Отговорите на този сложен въпрос едва ли могат да се изчерпят в рамките на един кратък текст, но аз бих искала да очертая потенциалната посока за анализ.

На първо място, високата степен на интериоризация на балканските стереотипи възпрепятства критичния поглед към формирания дискурс и няма как да не се съглася с Дина Йорданова, че балканските интелектуални елити имат съществен принос за пасивното усвояване на въпросния западен проект[274], притиснати от потребността да изнамерят собствената си идентичност, но същевременно и да получат благосклонното признание на Европа.

Второ, в редица случаи самоекзотизирането може да бъде израз както на конформизъм и добре обмислена маркетингова стратегия, (защото киното освен вълнуващо изкуство е преди всичко индустрия с жестоки правила), така и бунтарски жест на отхвърляне и на игнориране на представата за Европа като върховен регулиращ център, които отрежда на Балканите незавидната подчинена роля в установената властова йерархия. Тази позиция на дълбока вътрешна раздвоеност значително затруднява възможната и жизнено необходима деконструкция на балканистичния модел, в чиято примка Европа все още здраво държи полуострова.

Гергана Дончева е родена в годината, в която Джак Клейтън снима „Великият Гетсби“ – онази легендарна версия с Робърт Редфорд. По същото време Горан Брегович създава „Бело дугме“: една от ярките емблеми на югославския рок небосклон, когато никой и не подозира, че ще се превърне в най-разпознаваемия филмов композитор от Балканите… Всъщност, тези два факта образно обобщават мотивите, които предопределят професионалния й път: любовта към качественото кино (особено в неговото балканско проявление), както и трайния й интерес към културите на Полуострова през 20-ти и началото на 21-ви век.

Европа и ислямът

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Ислямското предизвикателство, пред което днес е изправен Старият континент има двойствен характер. Във вътрешен план от една страна Европа трябва да интегрира маргинализираното, но бързо растящо мюсюлманско малцинство, в което мнозина коренни жители на континента виждат заплаха за колективната идентичност и традиционните ценности на европейското общество. Във външен план пък от друга страна, Европа се нуждае от приобщаването на населените предимно с мюсюлмани държави, разположени от Казабланка до Кавказ и намиращи се във фокуса на различни стратегии за сигурност.

Както бе казал навремето Марк Твен, историята никога не се повтаря, но често се „римува“. Действително би било ирония на съдбата, ако именно Ислямът даде тласъка за необходимите промени в Европа, както го е направил (в съвършено различен исторически контекст, разбира се) и преди хиляда години, а тези промени доведат до второ европейско Възраждане. Въпреки че това действително изглежда малко вероятно днес, то несъмнено би дало шанс за позитивни промени в Европа, а вероятно и в съседните и региони.

Мюсюлманският фактор е от особено значение при определяне на европейската вътрешна и външна политика, и то не само в чисто географски или демографски аспект. Отношенията между Европа и Исляма се усложняват от появата на редица нови феномени, като подема на тероризма, постепенната ориентация на утвърдените европейски политически партии все по-надясно, пренареждането на националните приоритети на отделните европейски държави, допълнителните трудности породени от задълбочаването на европейската интеграция и преформулирането на общата европейска външна политика.

Тази среща на обновяваща се и динамична Европа с Исляма предлага редица възможности за осъществяване на позитивни промени, засягащи света като цяло. Не бива да забравяме, че досегашният опит на Стария континент в 1350-годишния му досег с мюсюлманския свят не е никак окуражаващ. Затова, въпреки че се опитват да лансират някои нови инициативи, европейците изглежда се стремят по-скоро към съхраняване на статуквото, предпочитайки предпазливия подход, предвидимостта, контрола и установените структури, пред по-смелите действия като адаптацията, ангажираността и предефинирането на отношенията, налагащи се от новата ситуация. Впрочем, подобна е и позицията на живеещите в Европа мюсюлмани.

Но ако отношенията между Европа и Исляма не бъдат урегулирани задоволително и за двете страни, динамичното развитие на събитията неизбежно ще доведе до растящо напрежение (породено от налагащото се съкращаване на социалните разходи в страните от Стария континент), опасност от вътрешни конфликти (които впоследствие да прераснат в граждански войни), както и до преминаването на „Крепостта Европа“ в глуха отбрана, което драстично би ограничило ролята и значението ѝ в международен план. Разбира се, ситуацията все още не е чак толкова опасна, но повратната точка, след достигането на която тя ще стане необратима, е много по-близо, отколкото се смяташе доскоро.

Демографската динамика

Според Годишния доклад за религиозните свободи на американския Държавен департамент от 2014 г., в Европа днес живеят над 25 милиона мюсюлмани или това е около 5% от цялото ѝ население. Цифрата значително надвишава онези 13-18 милиона, които обикновено се цитират от медиите или в академичните студии, основаващи се на стара и непълна информация. Ако се включи и Турция, броят на мюсюлманите е от порядъка на 90 милиона, т.е. 15% от европейското население. Много по-важна от тези цифри обаче е очертаващата се тенденция. Мюсюлманското население в Европа е нараснало над два пъти през последните 40 години и относителният му дял продължава прогресивно да се увеличава.

Повечето европейски страни прекратиха приемането на чуждестранни работници още през 70-те години на миналия век, непосредствено след арабското петролно ембарго и последвалия го икономически спад. Въпреки това, всяка година около 500 хиляди нови имигранти (най-често роднини на вече установили се в Европа „гастарбайтери“), както и около 400 хиляди кандидати за получаване на убежище, се появяват в нея. Според Международната организация за миграцията, мюсюлманите преобладават и в двете посочени по-горе групи кандидат-емигранти, като идват най-вече от Алжир, Мароко, Турция, Пакистан, Афганистан, Ирак, Иран и бивша Югославия (Босна и Косово). Впрочем, мюсюлманите преобладават и сред нелегалните емигранти в Западна Европа (смята се, че годишно в ЕС нелегално проникват между 150 и 500 хиляди души). Неслучайно в много европейски страни думите „мюсюлманин“ и „имигрант“ са се превърнали в синоними.

Сегашните вълни от имигранти и бежанци от региона на Близкия изток и Северна Африка (MENA), който е вторият по раждаемост в света, се дължат най-вече на непрекъснато влошаващите се условия на живот там, а не толкова на нуждата от работна ръка в Европа (регионът с най-ниска раждаемост на планетата). При положение, че населението на страните от MENA вероятно ще се удвои през следващия четвърт век, докато това в Европа ще продължи драстично да намалява, мощните миграционни потоци от юг на север и от изток на запад ще бъдат неизбежни. Тенденцията се задълбочава и от факта, че европейското население прогресивно остарява, докато средната възраст на жителите на MENA става все по-ниска. В тази връзка, през 2010 г., експерти на ООН изчислиха, че за да компенсират остаряването на населението си, държавите от ЕС ще се нуждаят от 950 000 имигранти годишно за да запазят нивото на населението си от 2000 г., от 1 500 000 имигранти за да запазят нивото на работоспособното си население и от 13 400 000 имигранти за да запазят съотношението между хората на възраст от 15 до 65 години и тези над 65. При всички случаи обаче, огромното болшинство от тези „необходими имигранти“ ще бъдат мюсюлмани.

Днес, около 50 % от мюсюлманите в Западна Европа са родени на континента. Нещо повече – раждаемостта сред мюсюлманите в Европа е над три пъти по-висока от тази на не-мюсюлманите, което съдейства за взривообразния ръст на изповядващите исляма на континента. В резултат от това мюсюлманските общности в Европа са значително по-млади от немюсюлманите и европейската „Генерация Х“ (т.е. поколението на новото хилядолетие) включва много по-голям процент мюсюлмани, отколкото населението на континента като цяло. Една трета от петте милиона мюсюлмани във Франция са под 20-годишна възраст (за цялото население цифрата е 22 %); една трета от четирите милиона мюсюлмани в Германия са под 18 години (за цялото население цифрата е 19 %); една трета от 1,7-те милиона британски мюсюлмани са под 16 години (за цялото население цифрата е 21 %); една трета от 370-те хиляди белгийски мюсюлмани също са под 16 години (за цялото население цифрата е 19 %); със сходни показатели е положението в Холандия (900 хиляди мюсюлмани) и др.

Към 2020 г. се очаква броят на мюсюлманите в Европа да се увеличи, докато немюсюлманското население на континента ще намалее с най-малко 3,5%. В по-далечно бъдеще, дори и според най-предпазливите прогнози, може да се очаква, че мюсюлманите ще бъдат най-малко 20 % от населението на Европа (днес те са само 5%). А сред основните фактори в това уравнение, и то не по-малко важен от ръста на мюсюлманското население, е също тъй драматичния спад на населението в Европа, като цяло, което според прогнози на ООН, ще намалее с повече от 100 милиона – т.е. от 728 млн. през 2000 г., до около 600 млн. (или дори 585 млн.) през 2050 г.

Ислямските гета в Европа

Нарастващото мюсюлманско присъствие в Европа е концентрирано, в границите на отделните държави, най-вече в индустриализираните, градски райони, като оформя там своеобразни капсулирани общности, подобни на гета. Такива са берлинският квартал Кройцберг, лондонският Тауър Хамлетс или предградията на най-големите френски градове. Две пети от мюсюлманите в Обединеното кралство обитават района на Голям Лондон, една трета от френските мюсюлмани живеят в или около Париж, а една трета от мюсюлманите в Германия са концентрирани в Рурската индустриална област. Днес мюсюлманите са 25% от жителите на Марсилия, 20% от тези на Малмьо (Швеция), 15% в Брюксел, Бирмингам и Париж и над 10% в Лондон, Амстердам, Ротердам, Хага, Копенхаген и Осло.

В последно време нараства най-вече мюсюлманското население в Западна Европа. Броят на мюсюлманите там расте почти шест пъти по-бързо, отколкото в Северна Америка например. Към началото на 2000-та година Австрия, Холандия, Дания, Швеция и Норвегия бяха сред страните с най-значителна имиграция и бежански поток, водещи до нарастване броя на мюсюлманите в тях. Днес Италия, Испания и донякъде Гърция (т.е. западноевропейските страни с най-ниска раждаемост, най-застаряващо население, „най-прозрачни“ граници и разположени в непосредствена близост до държавите, откъдето идват миграционните потоци), са обречени да се сблъскат с драстичното увеличаване броя на мюсюлманите, установили се на тяхна територия.

В същото време Югоизточна Европа е единственият регион на Стария континент, чието мюсюлманско население е намаляло с 15% през последните 25 години, като сред причините за това са изселването на българските турци, албанската имиграция в Италия и Гърция, както и многото жертви и потоците бежанци в резултат от войните в бивша Югославия. В Централна и Източна Европа пък, на практика няма компактно мюсюлманско население.

Идентичността

Характерът на мюсюлманското присъствие в Европа също се променя. Днес мюсюлманите не са „временно наети чуждестранни работници“, а неотделима част от европейския национален пейзаж, както впрочем е било в продължение на столетия в Югоизточна Европа или на Пиренеите. А институционализацията на исляма в Европа стартира с „ре-ислямизацията“ на европейските мюсюлмани.

От друга страна обаче, да се говори за единна мюсюлманска общност в Европа, би било грешка. Дори в отделните европейски държави, етническите различия, противоречията между теченията в Исляма, както и разделенията на съответните мюсюлмански общности, породени от специфични социополитически и поколенчески причини, както и липсата на ясна йерархия в мюсюлманската религия гарантират, че и през следващите десетилетия европейските мюсюлмани ще бъдат повече разделени, отколкото обединени. Въпреки това те все повече се идентифицират най-вече и преди всичко с Исляма, а не толкова със страната, откъдето са дошли те или родителите им, или където живеят. Нещо повече, този феномен се забелязва предимно сред младите мюсюлмани.

Освен това сегашното поколение мюсюлмани се модернизира и приспособява към особеностите на съвременното европейско общество по-бързо, отколкото първите вълни мюсюлмански имигранти. По-младите мюсюлмани възприемат редица атрибути на европейските общества, в които са родени и израснали, като например езика, социализацията (чрез училищата, които посещават) или дори светския характер на страната, където живеят. И все пак те не се чувстват част от съответното общество, нито пък вземат участие в обсъждането и решаването на проблемите му. И обратно – дори да са трето поколение имигранти, обществото не ги приема като част от себе си, а продължава да ги идентифицира именно като чужденци и имигранти.

Независимо от всичко, процентът на мюсюлманите, притежаващи европейско гражданство, продължава да расте. Но въпреки стремежа да получат европейско гражданство, младите мюсюлмани се съпротивляват на асимилирането си от светските европейски общества дори още по-упорито, отколкото предшестващите ги поколения. Европейските мюсюлмани, включително младото поколение, демонстрират желание за интеграция и стремеж да се съобразяват (доколкото могат и доколкото им позволява религията) със съответните национални норми и институции, но в същото време държат на ислямската си идентичност.Тъкмо поради това все повече мюсюлмани виждат в политиката на сегашните европейски правителства стремеж към превръщането на Европа в своеобразен „котел за претопяване“ (подобен на прословутия американски „melting pot“) и нежелание да се съобразяват със спецификата на ислямската култура.

Чувствайки се дискриминирани от европейските общества, включително по отношение на заетостта, образованието, социалните помощи, както и в религиозната сфера, много млади мюсюлмани от второ и трето поколение се обръщат към Исляма като единствена възможност да съхранят идентичността си. Фактите сочат, че процентът на безработицата сред мюсюлманите е почти два пъти по-висок, отколкото сред немюсюлманското население и значително надминава този сред имигрантите-немюсюлмани. Постиженията и уменията, усвоени от младите мюсюлмани в училищата са сравнително слаби, броят на работещите жени-мюсюлманки е нищожен, възможностите за просперитет и кариера са ограничени, а предубежденията на обществото като цяло към мюсюлманите остават силни. Всички тези фактори несъмнено съдействат за изолацията (и самокапсулирането) на мюсюлманските общности в Европа.

Инкубатор за терористи?

По данни на европейските служби за борба с тероризма, около 1-2% от европейските мюсюлмани (т.е. между 300 и 550 хиляди души) са въвлечени в едни или друг вид екстремистка дейност. Колко от тях обаче практически подкрепят тероризма, остава неясно. И нещата опират не до това, че условията в Европа я правят удобна база за терористите, а че проблемите, с които се сблъскват европейските мюсюлмани, правят някои от тях податливи на ислямската пропаганда и склонни да се присъединят към терористичните мрежи.

Извършителите на атентатите от Мадрид (2004), Лондон (2005) и Париж (2015) не просто използваха Европа като своя база. Почти всички те бяха араби, чиито мироглед е претърпял радикална промяна именно във връзка с живота им на континента. Техният висок процент сочи, че очевидно има нещо в европейската среда, което съдейства за ориентацията на някои европейски мюсюлмани към тероризма.

Според западноевропейски експерти, само малка част от европейските терористи-ислямисти са се проявявали като фанатици и в родината си, т.е. преди да се преселят в Европа. Досега основната част от терористите се набират сред многобройните млади хора (част от тях принадлежат към средната класа), преживели своеобразен културен шок от досега си с Европа и превърнали се в радикализирани, „преродени“ ислямисти. Неприемани като интегрална част от европейското общество и, в същото време, импулсирани от неговия секуларизъм и материализъм, някои европейски мюсюлмани (особено ако преживяват и лична вътрешна криза) намират толкова нужната им солидарност, разбиране и перспектива в радикалните ислямски групировки, активно търсещи именно подобни хора.

Малцина обаче са онези радикални мюсюлмани в Европа, които решават, че трябва да се върнат в родината на бащите си и там да се сражават в името на Аллах. Те по-често предпочитат да се присъединят към джихада на някои мюсюлмански страни, или пък да разпалят пламъка на „свещената война“ на територията на Запада. Терористичните ядра по правило обединяват недоволни, получили образованието си в Европа лумпен-пролетарии (включително криминално проявени), принадлежащи към една и съща маргинална култура. На практика те нямат нищо общо с историческата борба на ислямистите в Близкия изток срещу местните режими, нито пък със специфичното за жителите на Саудитска Арабия или Йемен традиционно религиозно образование.

Ислямофобия и еврофобия

Въпреки че публично подкрепят интеграцията, много европейци и европейски мюсюлмани всъщност са убедени, че ценностите им не само са несъвместими с европейските, но и че ценностите на другите директно застрашават тяхната собствена идентичност. Въпреки че немалко европейски мюсюлмани са склонни да приемат една по-мека форма на интеграция, преобладаващото мнозинство от мюсюлманите във Великобритания, Франция и Германия твърдо отхвърлят асимилацията, предпочитайки да бъдат част от Европа, но в същото време да съхранят ислямската си идентичност. Показателно е освен това, че този стремеж към диференциране и отчуждаване от европейската общност е по-силно изразен именно сред младото поколение мюсюлмани в Европа.

Темпът, с който расте мюсюлманското население в Европа очевидно надхвърля способността на европейските правителства да очертаят необходимите „линии на толерантност“ достатъчно рационално и убедително. Истината е, че европейците виждат в мюсюлманите директно предизвикателство за своята колективна идентичност, традиционни ценности и обществен модел, илюстрация за което, впрочем, бяха и ожесточените спорове около носенето на забрадки, правото на мюсюлманите да получават само храна, разрешена им от религията (т.нар. „халал“), около изграждането на джамии, изучаването на исляма в училищата, или мюсюлманските погребални ритуали. Днес все повече хора в Европа – политици, анализатори и обикновени граждани, са изправени пред различните измерения на „ислямското предизвикателство“.

Фактът, че европейските правителства (а и обществото) продължават да приемат мюсюлманите като неделимо цяло, само усилва тенденцията сред редовите европейци да виждат в мюсюлманското присъствие на континента потенциална заплаха, която в редица отношения се трансформира и в съвсем реална. Тази заплаха касае и сигурността (тероризма), и икономиката (заетостта), но се възприема като насочена най-вече срещу европейската идентичност, т.е. като „културна заплаха“ срещу европейския начин на живот. Впрочем, европейците дори са ѝ измислили име – ислямофобия. От друга страна, тази тенденция (европейските мюсюлмани да се разглеждат като монолитна общност), само укрепва още повече верността на последните към универсалната ислямска общност – умма-та, поставяйки я над верността към съответната държава и нация, изостря противопоставянето по линията „ние/те“, значително допринася за упоритата съпротива на мюсюлманите срещу асимилирането им (т.е. пълното изчезване на свързаните с идентичността индикатори за съществуващите различия) в западните общества, както и за стремежа им към интеграция (т.е. за съхраняване на собствената идентичност), а в редица случаи и към рекомунализация (която изключва интеграцията в европейското общество).

Но въпреки че европейците – мюсюлмани и немюсюлмани, са разделени по въпроса как следва да се реагира на това ново ислямско предизвикателство, динамиката на ситуацията изисква и едните, и другите, самостоятелно или съвместно, да постигнат някакъв устойчив и дълготраен консенсус за да се избегне спиралата на бъдещите сблъсъци. Всяка от страните ще трябва да се промени и да доближи позициите си до тези на другата. Европейските мюсюлмани ще трябва да приемат нормите, обичаите и културите на приютилите ги страни и да се откажат от идеята да създадат паралелни ислямски общества в тях, докато европейците ще трябва да преодолеят онова, което им пречи да приемат различността и да се съгласят с интеграцията (а не с тоталното асимилиране) на мюсюлманите като най-добро решение на проблема.

Мюсюлманският фактор в политическия спектър

Тепърва ще се види как бързото увеличаване броя на мюсюлманите, притежаващи европейско гражданство, ще се отрази върху политиката, провеждана от отделните европейски държави.Твърде вероятно е през следващите години дясноцентристките партии все по-често да разиграват (в един или друг политически контекст) т.нар. „мюсюлманска карта“, особено като се имат предвид опасенията на намаляващото и застаряващо европейско население от нашествието на чужденците-имигранти, застрашената социална и здравна система и заплахите, свързани с тероризма.

От друга страна, по всяка вероятност, в бъдеще десните партии ще се опитат да привлекат гласовете на избирателите-мюсюлмани (като цяло, политическата активност на мюсюлманското население е по-скоро слаба). Но наличието на влиятелни крайно-десни партии в Европа сякаш изключва подобна възможност, понеже, ако умерената десница действително потърси подкрепа сред мюсюлманите, значителна част от традиционният ѝ досегашен електорат би се ориентирал към радикалните десни формации, противопоставящи се на инкорпорирането на мюсюлманите в политическия живот.

Като естествена последица от растящия брой на мюсюлманите, европейските политици все по-често включват в сметките си влиянието на т.нар. „мюсюлмански фактор“, съобразявайки с него и своите предизборни стратегии. От своя страна, избирателите-мюсюлмани вероятно ще играят занапред по-значителна (макар и в локален план) политическа роля. Когато специфичните политически въпроси засягат утвърдените религиозни традиции и практики, можем да очакваме, че това ще повлияе върху избора на гласоподавателя-мюсюлманин. Във всеки случай, включването в политическия процес предлага на европейските мюсюлмани реална възможност да се интегрират в европейското общество, съхранявайки при това своята ислямска идентичност.

Дълго време политическите измерения на мюсюлманския фактор в Европа бяха най-очевидни в сферата на вътрешната политика. В по-далечно бъдеще, влиянието на мюсюлманите в европейските общества ще зависи от това, дали и кога мюсюлманите масово ще се включат в политиката (а това означава и в изборния процес), как политическите партии ще включат и използват мюсюлманите в своите кампании, каква икономическа роля ще играят и каква степен на социална мобилност ще постигнат те.

Европейската стратегия за стабилност

В областта на вътрешната политика, стремежът на Европа към стабилност се проявява в опитите на повечето европейски правителства в последно време да поставят под контрол своето мюсюлманско население, „национализирайки“ или дори „секуларизирайки“ Исляма. „Национализирайки“ исляма и опитвайки се да го вместят в съществуващите структури, както и в традицията на официално признатите от държавата вероизповедания, европейските правителства целят да поставят решаването на изключително деликатния проблем върху една позната основа, кореспондираща с близкото и по-далечно минало.

Тези усилия обикновено фаворизират едни групи мюсюлмани за сметка на други; целят формирането на прослойка от имами, получили образование в съответната европейска държава и тясно свързани с културата и особеностите на местната мюсюлманска общност; улесняват изграждането на нови джамии и молитвени домове с надеждата да бъде ограничено финансирането им от арабските страни (а с това и арабското влияние); ограничават носенето на „хиджаб“ (т.е. забрадките, с които мюсюлманските жени покриват главите си) в официалните учреждения и поощряват обединяването на мюсюлманските организации в структури, отговарящи на съответните национални критерии и цели. В повечето случаи обаче, тези казионни мюсюлмански съвети се оказват неефективни и не успяват да се превърнат в истински представители на съответните мюсюлмански общности. Често европейските правителства изключват определени групи мюсюлмани, определяйки официалните представители на общността по принципа „най-голямата група представлява всички“, който обаче не е съобразен с различията между многобройните мюсюлмански общности, включително различията между отделните ислямски секти, както и липсата на ясна йерархична структура в Исляма и останалите функционални и структурни разлики между него и другите религии.

Проблемът с този подход е, че макар демонстративно да поставя Исляма на едно стъпало с традиционните европейски религии, той не дава възможност за реална интеграция на мюсюлманите в европейското общество. Което не би трябвало да ни изненадва, доколкото целите на европейските правителства са най-вече контролът и урегулирането, а не всеобхватното решаване на проблема. Опитите за лансиране на изкуствено създаден „национален“ ислям, могат да задълбочат тенденцията към отчуждаване на мюсюлманските общности в европейските държави.

От своя страна, в средите на европейските мюсюлмани се очертава сходна тенденция, задълбочаваща се от механичните опити за „национализация“ на Исляма. Според френския експерт Оливие Роа става дума за: „Рекомунализация на наднационално ниво, в резултат на която европейските мюсюлмани все повече се идентифицират не с държавата, в която живеят, а с универсалната ислямска общност – умма-та. И тъкмо поради този феномен ислямският радикализъм и насилието се превръщат във все по-сериозен проблем за Европа“.

Нещо повече, опитите за „национализация“ и „секуларизация“ на Исляма пречат за развитието на модерна евро-мюсюлманска идентичност, която органично да съчетае западната култура с ислямската ортодоксалност, подобно на различаващите се една от друга арабо-ислямска, южноазиатско-ислямска и източноазиатско-ислямска култура и идентичност. Факт е, че арабската ислямска култура оказва най-голямо влияние върху мирогледа и културата на европейските мюсюлмани, но това влияние в голяма степен е свързано с арабската традиция, а не с ислямската религиозна практика. И въпреки че логично произтича от произхода на повечето европейски мюсюлмани, тази тенденция е своеобразна форма на арабска колонизация на Европа. Тъкмо затова развитието на един паралелен „евро-ислямски модел“ би могъл да създаде подходяща рамка за успешното интегриране в европейското общество на мюсюлманите, живеещи на континента, като последните съхранят ислямската си идентичност.

Могат ли да съществуват Европа и Ислямът заедно?

Въпросът дали Европа и Ислямът могат да съществуват заедно се повдигна отново, и то съвсем открито. Немалко анализатори подчертават, че Европа навлиза в период на демографски, икономически, морално-психологически и политически упадък, което я прави още по-малко готова да отговори на такива предизвикателства като интеграцията, толерантността към и идентичността на европейското мюсюлманско население.

На свой ред, за европейските мюсюлмани, които ежедневно се сблъскват с реалности като бедността, фанатизма, фактическата сегрегация и ограничената социална мобилност, също ще бъде много трудно да възприемат европейските либерално-демократични схващания за равенството между половете, сексуалната либерализация, или пък принципите на компромиса, егалитаризма и идентификацията с националната държава. Всичко това са проблеми, които представляват сериозно предизвикателство не само за мюсюлманите като цяло, но и за индивидите с арабски, турски или южноазиатски корени, каквито са повечето европейски мюсюлмани.

Промяната на утвърдените представи по проблемите на идентичността не е лесна задача. От друга страна обаче, алтернативата означава курс към неизбежен конфликт. Ако Европа и нейните мюсюлмани не съумеят да постигнат компромис помежду си, можем да очакваме, че, вместо да стане действително единен, Старият континент ще бъде изправен пред социални конфликти, национално разделение и потенциална заплаха от гражданска война.

Непосредствено след падането на Берлинската стена старата теза за ислямската заплаха бе съживена и е днес на път да заеме мястото на вече несъществуващата комунистическа опасност в Европа. Затова едва ли е изненадващо, че прословутият бестселър на Самюел Хънтингтън „Сблъсъкът на цивилизациите“ продължава да е много по-популярен в Европа, отколкото по другите континенти. Независимо от крайно противоречивите мнения за стойността на тази книга, днес мнозина в Европа (а и извън нея) смятат, че провалът на опитите да се преодолее очертаваща се криза, се дължи именно на факта, че корените ѝ са в острия сблъсък между две съвършено различни култури в рамките на Стария континент, което пък потвърждава и основната теза на Хънтингтън.

От друга страна, преодоляването на въпросната теза би сближило начина на мислене на европейците и европейските мюсюлмани, очертавайки необходимата социална рамка, в която да се осъществи интеграцията на последните с необходимото уважение към индивидуалната и национална идентичност, като по този начин се преодолее и схващането на неизбежната несъвместимост между Исляма и Запада. Това несъмнено ще изисква сериозна промяна на европейското общество. И, както при всяка промяна, тук също ще има печеливши и губещи. Успехът в тази посока обаче, ще доведе до предефинирането на Европа, давайки възможност да се преодолее сегашният ѝ политически, икономически и демографски упадък. Той също така би издигнал процеса на европейска интеграция на ново ниво, придавайки му и нов смисъл.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“, „Светът на исляма“ и „Етническа и религиозна мозайка на България“.

Коментари (6)

- 18-11-2015|Златко

Ивайло, очаквам коментарите ти. Само, моля, без неуважителни или прибързани приказки! Надявам се ще се съгласиш, че анализът е сериозен…

- 18-11-2015|Златко Ангелов

Анализът е сериоен, но почива на две погрешни предпоставки: 1) говори за Исляма като нещо монолитно, подразбиращо се и абстрактно, въпреки че се опитва да спомене и за различните му течения и 2) Европа и нейната култуа, европейците сиреч, играят в този анализ активна роля, докато мюсюлманите са сякаш нещо пасивно, което ЧАКА да бъде приобщено. С една дума – вътрешните проблеми на огромната мюсюлманска общност, която обитава Средна Азия и Близкия Изток, както и специфичните супер-уахабистки аспирации за създаване на халифат между Ирак и Сирия, са оставени извън вниманието на автора. А тъкмо те, а не станалата вече банална липса на активно интегриране на мюсюлманите-емигранти, са днешния голям проблем пред света.

- 18-11-2015|Златко

Не познавам някое голямо еманципационно или протестно движение от историята на последните, да речем, стотина години, в което посочването на отговорността на другата страна да е помогнало с нещо при решаването на проблемите. Нещо повече – не познавам случаи, в които такъв вид посочвания да не са влошили проблемите, да не са изострили напрежението, да не са забавили в огромна степен процеса на взаимно разбиране и сближаване, в който е единствената надежда за намиране на дългосрочни решения. Няма да се впускам в епитети, но подходът „вие първо променете себе си, а после и ние можем да помислим какво да направим“ ми се струва всичко друго, но не и разумен.

- 18-11-2015|Златко Ангелов

www.mesbg.org/index.php/studiesall-2989/…m6k4k38272636584821w

- 18-11-2015|Златко Ангелов

www.theatlantic.com/magazine/archive/201…really-wants/384980/

- 01-12-2015|Ивайло Иванов

Чак сега го видях.

Не, Златко – анализът не е сериозен.

А не е сериозен, защото няма нищо общо със заглавието: да напомним – то е „Европа и ислямът“. Целият текст под него обаче се отнася не за Европа и исляма, а за Европа и живеещите в нея мюсюлмани – и дори не точно за мюсюлманите, а за изчистения им от всякакви религиозни (в частност – ислямски) черти. И нито дума за същността и основните вярвания на исляма. Анализът поднася образа на мюсюлманина такъв, какъвто един либерал иска да го види, т. е. – става дума за чиста пропаганда. Само че изработена на ниво да въздейства на по-интелигентната част от публиката. За по-простоватите си има турски сериали – там образът на съвременния мюсюланин е същият. Принципна разлика няма.

Мюсюлманите и каскадата от грешки на Запада

Автор(и): Александър Андреев

Един обширен анализ от Бернд Улрих в германския седмичник „Ди Цайт“ предизвика бурни дискусии в Германия. Тук предлагаме откъси от него:

„За разлика от Запада, „Ислямска държава“ има план: иска да провокира европейците, американците, а напоследък и Русия към колкото е възможно по-масивни ответни удари; иска да ги въвлече колкото е възможно по-надълбоко в хаоса. „Ислямска държава“ направо мечтае да я нападнат от въздуха, защото добре знае какви огромни допълнителни щети ще има. За нея допълнителните щети се превръщат в допълнителни ползи. Бомбите убиват терористи – и създават нови. (…)

Малко след атентатите в Париж на срещата на Г-20 в Анталия Западът седна на една маса с ислямисткия режим от Саудитска Арабия, за да обсъжда съвместни мерки срещу ислямисткия терор. Разбира се, подобен ексцентричен опит може да се направи: да се бориш срещу ислямистите с помощта на ислямисти. Но такива опити се правят вече от десетилетия. В резултат от тях първо се появи Ал Кайда начело със саудитеца Осама бин Ладен. А после се роди „Ислямска държава“, която отчасти също се финансира от Саудитска Арабия. Колко пъти още ще се пробва рецептата „клин клин избива“? Четиринайсет години борба срещу терора – и какво постигнахме? Повече война, повече хаос, повече терор. Дали вече не е време сериозно да преосмислим както западните стратегии в Близкия и Среден Изток, така и цялото си отношение към ислямския свят? И да си зададем изключително тревожния въпрос: защо толкова много мюсюлмани се чувстват унизени и уязвени от Запада и защо в резултат от това тероризмът разполага с почти неизчерпаем резервоар от хора?“

Авторът предлага една централна теза: очевидно е нужен чисто нов подход към мюсюлманите. И търси аргументите си в историята:

Грешките на Запада в ислямския свят

„Грешките на британците, французите и американците в региона никога не са били наказвани. Напротив, те винаги са били замазвани с помощта на още по-големи грешки, на още по-масивни интервенции. Например в Афганистан. В средата на 1980-те години американците въоръжиха муджахедините, за да се борят срещу съветската окупация. После Съветската империя се разпадна и муджахедините бяха оставени на самотек. Тогава въоръжените до зъби муджахедини наложиха едно гангстерско господство без никаква политическа или религиозна легитимация. Постепенно талибаните завладяха по-голямата част от Афганистан и осигуриха гостоприемство за Ал Кайда, която пък организира атаката срещу Световния търговски център в Ню Йорк. А Западът отговори с масирана съюзническа интервенция. Западни войници все още са стационирани в Афганистан, но възходът на талибаните продължава. Ефект – нулев.“

Особено скандално е натвореното от Запада в Иран, пише Улрих и припомня каскадата от неправилни, дори престъпни решения, засягащи не само Иран, но и съседен Ирак:

„През август 1953 година американските и британските тайни служби събориха демократично ориентираното правителство на премиера Мосадех. Причината: той искаше иранците да получават по-голям дял от печалбите от петролните полета. В интерес на западните петролни компании, чрез преврат на власт дойде Мохамад Реза Пахлави. Обявиха го за шахиншах (Цар на царете), но той си беше просто един светски диктатор, който буквално стъпка с ботуш религиозните чувства на своите сънародници и облече Иран в западни одежди – без демокрацията и човешките права, но затова пък с изтезания и всесилни тайни служби. Съвсем закономерно неговото агресивно господство приключи през 1979 година с една ислямска революция, оглавена от Аятолах Хомейни. За да подкопаят влиянието на Хомейни, САЩ подкрепиха Саддам Хюсеин във войната срещу Иран. В тази чудовищна позиционна война Иран изгуби около 800 000 мъже и младежи – ужасяващ кръвен данък, който само стабилизира аятоласите и превърна Иран в смъртен враг на САЩ.

1943 година: Мохамад Реза Пахлави с американския президент Франклин Рузвелт

Когато по-късно САЩ на два пъти навлязоха в Ирак, за да озаптят някогашното си приятелче Саддам и после да го свалят от власт, това на свой ред укрепи позициите на Иран. В резултат обаче една друга ислямистка – но сунитска – държава, Саудитска Арабия, се усети под заплаха и мина в контранастъпление. Ислямистите от Рияд и до днес използват сътрудничеството си със Запада като индулгенция за масивния износ на ислямистката си идеология в целия регион. Така именно Западът разпали религиозния конфликт между сунити и шиити, зареди го с оръжие и пари и му помогна да обхване като пожар целия регион. А „Ислямска държава“ е само един от многобройните странични ефекти на политиката на Запада.“

Поуката, дестилирана от милиони литри кръв

Според Бернд Улрих, част от бедата се състои в това, че САЩ не са в състояние коренно да преосмислят и разкритикуват досегашната си политика в Средния Изток, а европейските им партньори или мислят по същия начин (Великобритания), или пък са прекалено хрисими (Германия), за да встъпят в истински дебат. По-нататък авторът пише:

„Ето как грешките не само не се поправят, но дори се повдигат на квадрат. Западната „реална политика“ в Средния Изток функционира на принципа: само ескалацията помага. Тази „реална политика“ разполага с толкова гигантски средства, че може да си позволи изобщо да не се интересува от реалността. Вместо това тя по всяко време е в състояние да открие огън, да свали едни управници и да купи други, а накрая просто да обърне гръб и да си тръгне. Колкото и да е парадоксално, тази „реална политика“ се захранва не от близостта си до реалността, а от разминаването си със своите собствени ценности и правила. Сбърканата философия гласи: колкото по-далеч от идеалите, толкова по-близо до реалността. Тази философия произтича от мъжкарската нагласа, която винаги излъчва едно и също съобщение, когато нещата станат напечени: „Жените и децата да не гледат, сега идват супер яките типове, които ще оправят нещата“. Това мислене е шаманско. А типовете никога не оправят нищо.“

Според Бернд Улрих, онова, което условно наричаме „Запад“, от 100 години насам изневерява на собствените си ценности, защото вярва, че „реалната политика“ е практически по-полезна в Близкия и Среден Изток. А когато обръщаш гръб на собствените си ценности и в същото време хронично не се интересуваш от неволите и потребностите на засегнатите араби и персийци, ти неизбежно губиш усещане за действителност и целесъобразност, твърди авторът. И припомня нещо много важно: нашите ценности и идеали са могъщо оръжие, защото не са измислени на маса в кръчмата, а са продукт на столетни борби, на философска мисъл, на опити и провали, те са поуката, която сме дестилирали от милионите литри безсмислено пролята кръв. По-нататък в обширния си анализ авторът между другото пише:

„Ако за момент оставим настрана всички морални въпроси, ще стигнем до извода, че „реалната политика“ на Запада изчерпа ресурсите си. Тя вече е изпробвала всички налични инструменти във всевъзможните им комбинации, при това в почти всички държави от Средния и Близък Изток: операции на тайните служби, дрони, интервенции, марионетни войни, корупция, оръжейни доставки, бомбардировки, санкции, стабилизиране или сваляне на диктатори. (…) Какво да правим оттук насетне? Ние много обичаме опростената версия на историята на Средния Изток: на тези проклети араби с безумната им религия просто не може да се помогне.“

Западът обаче очевидно има нужда от съвсем други обяснения – той може би трябва просто да приеме, че мюсюлманите са хора като теб и мен, пише по-нататък Улрих. И предлага своята визия за рестарт на отношенията:

Нашата отрова

„Да, вярно е, че ислямът може да бъде зареден с много омраза – както всяка друга религия и дори може би повече от останалите религии. Но дали ще бъде зареден дотолкова, че да се превърне в ислямизъм и тероризъм, това вече зависи от обстоятелствата, а в някакъв смисъл и от нас самите. Да, вярно е, че конфликтът между сунити и шиити открай време е зареден с войнствен потенциал, но нека не забравяме, че в дълги исторически периоди двете разклонения на исляма са живели в мирно добросъседство. Да, вярно е, че в Арабия е имало племенни войни още преди Западът да тегли през пясъка своите произволни гранични линии. Тоест, изобщо не е сигурно, че ако Западът внезапно започне да върши правилните неща, в Средния Изток всичко ще потръгне по мед и масло. С други думи, нека не спорим кой е по-крив за отчайващото положение – Западът или самите мюсюлмани. Този спор просто е безплоден.

Сигурни са две неща. Първо: много по-лесно можем да променим собствената си нагласа, отколкото нагласата на другите. И второ: след като в Арабия и в Персия отровата е предостатъчно, нима ние ще помогнем, ако допълнително инжектираме там и от нашата отрова? А ние точно това правим през последните 100, 50, 20, през последните две години. (…)

Досега Западът никога не се е интересувал от достойнството и човечността на мюсюлманите. Те в най-добрия случай са били за него някакви периферни сюжети. През историческата 2015 година това положение се промени. Защото милионите бежанци ни изправиха пред алтернативата: или да помогнем по съвършено нов начин за подобряване на живота в техните страни, или те ще дойдат и ще останат тук. Голямото преразпределяне започна, течението между европейци и араби смени посоката си. Разбираемо е, че мнозина в Европа изпитват страх и мечтаят за идиличното минало, когато се бяхме затворили, когато ние бяхме „тук горе“, а те бяха „там долу“. Но тези времена никога няма да се върнат. Тоест, трябва да използваме единствения си шанс и да постигнем помирение между мюсюлманите и Запада. Днес за пръв път араби установяват, че християни се държат с тях по-добре, отколкото техните собствени събратя. Тъкмо това е политическата сърцевина на гостоприемството към бежанците: образът, който са си създали за нас в онзи регион, може значително да се промени в резултат от днешното ни отношение към пристигащите. Задачата е сложна и иска много време, но шансът е уникален, посочва Бернд Улрих и припомня, че Берлинската стена падна включително и поради това, че годишно 6 милиона източногерманци посещаваха Западна Германия и с очите си виждаха колко по-добър е животът там. Същото може да се случи и благодарение на милионите араби, които днес пристигат в Европа: техните впечатления и разкази биха могли да ускорят промените в собствените им страни.“

В края на обширната си статия авторът пише:

„А всъщност дали французите, германците, британците, италианците и американците някога изобщо са се извинили на хората в Северна Африка? За колониализма? За расизма? Не? А защо не?

Време е да започнем наново

Едно извинение ще притъпи тътена срещу нас, който открай време се надига (но и се отглежда нарочно) сред арабите. От този гняв умело се възползват тамошните властници, които, между другото, често пъти сами имат крайно расистко отношение към собствените си народи. Но арогантността на Запада се превръща в спойка между властници и подвластни. Арабската култура на самооправдаването непрестанно черпи ресурси и от факта, че инвазиите на Запада винаги са колкото масирани, толкова и нефокусирани. Ако Западът изтегли от региона своите отрови, тогава онези системи, които непрекъснато пораждат терор и преселения, рано или късно сами ще се срутят. За да се преборим срещу ислямисткия терор, трябва да се помирим с мюсюлманите. Време е за нова, истинска „реална политика“. (…)

Да, и занапред ще трябва да говорим с египетския диктатор с еполетите, както и с ислямистите от Рияд и Техеран. Но занапред тонът трябва да бъде хладен и уравновесен. Не може с едни ислямисти да се държиш като с дяволски изчадия (Иран), а другите да прегръщаш като братя (саудитците). Задължително е драстично да бъдат съкратени и оръжейните доставки. Защото в региона почти няма режими, които да са доброкачествени или приятелски настроени.

В същото време дори ако си изработи нова стратегия, Западът не бива да бъде лековерен. Пред лицето на терора европейците се нуждаят от силна държава, въоръжените сили трябва да бъдат по-ефикасни – и ще станат навярно по-скъпи. Но ако новата „реална политика“ наистина се върне към нашите изконни ценности, тогава ще трябва да се пазим и от Владимир Путин, който непрекъснато се опитва да вкара Запада в капана на една брутална борба за надмощие.

И най-вече – нужен ни е положителен дневен ред. Помощите за развитие да влязат в нова фаза, да се отпускат по различен начин и по възможност под равнището на управляващите клики. А защо не и „План Маршал“ за региона, заедно с отваряне на европейските пазари?

Краят на старата „реална политика“ ще събуди какви ли не нови идеи във въображението ни, а с това ще бъде отворена и нова страница в историята на отношенията между Запада и Изтока. И ние ще можем да кажем, че сме били съвременници.“

Материал на Дойче Веле

Александър Андреев е български автор, журналист и един от най-известните преводачи на съвременна немскоезична литература. На българската публика той е представил осем заглавия от Нобеловия лауреат Гюнтер Грас, три от Томас Бернхард, произведения на Райнер Мария Рилке, Фридрих Дюренмат, Якоб Васерман и други. Александър Андреев живее и работи в Бон, където завежда българската редакция на Deutsche Welle.

Коментари (31)

- 24-11-2015|Петър Петров

Според мен, това е пътят.

- 24-11-2015|Златко

Ми то според всички ни е „така“. Което не пречи никому след няколко годинки да се правим колективно на улави и да викаме „Аааа, такова нещо не съм казвал!“ Ето например днес повечето разумни хора по света са съгласни, че войната на Джордж У. Буш срещу Ирак се е оказала грешка. А навремето цяла Източна Европа – както и днес – беше се накокошинила срещу „Старата Европа“, Доналд Ръмсфелд даже побърза да обяви Старата за изкукуригала. Да не говорим пък за по-старите истории, когато мнозинството българи, барабар с ентелегенция и всьо, беше на страната на кръволока Милошевич. Все още очаквам момента, в който някой ще се изправи и ще понамекне така предпазливичко, „Абе, хора, колкото пъти се запънем срещу Стара Европа, толкова пъти пълним гащите. Може би и тоя път е така, а?“

Чакам ли си, чакам. Изпренадеял съм се вече…

- 24-11-2015|Петър Петров

Пак ще кажа: Незнаем всичко от кухнята на дипломацията. Пълним гащите именно защото нашата политика в Ново време винаги е била емоционална, а не реална. Това и днес е така.

Прочетох препоръчаният материал и ми хареса. Жалко, че няма повече такива.

- 24-11-2015|Димитър Д.

В кристален вид е представена ляволибералната утопия на Франкфуртската школа. Първо, мнозинството мигранти са възпитани в ислям и ислямско образование. Те никога няма да променят коренно вижданията си за обществения ред: никога няма с увереност да заявят, че някой може да се откаже от исляма, или че е ОК двама мъже да се прегръщат и целуват в парка например, или че жените могат да ходят разголени, да градят кариера и да се опълчват на мъжете. Просто тяхната култура не го позволява. Защото тяхната култура е антипод на европейската. Второ, мигрантите идват тук не защото търсят убежище, а защото търсят по-добър живот. Има достатъчно журналистически свидетелства за това. Дори лицемерният Брюксел започна вече да говори за мигранти, а преди всички бяха бежанци с раними душици (горките, дали да не им целунем нозете и да им ръкопляскаме). Ако мигрантите искаха да са бежанци от войната в Сирия и Ирак, щяха да си стоят в Турция, Ливан и Йордания и щяха да искат хуманитарна помощ от Европа на място, а не да се настаняват в Германия и Швеция и да създават условия за позитивна дискриминация спрямо коренното бяло европейско население. Мисълта, че мигрантите оценяват, че християни им помагат, а мюсюлмани им вредят, е смешна, защото защитниците ѝ влизат в ролята на „полезен идиот“, който „налива вода в мелничката“ на мигрантите мюсюлмани, които искат материалните блага на Европа, но не и ценностите, не и цивилизационните постижения на Европа. Погледнете мюсюлманските анклави в Европа: редът от Леванта и Магреба е пренесен в Европа, а коренните европейци са насилвани всеки ден от либералите да се съобразяват с това и да се страхуват да влязат в тези анклави. Всеки опит за критика се модерира и обявява за ксенофобия, ислямофобия, дори фашизъм и нацизъм.

Незабавно социалният либерализъм трябва да се замени със социален консерватизъм по отношение на етносите и религиите, а социалната държава, разбирай социализъм, на левите либерали да се замени с възможно най-чист пазар, ако Европа не иска да даде ход на нацизма и фашизма.

- 24-11-2015|Златко

Сладур! Замени всички „те“ или „тях“ местоимения с „аз“ или „ние“ – и веднага ще ти повярвам. Защото онова, което говориш, хвърля далеч повече светлина върху собствените ти разбирания и манталитет, отколкото върху нещата, които си представяш, че описваш – без да си имаш хал-хабер от тях, просто защото в твоята страна те липсват. Типичната идиотщина на човека, който си мисли, че, след като е видял пет картинки по (българската) телевизия, светът вече му е напълно ясен…

- 24-11-2015|Златко

А между другото, я да вземем да те поизпитаме малко, като си толкоз много образован. Изреди, ясно и разбираемо, в какво точно се състоят приликите между тукашните твърдения и онези на „Франкфуртската школа“ (и КОИ всъщност са те – за „комуникативен разум“ ли ще говорим, за „интерсубективност“ ли, за „едноизмерност“ ли? Какво точно имаш пред вид, момко начетений? Просвети ни така, ако обичаш!)…

- 24-11-2015|Златко

И така, докато чакаме отговора на учения млад човек, да ви приведа тук нещичко откъм класиката, много си го обичам. Илф и Петров – един от кратките им разкази. За младоците, дето всичко знаят от теориите, само дето носа си не знаят как да обършат…

Разговоры за чайным столом

В семье было три человека – папа, мама и сын. Папа был старый большевик, мама – старая домашняя хозяйка, а сын был старый пионер со стриженой головой и двенадцатилетним жизненным опытом.

Казалось бы, все хорошо.

И тем не менее ежедневно за утренним чаем происходили семейные ссоры.

Разговор обычно начинал папа.

– Ну, что у вас нового в классе? – спрашивал он.

– Не в классе, а в группе, – отвечал сын. – Сколько раз я тебе говорил, папа, что класс – это реакционно-феодальное понятие.

– Хорошо, хорошо. Пусть группа. Что же учили в группе?

– Не учили, а прорабатывали. Пора бы, кажется, знать.

– Ладно, что же прорабатывали?

– Мы прорабатывали вопросы влияния лассальянства на зарождение реформизма.

– Вот как! Лассальянство? А задачи решали?

– Решали.

– Вот это молодцы! Какие же вы решали задачи? Небось трудные?

– Да нет, не очень. Задачи материалистической философии в свете задач, поставленных второй сессией Комакадемии совместно с пленумом общества аграрников-марксистов.

Папа отодвинул чай, протер очки полой пиджака и внимательно посмотрел на сына. Да нет, с виду как будто ничего. Мальчик как мальчик.

– Ну, а по русскому языку что сейчас уч… то есть прорабатываете?

– Последний раз коллективно зачитывали поэму «Звонче голос за конский волос».

– Про лошадку? – с надеждой спросил папа. – «Что ты ржешь, мой конь ретивый, что ты шейку опустил?»

– Про конский волос, – сухо повторил сын. – Неужели не слышал?

Гей, ребята, все в поля

Для охоты на

Коня!

Лейся, песня, взвейся, голос.

Рвите ценный конский волос!

– Первый раз слышу такую… м-м-м… странную поэму, – сказал папа. – Кто это написал?

– Аркадий Паровой.

– Вероятно, мальчик? Из вашей группы?

– Какой там мальчик!.. Стыдно тебе, папа. А еще старый большевик… не знаешь Парового! Это знаменитый поэт. Мы недавно даже сочинение писали – «Влияние творчества Парового на западную литературу».

– А тебе не кажется, – осторожно спросил папа, – что в творчестве этого товарища Парового как-то мало поэтического чувства?

– Почему мало? Достаточно ясно выпячены вопросы сбора ненужного коню волоса для использования его в матрацной промышленности.

– Ненужного?

– Абсолютно ненужного.

– А конские уши вы не предполагаете собирать? – закричал папа дребезжащим голосом.

– Кушайте, кушайте, – примирительно сказала мама. – Вечно у них споры.

Папа долго хмыкал, пожимал плечами и что-то гневно шептал себе под нос. Потом собрался с силами и снова подступил к загадочному ребенку.

– Ну, а как вы отдыхаете, веселитесь? Чем вы развлекались в последнее время?

– Мы не развлекались. Некогда было.

– Что же вы делали?

– Мы боролись.

Папа оживился.

– Вот это мне нравится. Помню, я сам в детстве увлекался. Браруле, тур де-тет, захват головы в партере. Это очень полезно. Чудная штука – французская борьба.

– Почему французская?

– А какая же?

– Обыкновенная борьба. Принципиальная.

– С кем же вы боролись? – спросил папа упавшим голосом.

– С лебедевщиной.

– Что это еще за лебедевщина такая? Кто это Лебедев?

– Один наш мальчик.

– Он что, мальчик плохого поведения? Шалун?

– Ужасного поведения, папа! Он повторил целый ряд деборинских ошибок в оценке махизма, махаевщины и механицизма.

– Это какой-то кошмар!

– Конечно, кошмар. Мы уже две недели только этим и занимаемся. Все силы отдаем на борьбу. Вчера был политаврал.

Папа схватился за голову.

– Сколько же ему лет?

– Кому, Лебедеву? Да немолод. Ему лет восемь.

– Восемь лет мальчику, и вы с ним боретесь?

– А как по-твоему? Проявлять оппортунизм? Смазывать вопрос?

Папа дрожащими руками схватил портфель и, опрокинув по дороге стул, выскочил на улицу. Неуязвимый мальчик снисходительно усмехнулся и прокричал ему вдогонку:

– А еще старый большевик!

Однажды бедный папа развернул газету и издал торжествующий крик. Мама вздрогнула. Сын сконфужепно смотрел в свою чашку. Он уже читал постановление ЦК о школе. Уши у него были розовые и просвечивали, как у кролика.

– Ну-с, – сказал папа, странно улыбаясь, – что же теперь будет, ученик четвертого класса Ситников Николай?

Сын молчал.

– Что вчера коллективно прорабатывали?

Сын продолжал молчать.

– Изжили наконец лебедевщину, юные непримиримые ортодоксы?

Молчание.

– Уже признал бедный, мальчик свои сверхдеборинские ошибки? Кстати, в каком он классе?

– В нулевой группе.

– Не в нулевой группе, а в приготовительном классе! – загремел отец. – Пора бы знать!

Сын молчал.

– Вчера читал, что этого вашего Аркадия, как его, Паровозова не приняли в Союз писателей. Как он там писал? «Гей, ребята, выйдем в поле, с корнем вырвем конский хвост»?

– «Рвите ценный конский волос», – умоляюще прошептал мальчик.

– Да, да. Одним словом: «Лейся, взвейся, конский голос». Я все помню. Это еще оказывает влияние на мировую литературу?

– Н-не знаю.

– Не знаешь? Не жуй, когда с учителем говоришь! Кто написал «Мертвые души»? Тоже не знаешь? Гоголь написал. Гоголь.

– Вконец разложившийся и реакционно настроенный мелкий мистик… – обрадованно забубнил мальчик.

– Два с минусом! – мстительно сказал папа. – Читать надо Гоголя, учить надо Гоголя, а прорабатывать будешь в Комакадемии, лет через десять. Ну-с, расскажите мне. Ситников Николай, про Нью-Йорк.

– Тут наиболее резко, чем где бы то ни было, – запел Коля, – выявляются капиталистические противоре…

– Это я сам знаю. Ты мне скажи, на берегу какого океана стоит Нью-Йорк?

Сын молчал.

– Сколько там населения?

– Не знаю.

– Где протекает река Ориноко?

– Не знаю.

– Кто была Екатерина Вторая?

– Продукт.

– Как продукт?

– Я сейчас вспомню. Мы прорабатывали… Ага! Продукт эпохи нарастающего влияния торгового капита…

– Ты скажи, кем она была? Должность какую занимала?

– Этого мы не прорабатывали.

– Ах, так! А каковы признаки делимости на три?

– Вы кушайте, – сказала сердобольная мама. – Вечно у них эти споры.

– Нет, пусть он мне скажет, что такое полуостров? – кипятился папа. – Пусть скажет, что такое Куро-Сиво? Пусть скажет, что за продукт был Генрих Птицелов?

Загадочный мальчик сорвался с места, дрожащими руками запихнул в карман рогатку и выбежал на улицу.

– Двоечник! – кричал ему вслед счастливый отец. – Все директору скажу!

Он наконец взял реванш.

- 24-11-2015|Димитър Д.

Г-н Златко, не разбрах, въпросите Ви към мен ли са, защото нямат адресат?

- 24-11-2015|Ц.

Вчера присъствах на разговор с Тарик Рамадан (Tariq Ramadan). Интересен автор, недолюбван от французите, мразен от саудитските власти, мюсюлманин, роден в Египет, осиновен от мароканци, швейцарец по гражданство, ислямски теолог с докторат върху Ницше, преподаващ във факултета по теология в Оксфорд… Човек, както той сам казва, с multiple identities. Накратко от вчерашният разговор (в университета МакГил): мюсюлманите винаги са били в Европа, но рядко са били така видими както в последните 20-30 години. Затова френската държава се опитва да ги забули и държи в социално и икономическо гето. Причините са политически. Светската държава има за цел не да руши религиозността, а да защитава хармонията и свободното изповядване на идеи и вери. (Първата и най-главна цел на един от най-старите документи свързани със създаването на свободен политически ред, Магта Харта, е осигураването на религиозна свобода и ненамеса на държавата в делата на църквата.) Законите в западната светска държава са достатъчно обхватни за да позволят съществуването, без противоречие, на паралелни правни системи, като ислямският шериат; ислямският шериат от своя страна е достатъчно гъвкав за да се практикува в демократичните светски държави без нарушение на закона. Забраната на забрадките във Франция е опит за унищожаване видимостта на нещо, което така или иначе съществува. Тя не решава проблем, тя създава проблем. Мюсюлманка слага забрадка по собствен избор, по собствен избор трябва да я свали. Да бъдеш гражданин на дадена държава не означава да бъдеш светски човек, или принадлежащ културно към мнозинството, а да бъдеш лоялен към страната си и да спазваш законите и. Когато държавата превиши правата си, и започне да налага определен вид култура, т.е. идентичност, тогава смисълът на думата гражданин се променя в посока на поданик. Войната отдавна е започнала. Защо французите сега осъзнават, че се води война? Защото едва сега я чувстват на своя територия. Литералистите и религиозните фанатици трябва да бъдат наказани, но кой и какво предизвика ислямският фундаментализъм? Отговорността е споделена… Това е най-общо. Без да взимам мнение, споделям, докато си пия сутрешното кафе, какво чух снощи.

- 24-11-2015|Димитър Д.

Коментар по следното: „Законите в западната светска държава са достатъчно обхватни за да позволят съществуването, без противоречие, на паралелни правни системи, като ислямският шериат; ислямският шериат от своя страна е достатъчно гъвкав за да се практикува в демократичните светски държави без нарушение на закона. Забраната на забрадките във Франция е опит за унищожаване видимостта на нещо, което така или иначе съществува. Тя не решава проблем, тя създава проблем. Мюсюлманка слага забрадка по собствен избор, по собствен избор трябва да я свали. Да бъдеш гражданин на дадена държава не означава да бъдеш светски човек, или принадлежащ културно към мнозинството, а да бъдеш лоялен към страната си и да спазваш законите и. Когато държавата превиши правата си, и започне да налага определен вид култура, т.е. идентичност, тогава смисълът на думата гражданин се променя в посока на поданик.“

В цитата се съдържат само неистини. Как шериатът се съвместява с демократичните ценности? Аз съм православен християнин, приемам исляма и след време разбирам, че той не е за мен. Отказвам се от исляма. Как трябва да постъпи моята досегашна мюсюлманска общност според шeриата? Да ме убие. Според демократичната конституция аз имам право свободно да изповядвам вярата си, което включва и правото да я сменям. И при смяната не се предвижда никаква наказателна санкция, защото смяната не е престъпление, но според шериата е. Шeриатът не признава законодателство, различно от това на Аллах. По своята същност той е против всяко човешко законотворчество. Още нещо, след като има гражданско право, което решава всички въпроси, защо да се следва една доказано антидемократична правна система, каквато е шериатът. Кое дава право на мюсюлманите за тях да се прави изключение по гражданските въпроси. Във Великобритания вече има такива съдилища относно браковете и някои други граждански въпроси. Но докъде могат да стигнат исканията на мюсюлманите? Дали няма да поискат абсолютно прилагане на шериата, особено като вземем демографските тенденции до средата на столетието те да имат много силно политическо влияние в Европа? Дали наред със светската полиция няма да има нужда от шериатска полиция само за мюсюлманите? Пак ли на солидарен принцип ще се издържа?

Предвид патриархалната култура на мюсюлманите и убеждението, че мъжът е властник над жената, не съм убеден, че всяка мюсюлманка носи по своя воля забрадка. Така или иначе, това е несвойствено за съвременните европейци. Ако ние правим жеста да ги приемем в нашето общество, то те трябва да направят жеста да живеят по нашите правила и да следват нашата господстваща култура, като нагаждат своята към нашата, а не обратното. Нашето общество, което е така примамливо за тях, е тъкмо успяващо, защото то се гради на нашата европейска култура, на нашите общи ценности относно обществените отношения. Ние нямаме задължения към гостите. Не може хем да ги приемаме, хем да им изпълняваме всяко желание като джин от лампа.

Как ще спазваш законите на страната, чийто гражданин си, ако собствената ти религия е противодържавна, несъвместима с ценностите на демокрацията. Ислямът не е реформиран от времето на Мохамед. Ако си лоялен на страната си, ти, искаш или не, си част от (някаква) обща култура, защото само общи ценности могат да държат едни хора заедно в общество и да противодействат на центробежните сили. Ако вярваш в свободата на словото и това е ценност на обществото, няма как да изливаш омраза, когато някой нарисува пророка Мохамед. Или е едното, или е другото.

Впрочем, тази обща култура, за която говора по-горе, няма нужда да се налага от държавата, защото тя е изначално договорена в обществения договор, който е потвърден с действие или бездействие. Например, в България 1991 г. се приема конституция. Гласувалите граждани са избрали представители, това е действие, негласувалите също оказват влияние на равновесието на силите, но чрез бездействие, несъгласните мрънкат, но не протестират, това е бездействие. По този начин се потвърждава даден ред или се отрича. По правилата на демокрацията мнозинството печели. Всеки новороден и израснал като съзнателен гражданин и всеки новодошъл може да оспори този обществен договор или да си намери друг, който му е угоден. Което не значи, че щом някой оспорва обществения ред, мнозинството е длъжно да направи отстъпки в името на закачливи думи като толерантност. Щом мнозинството не иска забрадки, значи няма да има забрадки. Като не им харесва, могат да идат в Саудитска Арабия и там да следват онзи обществен договор и да си носят забрадки.

- 24-11-2015|Златко

Бе Митко, бе мóмче!

Ами че тя и твоята християнска общност има „задължението“ да те убие в един куп случаи, примерно заради прелюбодеяние, ако се следва Стария завет – язък ти за християнството и всичко. Но не го прави, нали? Защо? Ами защото не приема Библията като „закон“, а просто като исторически документ, ако и със свещено за последователите си съдържание. Сега, онова, от което ти изхождаш, е неизказаното твърдение, че „ония там са още на маймунска фаза на развитие и не могат да мислят върху Корана, за разлика от НАЗЕ СИ“.

Но това само показва, Митко – и то за пореден път – колко тясна и неуютна е представата за света, с която живееш, нищо повече. Невежо момче си, не си имал контакти с мюсюлмани, живееш в страна, в която проблемът повече или по-малко е притъпен от много столетия съвместен живот – и така нататък.

Сега, за да ти покажа, че всъщност си нямаш представа от това за какво говориш, ще ти задам твоя собствен въпрос:

Как ще спазваш законите на страната, чийто гражданин си, ако собствената ти религия е противодържавна, несъвместима с ценностите на демокрацията.

Ами ти как ще ги спазиш бе, наивнико, като собствената ти свещена книга, ако бъде прочетена буквалистки, няма ни най-малка степен на съвместимост нито с модерна демокрация, нито с един куп значително по-ниско развити, но все пак по-модерни от Библията, начини на живот и политическо поведение? Как примерно ще спазиш хем „кесаревото – кесарю“, хем задължението си да бъдеш активен, мислещ гражданин на страната си? Не е ли ясно, че онова, което важи за теб, трябва – и МОЖЕ – да важи и за другите? Че те също трябва – и МОГАТ да интерпретират свещената си книга като исторически документ, а не като БУКВАЛНО предписание за живот? Или може би ще отречеш факта, че фанатиците както на твоята религия, така и на мюсюлманството, са от един дол дренки (ако не си в течение, да ти припомня различните истории за нечувано насилие и масови самоубийства сред християнските секти по света?)

Стига толкова невежествени глупости, стига толкова изцепки! Разбирам желанието ти да си обясниш света според някаква проста и ясна схема, в която ние сме „добрите“ а всички останали – кучета ги яли, само че с такива неща само в България, плюс подобните на нея високоразвити места по света, може да се постигне някакво съгласие. Извън нея – нъцки, не става! Не щат хората да слушат подобни глупости, насладили са им се в хода на една доста по-различна от българската история – и отказват да ги вземат на сериозно, напук на старанията български (и други).

Не става така! Поне извън България не става. А инак, че вие там си ги пиете тия самозаблуди като слаба ракия и се опиянявате от тях – това, Митко, се обяснява отново чрез история.

Но по тая тема – някой друг път…

- 24-11-2015|Златко

А инак, що се отнася до волята на мнозинството – пак да ти припомня някое и друго нещо, дето си може би прекалено млад, за да ти се е изписало, примерно, с неизличимо мастило я върху черния дроб, я върху жлъчката. Това, дето ти му викаш „обществен договор“, Митко, по времето на моята младост се наричаше с едно далеч по-подходящо име, „диктатура на пролетариата“. Няма шест-пет, няма забрадки, няма лично мнение, няма глезотии – слушаш квот ти кажат началниците, щот това е всичкото, дет му е валидно на „обществения договор“ от този тип. Друго няма, има само бой, лобут и всеобщо съгласие…

Колкото и да си млад и глупав, време ти е вече да прозираш, че САМИЯТ факт, че можеш да си позволиш да ги плещиш тук всички тия глупости, без да се страхуваш, че утре примерно ще те прибере я народната милиция, я още по-лошо, се дължи именно на това, че сме се разделили с тоя вид „обществени договори“.

Да се надяваме – завинаги!

- 24-11-2015|Благо
Ислямът не е реформиран от времето на Мохамед. Ако си лоялен на страната си, ти, искаш или не, си част от (някаква) обща култура, защото само общи ценности могат да държат едни хора заедно в общество и да противодействат на центробежните сили. Ако вярваш в свободата на словото и това е ценност на обществото, няма как да изливаш омраза, когато някой нарисува пророка Мохамед. Или е едното, или е другото.

След като прочетох това, в началото бях поразен, след това се ядосах, но малко по-късно си дадох сметка, че тези няколко изречения побират мирогледа на една значителна/преобладаваща част от моите сънародници. Дожаля ми, особено за самия мен.(:)) Човекът, написал горните редове, се възприема като достоен да принадлежи към някаква единна европейска култура. РАЗБИРАТЕ ЛИ КАКВО МНЕНИЕ ИМА ТОЙ ЗА ЕВРОПЕЙСКАТА КУЛТУРА? Това е някаква гротеска…

- 24-11-2015|Златко

Именно. Как е възможно през цялото! време да изливаш именно слово на омразата (което си е твое пълно и неоспоримо право, между другото, стига да не се стига до директно нарушаване на закона) – и в същото време да отричаш СЪЩОТО това право на ответната страна?

Момче младо и глупаво, да речем. Проблемът е в това, че е повече от типично за България. И тия неща си ги плещи не защото си ги е измислило само, ами защото ги е попило отнякъде. И то от не съвсем млади момчета, естествено…

- 24-11-2015|Ц.

Аз смятам, че мнението на Димитър е сравнително добре обосновано, особено като се има предвид, че сме във форум, не на научна конференция. Не знам дали е млад, не мога да го нарека глупав. Има си мнение на базата на своите си знания и го защитава доста по-цивилизовано от някои дейци на културата, които съм срещал тук. Благодаря му за коментара и за времето, което ми е отделил.

Що се отнася до аргументите му относно шериата, не мога да кажа нищо съществено. Не познавам ислямската религия, само повтарям думите на Рамадан, който впрочем е смятан за реформатор. Ето линк към негова лекция в Оксфордския университет по повод реформата в исляма:

Сега, малко уточнение. Рамадан не казва, че шериатът се съвместява с демократичните ценности, по-скоро твъди, че не е в противоречие с правовите системи на светските демократични държави. Обхватът на свободи („the latitude“), както той се изрази, в правната система на демократичната западна държава е достатъчно голям, за да включи в себе си и шериата; от друга страна, шериатът е достатъчно гъвкав („flexible“), пак както той се изрази, за съществува без нарушаване на закона на държавата. Това му бяха думите, и аз в тоя момент не знам дали е прав или не в твърденията си. Трябва да почета малко повече, за да дам мнение. Това, което ми направи впечатление обаче и с което съм съгласен, е че ние, заради политически и идеологически цели създаваме проблеми от нищото, които после се разрастват до степен, че да не могат да бъдат разрешени по мирен път…

- 24-11-2015|Златко

Давам ти право, Цончо, доколкото собственото ми поведение – както обикновено – е свързано с една смесица от напълно разумни аргументи, от една страна, и непрестанни подмятания по адрес глупостта или незрелостта на отсрещната, от друга. Това е малко нещо вече като предписана роля (предписана от самия мен, разбира се; никой друг не го е правил). Обясненията са много и едва ли необходими, просто защото нямам особено намерение да го променям. С две думи – за мен това е „абонаментът“, който всички редовни читатели плащат за това издание. Инак е безплатно, да. Но само до момента, в който хората установят, че или ще понасят агресивността и избухливостта ми, просто защото съдържанието на списанието е от напълно различен магнитуд в сравнение с форумното поведение на издателя му – или ще си хващат шапките, както го правят много, много хора. За мен това е и единственият критерий за реална интелигентност. Който не е в състояние да направи разлика между детинщините на Златко иработата на Златко – той просто не е за тука…

А инак не ми разправяй, че приказките на Димитър били много смислени, защото в такъв случай ще те помоля директно да ни снабдиш с аргументи, опровергаващи нещата, които твърдя най-сериозно, между разните си изцепки (примерно, като как тъй мнението на мнозинството, без гаранции за правата на индивида, било равно на „обществен договор“, или пък как тъй, аджеба, христиенете са способни на критично мислене, а мюсюлмането – не).

Тъй. Айде сега лека, че при нас тук енощ…

- 24-11-2015|Димитър Д.

На мен не ми харесва тонът Ви, Златко.

Аз нямам претенции, че знам всичко, за разлика от Вас.

Контакти съм имал с български мюсюлмани: етнически турци и цигани. Те са светски настроени и не се различават особено от останалите български граждани. Само един го пратиха в Саудитска Арабия да учи Корана. И от него човек не стана, дето се казва.

За разлика от Вас аз омраза не изливам, защото не съм ползвал обидни думи, но вие ме наричате глупав и наивен и квалифицирате коментара ми като „плещиш“. Жалко за вас. Аз просто си позволих да не се съглася с някои твърдения, макар по повечето от точките на статията да съм съгласен.

Точно защото мнозинството християни не четат буквално Библията, не биват постоянен обект на подозрения и обвинения. Когато нещо от религията влезе в разрез със закона, аз давам преимущество на закона. Християнството е доказателство, че вярата може да се помири със светското. Например, за съществуването на Третата българска държава от 1878 г. може ли да се посочи верска вражда между християнските направления или между християнство и друга вяра? Това са 137 години. За същото време бройте враждите в Близкия Изток и възхода на ислямския тероризъм. Това само като пример, който не е с претенции за представителност. Факт е, обаче, че за мюсюлманите всеки опит за критика и реформация бива разбиран като обида на религиозното им чувство, доколкото това понятие съществува. Относно проявите на насилие от страна на християнските секти: не ги оправдавам категорично, защото са в разрез с християнските ценности (според съвременното разбиране за тях), но още повече, те са в разрез със закона и правата на човека, което е по-важно. Но не видях мюсюлманските общности гласно да заклеймят атентатите в Париж или което и да е друго насилие, оправдано с исляма. Може би защото те не виждат нищо нередно в това. Къде се европейските мюсюлмани да протестират срещу тези малцина, които петнят вярата им? Къде са те да залеят площадите на европейските градове?

Не съм убеден, че страните, в които Вашите тези се ползват с абсолютна правота, ще останат дълго такива, предвид ситуацията в Европа и осъзнаването на редица грешки. Например, септември Меркел обясняваше как Германия ще приеме без горна граница всички желаещи, а към днешна дата говори как другите страни от ЕС трябва да споделят тежестта ѝ, сякаш тя ги пита, когато отвори вратите на Европа. Впрочем, този немски диктат по нищо не отстъпва на диктата на Хитлер. Просто нацизмът се мени: в миналия век беше десен, в този век е ляв (макар и Меркел да се води християндемократ).

А вие продължавайте да гледате на България и на българите високомерно. Напомняте на Кириак Стефчов от „Под игото“ на Вазов.

Надали неомарксист може да ми разкрива несъстоятелността на комунизма. Може би аз не разбирам демокрацията, но доколкото знам, волята на мнозинството е пред волята на малцинството. Специално за България, социалистическа революция няма, защото социализмът в България е плод на „сделката с процентите“. Има преврат, направен с помощ от СССР. Впрочем, чисто числовото превъзходство на мнозинството не може да го оправдае, ако това мнозинство произвежда антидемократични решения. Но е факт, че в демокрацията мнозинството взема решенията.

Не разбрах, кое право съм отрекъл аз? Ако забелязвате, аз подхождам с нужното уважение към Вас, въпреки че споря с Вас. Не срещам, обаче, толерантност от Вас. Вие се обръщате към мен нееднократно с обидни и презрителни думи. Тъжно, че точно Вие се опитвате да учите на либерализъм.

- 24-11-2015|Златко

Уфф, то не може да се налива до безкрайност от пусто в празно, Митко. След като на ВСЯКО трето изречение трябва да ти показвам, че онова, което стои зад него, е най-проста неосведоменост, то какъв смисъл от целия разговор? Чети си сам приказките и после пак тръгни да ми утвърждаваш, че си бил много хрисим и никого не си искал да заклеймяваш. Не че си в състояние да видиш, че заклеймяваш единствено себе си, но това, както се казва, е съвсем друга боза.

И така:

Но не видях мюсюлманските общности гласно да заклеймят атентатите в Париж или което и да е друго насилие, оправдано с исляма.

АБСОЛЮТНО невярно! В западната преса се публикуваха безброй много заклеймявания на атентатите в Париж от страна на най-различни мюсюлмански интелектуалци, организации и правителства. Това, че ти не ги познаваш, говори за самия теб, не за тяхната липса!

Например, за съществуването на Третата българска държава от 1878 г. може ли да се посочи верска вражда между християнските направления или между християнство и друга вяра?

Имаш ли някаква представа за СИСТЕМНОТО погазване на правата на българските мюсюлмани от ВСИЧКИ български правителства и управления – с възможното изключение на Стамболийски – преди да настъпи днешното време? Ако не, то за какво тогава говорим? Тук са публикувани десетки статии по въпроса. Ако искаш чети. Ако не – няма лошо, твой си избор.

Впрочем, този немски диктат по нищо не отстъпва на диктата на Хитлер. Просто нацизмът се мени: в миналия век беше десен, в този век е ляв (макар и Меркел да се води християндемократ).

Това тук го оставям без коментар (а всъщност на устните ми трептят разни думички, но нейсе)…

Надали неомарксист може да ми разкрива несъстоятелността на комунизма.

Ами какво да ти кажа? Просто ще отговоря, „твоя си работа“. Има неща, дето има смисъл да се повтарят, има и такива, дето нямат. Аз викам, да вземем да преставаме с надприказването, какво ще кажеш?

- 24-11-2015|Димитър Д.

До Ц.: И аз Ви благодаря за уважението и разбирането.

- 24-11-2015|Златко

А ти все пак вземи и прочети онзи разказ на Илф и Петров по-горе тук (ако вашето поколение може да чете руски де, щото не бих се учудил, ако междувременно и това се обяви за форма на неомарксизъм)…

- 25-11-2015|Благо

Ще се обърна към Димитър съвсем накратко. Тъй като с лекота лепите етикети и боравите доста фриволно с някои понятия, може би ще изясните връзката между „Обществен договор“ и „Естествен човек“. Ако още чоплим подножието на Просвещението, дали ще ни се отдаде да осмислим критически(може и критично, разбира се) Адорно и Маркузе, например? Що се отнася до мнозинството, донякъде опростенчески, ще попитам: Как мислите, ако се организират референдуми за това, дали трябва да се плащат данъци и трябва ли да върнем смъртното наказание, какво ли ще реши мнозинството в България?

- 25-11-2015|Минчо Калайджиев

Извинявам се, че ще прекъсна поне за кратко разразилата се тук така увлекателната и страшно плодотворна дискусия на тема „А ти, драги, защо говориш неща, които знаеш, че от моя гледна точка са една голяма глупост?“ – и ще се опитам да се върна към съдържанието на самата статия, под която коментираме.

Първото, което ми прави впечатление, че идеите в статията взимат за основа едно прекомерно обобщение: „Западът … може би трябва просто да приеме, че мюсюлманите са хора като теб и мен“

Този подход към решаването на проблемите, тъй популярен в определени либерални среди („трябва да приемем, че и те са като нас“, или, което е почти същото „трябва да приемем, че и ние сме като тях“) би трябвало вече да бъде признат за очевидно безплоден. Този подход води до несъобразяване с реалните различия, които съществуват (независимо от нашите желания и предпочитания). (Всъщност, именно подобно несъобразяване с реалните различия между хората доведе и до всички трудности и кризи, с които ЕС постоянно се сблъсква)

Един малък пример защо ние реално НЕ сме „като“ тях: представете си, че млад радикално настроен християнин-фундаменталист от Европа утре успее да се промъкне в Мека, и влизайки в джамията Ал-Харам, стига до Кааба и с вик „Исус е цар!“ се самовзривява там. Представихте ли си такава картина? Трудно, нали? На всички ни е трудно да си представим такава картина, просто защото тя не съответства на реалността (и то не съответства не по един, а поне по няколко параметъра). Разбира се, този пример е малко краен – но който и друг некраен пример да вземете, пак ще видите очевидните разлики. Да вземем един такъв ежедневен въпрос, като този за забрадките на жените – очевидна тук е голямата разлика, която съществува между двете религии по въпроса за външните проявления на вярата на човека. За християните в Европа е съвсем естествено тяхната вяра да бъде за тях нещо интимно, вътрешно, което по никакъв начин не се проявява „навън“ (например, има протестантски пастори, които, като ги срещнеш на улицата, по никакъв въшнен белег не можеш да ги познаеш, че са не просто вярващи християни, а най-редовно водят богослужение в своите църкви). При проблема със забрадките виждаме, че мюсюлманите, и не става въпрос за свещенослужителите, а дори и най-“редовите“ мюсюлмани, имат коренно противоположно гледище по въпроса. Очевидно е, че те възприемат своята вяра като нещо, което изисква от тях много повече чисто „физически“ неща (включително, както е известно, молитва в точно определен час, и определени движения на тялото в определена посока – и то на публично място). Докато в християнството, съветът, който Исус дава на своите ученици, е точно противоположен.

(Припомням, че в Евангелие от Матей препоръката на Исус по този въпрос е пределно ясна и има следния вид: „А ти, кога се молиш, влез в скришната си стая и, като си заключиш вратата, помоли се на твоя Отец“

dveri.bg/bible/newtest.bg/1.htm

Така че, за да стъпим на здрава основа, трябва да приемем (а то е и очевидно), че ние не сме като тях – и те не са като нас. Просто сме различни. Разбира се, от това не следва, че трябва непременно да воюваме, нито пък следва, че трябва непременно да си съперничим във всичко – напротив, „мирното съвместно съществуване“ (и дори сътрудничество в много области) е напълно възможно (и е постижимо чрез една взаимна въздържаност – и едно взаимно „сдържане“, включително и с военни средства). Това обаче изисква първо ясно да очертаем границите (докъде нашето си е наше, и докъде тяхното си е тяхно) – след което вече да провеждаме политиката на взаимна ненамеса.

Наистина, най-здравословно е, когато има съществени различия, просто да се спазва дистанция: ние сме ние, вие сте си вие – ние ще решавами сами нашите проблеми, вие си решавайте сами вашите проблеми. Въпросът за решаването на проблемите е важен, защото, ако не оставиш хората сами да си решават техните проблеми, у тях винаги се развива едно такова усещане, че някой друг им е виновен за проблемите. За съжаление, и горната статия също може да засили това усещане. Защото статията някак си набляга на външната причинност за проблемите в ислямския свят („Грешките на Запада в ислямския свят“). Вярно е, че се правят някои разумни уговорки („изобщо не е сигурно, че ако Западът внезапно започне да върши правилните неща, в Средния Изток всичко ще потръгне по мед и масло“), но целият дух на статията е очевидно в посока Западът да си „поправи“ грешките… Разбира се, външна намеса винаги е имало – и наивна, и неумела, и сбъркано изчислена, и може би понякога дори целенасочено злонамерена – но все пак нека не забравяме, че „успехът“ на една такава външна намеса винаги много зависи и от вътрешната устойчивост (и икономическа, и културна, и политическа) на „страната-домакин“. Намесата на „Запада“ има различен характер в различни места по света – една е например намесата на Запада в Африка – и съвсем друга е, например, в Япония. Очевидно е, че външното („западно“) въздействие върху страни като Япония (и донякъде като Китай) никога не е било чак толкова “, успешно“, колкото е било в Африка. И причината очевидно е отново в РАЗЛИКИТЕ между хората (между хората в Африка и тези в Япония).

Другият много слаб момент в статията е поставянето на фалшива дилема: „милионите бежанци ни изправиха пред алтернативата: или да помогнем по съвършено нов начин за подобряване на живота в техните страни, или те ще дойдат и ще останат тук“. Двете „или“ тук съвсем не са „алтернатива“. Разбира се, можем едновременно и да помагаме (на съответните страни), можем и да приемаме (известно количество хора) – но нито първото, нито второто може да продължава неограничено (нашите възможности не са безгранични) – и нито първото, нито второто само по себе си е решение на проблемите в техните страни – тези проблеми трябва да бъдат решени най-вече там, на място, и то от самите хора там.

Това „те ще дойдат и ще останат тук“ не е някаква неизбежност – то може да се случи – но само ако ние допуснем това.

- 25-11-2015|Златко

И отново от Дойче Веле…

Ние, страхът и терористите

Ивайло Дичев

Тероризмът не е ново явление. Нито пък днес бележи някакви върхове по смъртоносност. Атентатът в Мадрид през 2004 отне живота на 191 души, този на комунистите в „Света Неделя“ през 1925 взе 213 жертви. Ако пък погледнем към безразборната стрелба в американските училища или норвежките ученически лагери, ще установим, че побъркването на обществото май не е планирано. В САЩ смъртните случаи от огнестрелни оръжия от 11 септември 2001 насам са близо половин милион. За същото това време жертвите на тероризма са около три хиляди и нещо – почти изцяло концентрирани около тази фатална дата. И в България има вече налудни стрелби – като случая с Петко Савов, който през 2014 се барикадира в дома си в китния Лясковец, уби полицай и рани шестима други.

Къде започва всичко?

Става дума по-скоро за друго: за изчезване на общностния контрол, който в продължение на хиляди години контролира съселянина, роднината, енориаша. Знаете ли какво точно прави съседът ви в блока, интересувате ли се къде се губи в продължение на месеци, откъде са парите, с които си купува луксозен джип? Вероятно не. И съседите на онези братя в брюкселския квартал Моленбек не са се интересували от тях. Ако не терористи, те може би щяха да станат търговци на дрога, наемни убийци, сводници.

Да започнем от това: страх ни е, че се разпадат социалните връзки, че сме обкръжени от хора, за които не знаем нищо. Неслучайно ислямистите биват представяни като дрогирани, като луди. Но не, агентите на „Ислямска държава“ са много по-рационални от Андерш Брайвик или Петко Савов. И в това има определена надежда да ги победим, защото само рационалното е победимо. По-трудно обаче ще надвием нарастващия страх от другия човек до нас, за който знаем все по-малко.

Тероризмът е една глобална инсценировка на този страх. Вижте само гениалния им ход в Париж: подхвърлиха един фалшив паспорт на бежанец (кой ходи на акция с международния си паспорт?) и в следващия миг развитият свят заживя с ужаса, че няколкостотин хиляди бежанци са терористи. А защо само те? Може би и децата на мигрантите от 1960-те са такива? И внуците на тези от 1950-те?

Страхът ражда чудовища

Така изведнъж се оказахме обкръжени от чудовища, рептили, които имитират човешки облик, но във всеки миг могат да ни погълнат. Вижте как само се движи този страх от обект на обект. От бежанците той се пренася върху ромите, от ромите – върху турците, от тях – върху либералите… Подобни паники в историята са се изливали върху някаква случайно подбрана изкупителна жертва, но в света на комерсиалните медии всяка жертва е предпоследна и облекчение не настъпва.

Анализаторите се опитват да „стабилизират“ заплахата, като твърдят, че виновен бил ислямът, който бил „войнствена и нетолерантна религия“. За разлика от нашата религия – тази на кръстоносци, инквизитори и колониалисти. Няма да защитавам исляма: всяка религия е нетолерантна. Просто някои от тях – например в Европа или в Китай – са се отдръпнали от публичната сфера в хода на историята. Огромната част от мюсюлманските институции осъдиха атентатите. При това помним, че ислямът не е централизиран както католицизма например, така че вътре в него има най-различни борби.

Днес става дума за войнски обществен ред, който опитва да се върне на световната сцена. Така е било хиляди години – народите са се управлявали с оръжие. Омиротворяването на Запада започва от XVIII век, след чудовщните религиозни войни, взели процентно повече жертви от световните през XX век. Подобно нещо става тогава и с Османската империя, и с Руската. Прекъсва го епизод на комунизма и на фашизма, които ремилитаризират модерността. Каквито и насилия да има оттогава насам, те се приемат за все по-нелегитимни. А това е нещо ново в хилядолетната история на човечеството, в която политическите единици са се основавали върху завоевание. И ето ви сега „Ислямска държава“ – едни хора окупират петролните кладенци, завземат територии. Ще ги признае ли някой от реал-политически съображения? Съмнявам се.

Както всяка идеология, и тяхната е колаж от подръчни средства: една версия на ислямските свещени писания. Но преди всичко: възвеличаване на героизма и войнските достойнства, мъжествеността, саможертвата. Заедно с това – образи от популярната култура, например събарянето на Айфеловата кула, „Възходът на Кобра“, мразене на евреи, християни, американци, французи в социалните мрежи. И антиколониални политически ритуали като тържественото отваряне на сирийско-иракската граница.

Как да се борим с подобна еклектична идеология? Според мен, наричайки я ислямска, ние само я подсилваме. Няма да се хванем на религиозен диспут с Брайвик, който се смята за Одинист (последовател на нордическия бог Один), или пък на тема християнство с италианската мафия, бандитите в централна Африка или с човека от Лясковец.

Най-важният въпрос

Лесно е да се каже, че можем да ги победим само със силата на международното право. Има ли такова? Колко е ефективно? Това, което „Ислямска държава“ иска, е наши войници да идат на място и да се докажат в ръкопашна схватка.

Има някакво опиянение в това, което привлича младежа от Брюксел и Лондон в пустинята. Загубен, без бъдеще, потропващ на врати на работодатели, той изведнъж става командир, герой, може би натрупва и плячка някъде из офшорните бърлоги. Въпросът за смисъла е може би най-важният в цялата тази история. Съвременният свят вече няма нужда от хора. Техническият прогрес е превърнал огромни маси в излишни. На една страна са шепа свръхквалифициарни мегамениджъри, на другата – резервната армия на труда (по Маркс), от която индустрията взима, когато ѝ трябва, а после захвърля на социални помощи.

И при въпросния младеж идва командирът, казва му – имаме нужда от теб, твоят живот има смисъл – опаши се с бомби и се гръмни. Какво противопоставяме на това? Учи, ще станеш инженер, ще строиш мостове? Или: ходи в бюрото по труда, може нещо да излезе?

Източник

- 25-11-2015|Ц.

Аз съм за приемането на бежанци. Отдавна съм го казал. За разумното, организирано, чистосърдечно, и гостоприемно посрещане на всеки изпаднал в беда, без значение на раса, пол, и културна принадлежност. Не съм превърженик на хаоса и безредието, което цари в момента, и което разкрива тоталната ценностна обърканост на европейското общество.

Ще ви кажа нещо, което мнозина вероятно ще отхвърлат. Либерализмът е много плитка идеология за провеждането на политика, която изисква специални мерки, жертви, защита на интереси и ценности, твърди решения. Либерализмът е най-успешната практика по отношение на всекидневната политика, и най-неподходящата в ситуации на криза. Ние се намираме в ситуация на криза, която изисква специална воля. Изисква саможертви, и… вяра…

Казвам това, защото, четейки Ивайло Дичев и слушайки някои християни, националисти, и прочие, виждам, че всички се впиват до кръв в тялото на най-мощният двигател в човешкото съзнание--именно, вярата. ВЯРАТА. Няма човек, който да не вярва в нещо. Всеки вярва. Вярва, че е жив например, или че е прав, или че знае повече, или че нищо не знае… Вярва в Бог, в Разума, в Някаква космическа сила, в магията на парите, и прочие… Проблемът е, когато тоя вярващ човек, каже на другия, както един от честите събеседници в ЛП прави, „просто не си ми интересен.“ В това е проблемът. Дичев казва, че всяка религия е нетолерантна, и така казва, че всеки човек е нетолерантен… Разбирате ли? Не може ли например да кажем, че всяка религия е толерантна, но ние, ние, я правим нетолерантна. Вярата, повтарям, вярата, е признание, на нещо отвъд самите нас. Ние вярваме, например, че Америка се намира отвъд океана. Защо? Защото учителите са ни казвали така, защото картите на земното кълбо го показват. Чрез вяра ние се доверяваме на чуждо мнение, както умът се доверява на сетивата… Само чрез вяра, ние разчитаме на другия, на другото, на различното от самите нас; само чрез вяра, ние можем да бъдем истински толерантни. Целият ни живот е изтъкан от вяра. Религията е вяра… Вярваме ли, че тези хора бягат от война? Вярваме. Ако не вярваме, да ги оставим да мрат. Вярваме ли, че да оставиш другия да мре, е правилно. Не вярваме. Затова му помагаме… Ако можем и доколкото можем, разбира се.

Та да се върна на Дичев: защитата му на човешките права, на неоправданите, и обяснението му на страха от другия, е построена с аргументи, които всъщност насърчават нарушаването на човешките права, увеличават онеправданите и страха ни от другия; Дичев, и не само той, е представител на тази тотална обърканост в ценностната система на европееца. Изведнъж европеецът си помисли, че нацията е най-вишата ценност, и ето разруха; после изведнъж си помисли, че идеологията на либерализма може да замести вътрешното упование в един неземен, и затова, абсолютно добър морален закон, и ето ти на обърканост, и нерешителност… Не се заблуждавайте, не забравайте, че либерализмът, както и консерватизмът, и национализмът, са политически технологии, те нямат смисъл на ценности, ценностите се намират в религията, във вярата, не в процедурите… Знам, че е трудно за смилане, но помислете малко. Не е ли по-добре да кажем, че религията, която и да е тя, е нещо добро, носител на морални ценности, и че догмата е по-скоро извращение на възприятието; не е ли по-добре да кажем, че като християни, мюсюлмани, хора на разума, бащи, майки, имигранти, сами често нуждаещи се от помощ, и често неразбрани, е добре да приемаме другия без предразсъдъци отностно вярата и убежденията му, относно неща, които още дори не е направил, и да му помогнем, когато се нуждае от помощ? Да помогнем с разум, т.е. организирано, адекватно, дотолкова, доколкото стигат силите ни и възможностите ни.

Всичките тези приказки за зловещи религии, които отнели не знам колко си човешки живота, са приказки на хора, които вярват, но не знаят, които бъркат либерализъм и демокрация с реалниценностни системи, човешки страсти с морални императиви… Във всяко мнение има доза истина, и в Дичевото, и в Златковото, и Димитровото, и доза заблуда. Либералът Роулз го е казал, и аз, бидейки либерал по процедура, и християнин по убеждение и вяра, ще го повторя: въпросът е да се състредоточим върху консенсуса, не върху различията, върху ценностите, и едва след това върху процедурите…

- 25-11-2015|Златко

Хубав коментар, Цончо, благодаря ти.

Все пак, както обикновено, аз не мога да се отърва от усещането, че двамата с теб вярваме в леееко така различни работи. Ако ми позволиш тази шеговита перифраза, ти май вярваш повечко в молитвата, докато аз предпочитам да вярвам в мотиката…

- 25-11-2015|Благо

Не се заяждам!, но не съм съгласен с Ц. Религията е опасна работа. И аз апелирам от своя страна да се замислим. Религията е НЕДОСТИГ на вяра – тя приземява вярата и възвисява неверието и затова се нуждае от общност, а общността – от догми. Религията също НЕ Е реална ценностна система, истинският носител на ценностите е отделният човек, общността ги превръща в норми, защото ги обвързва с последствията от тяхното пренебрегване. Ако ценностите са онези морални стойности, които съм склонен често да приемам за по-важни от самия мен, за нещо НАД мен, то мога да кажа, че ценностите са изкристализирала вяра, а тя, вярата, е лично, интимно отношение към неизразимото и необятното. Няма как да отделя религията от догмите, както и вярата от ценностите. От тук нататък съм съгласен – всеки човек в беда се нуждае от помощ, но от МОЯТА помощ, „ако мога и доколкото мога“. Общото, консенсусът, слава Богу, е отвъд религиите, ПРЕДИ религиите, ВЯРВАМ в това.

- 26-11-2015|Златко

Между другото, да сте чували някога някой от умните коментатори тук да се е оплакал от несправедливо третиране? Няма да изреждам имена, за да не звучи елементарно, но, ако някой иска, нека огледа този или онзи ред коментари, за да види със собствени очи кога започва „елементарното третиране“.

Обобщено с няколко думи: Ако не искате да бъдете третирани елементарно, то не ми поднасяйте елементаризми! Обобщения от вида: „Ислямът е еди-какво си…“ или „Ония не са хора (като нас)…“ НЯМА КАК да доведат до нещо друго, освен презрителен удар с мухобойката. Именно това! Някакъв абстрактен хуманизъм от вида на цончовия ми е далечен и по природа, и по убеждения. Аз живея с твърдото убеждение, че „раздавам“ (пардон, по-точна дума не виждам) според нивото, на което се намира този или онзи човек.

А инак, отново в този ред на мисли, погледнете сами кои точно са хората, които непрестанно се оплакват, че са третирани като магарета. А след това изчетете коментарите, които са довели до това третиране. И накрая, ако пожелаете, пак продължавайте да ми говорите, че трябвало и с магаретата по човешки. Аз това просто не го вярвам, съжалявам…

- 26-11-2015|Минчо Калайджиев

А забелязвате ли как завършва текстът на Ивайло Дичев? Той поставя въпрос: какво „ние“ (подразбира се „ние, европейците“) предлагаме на „въпросния младеж“ (като алтернатива на онзи „смисъл в живота“, който му предлагат ислямските бойци)? И във въпроса му звучи нещо като упрек.

Затова нека разгледаме какво „предлага“ на въпросния младеж самият Ивайло Дичев, от своята висока трибуна на елегантен интелектуалец. Нека разгледаме какви теми разглежда – и какви позиции отстоява – самият Ивайло Дичев с вече многобройните си статии за „Дойче Веле“. През лятото на 2015 г. той има няколко статии, насочени срещу, най-общо казано, „кичозният патриотизъм“. Това са статиите „За турбо-паметниците на Балканите“ (25.08.2015), „Светената вода на Божидар, чудесата и идиотизмът“(07.08.2015), „Защо точно Самуил? И защо точно там?“(08.06.2015), „Национални руини, катапулт и… барбекю“ (01.06.2015) Явно точно това за него е някакъв огромен обществен проблем, по който трябва постоянно да се говори… Е добре, може би е важно (или поне интересно) да се пише по подобни теми – но реално може ли подобна позиция да вдъхнови даден младеж към някаква позитивна цел в живота? В каква точно посока? Прочитайки въпросните статии, и повлиян от тях, младежът в най-“добрия“ случай би могъл да извърши някакъв вандалски акт срещу така недолюбваните от Ивайло Дичев паметници – просто не виждам какъв друг резултат бихме могли да очакваме от подобни статии. Това е и основният проблем на всички „европейски“ ценности: те са фокусирани главно върху отстраняването на някакви предходни, традиционни ценности – но не успяват на тяхно място да изградят никакво друго съдържателно послание към младите хора. Какво предлага ЕС на един млад човек? „Ако си гей, ние ще ти осигурим равни права! Ще можеш дори да сключиш брак! Ние от Брюксел ще се погрижим твоята страна да приеме съответните закони!“ Каква неустоимо привлекателна перспектива! Колко интегриращо!

- 26-11-2015|Златко

А нещата всъщност са ТОЛКОВА прости… Ценностите на националната държава са, като всички други социално-политически ценности, израз на определени исторически и политически обстоятелства. Това сме го писали и предъвквали ТОЛКОВА МНОГО пъти тук, в десетки и десетки текстове (тук има цяла поредица от текстове, в които се разглеждат и изследват различни аспекти на национализмите като идеологии)…

Днес, в 21-ви век, Европа просто предлага на света първия в световната история опит за надминаване на тези ценности, за създаване на наднационална общност, с нови, наднационални ценности. И, разбира се, основното им ядро е свързано със зачитане правата на индивида НЕЗАВИСИМО от националните му, етнически, сексуални или каквито и да било други предпочитания и дадености. Това е, както го е казал поетът, „толкоз просто и логично“.

Естествено е поколенията, родени при други обстоятелства и възпитани твърдо в духа на старите, национални ценности, да се съпротивяват срещу новото и да го отричат. В такъв смисъл поредицата от коментари на Минчо Калайджиев е напълно разбираема. Аз бих му предложил да се замисли само върху следното: СЪЩИТЕ онези ценности, които защищават достойнството, примерно, не един „тъмнокож-гей-сириец“, защищават и неговото собствено достойнство на, примерно „тъмен-балкански-субект“ (както го виждат много хора на Запад). Същото нещо, което защищава от посегателства достойнството на тъмнокожия-гей-сириец, защищава и достойнството на тъмния-балкански-субект. И в двата случая става дума за агресивни, обидни и изключващи от общността клишета, с които едни групи от хора се опитват да унизят, обидят и изхвърлят от общия дом други. Тъжното, разбира се, се състои най-вече в това, че ТОЧНО онези, които са застрашени от подобни клишета в най-висока степен (да ги наречем условно „нежеланите хора“ от цял свят) са първите, които започват да нападат, обиждат и правят опити за изключване на идещите след тях, щом само веднъж са били допуснати в общия дом.

Тъжно, наистина тъжно…

- 26-11-2015|Боян

Мозъчните вируси не се считат за заболяване и като следствие -- няма опити за лекуването им. А мозъкът на човека е орган, подложен на вируси не по-малко, от колкото гърлото, носът или други наши органи. (Отделно дето някои вируси се предават по наследство и са неизлечими, но това е отделна тема.) Прочее, докато не приемем, че има мозъчни заболявания, които се отразяват на поведението на човека така, както късогледството, глухотата или мигрената, едва ли ще намерим решение на проблемите, които произтичат от тази характеристика на най-важния орган за всяко живо същество. Фанатизмът като заболяване и произтичащите от него симптоми като нетърпимост, нарцисизъм, отхвърляне, тероризъм и др. под. са само следствие от здравословното състояние и качеството на главния мозък -- една тъжна констатация …

- 29-11-2015|Валентин

Публикувам тук коментара си от фейсбук:

Не знам защо, но в мен някак си се прокрадва мисълта, че дискусията се тласка от крайност в крайност. Едните казват „Ислямът е религия на омразата, мюсюлманите са зверове“, като хората, говорещи това, изобщо не познават Исляма и различните културни, национални и социални течения и различия в него. Другата половина, към която навярно принадлежи господин Николов, пита тревожно „защо толкова много мюсюлмани се чувстват унизени и уязвени от Запада „– типично лузърско обяснение за събитията по света: „Живея зле, но някой друг, а не аз, е виновен за него, виновни са онези, лошите западняци, затова аз ще ги взривя, мамицата им“. Резервоар от необразовани и социално отхвърлени хора в Близкия изток и Европа – колкото щеш. И двете обяснения са сами по себе си изолирани и неадекватни. Безспорно е, че политиката на Запада, в миналото – на Англия и Франция, в по-ново време на САЩ и СССР, а в най-ново време – на САЩ, има голямо значение за проблемите в този регион на света. Факт е, че западните държави имаха една много сбъркана политика по отношение на интеграцията на мюсюлманите в обществото. Но също така е факт, че в Исляма има много кръгове, които водят цивилизационна война срещу Запада и християнството. Да, това не са всички мюсюлмани по света, те може даже да не са и четвърт от изповядващите тази религия, но съществуват, притежават сила и ресурси. Това са фактите. Който не желае да ги приеме, негов проблем.

Майките на ИДИЛ

Автор(и): Юлия Йоффе

В Калгари, Канада, между футболните тренировки, работата си в счетоводна фирма и вечерите със съседите, Кристиане Будро прекарва всяка минута, която може да отдели, в гледане на видеоклипове на Ислямска държава, носът ѝ почти притиснат до компютърния екран.

Кристиане Будро

Деймиан

Тя е седяла в приземния етаж на къщата си, в предградие от средната класа – празно помещение, което някога е принадлежало на сина ѝ Деймиан – и е гледала как различни мъже позират с големи оръжия като тийнейджъри. Гледала е битки. Гледала е екзекуции. Но рядко е обръщала внимание на кръвопролитията. Вниманието ѝ е било съсредоточено върху лицата под традиционните арабски кърпи. Тя се е опитвала да различи очите на сина си.

В Копенхаген, Каролина Дам губела ума и дума от страх. Синът ѝ Лукас бил в Сирия вече седем месеца. Три дни преди това е получила съобщение, че е бил ранен недалеч от Алепо, но всъщност е убедена, че той е мъртъв. И, докато седяла сама в онази вечер, тя просто не можала да се сдържи и изпратила на сина си следното съобщение по Вайбър. „Лукас“, написала тя, „Обичам те толкова много, сине мой. Липсваш ми, искам да те прегърна, да те помириша. Да държа милите ти ръце в моите и да ти се усмихвам.“

Каролина Дам

Лукас

Отговор не последвал. Месец по-късно, някой ѝ изпратил обратно съобщение. Не бил Лукас.

„Какво ще кажеш да подържиш ръцете ми, хехе“

Дам нямала представа кой може да е получил достъп до акаунта на сина ѝ във Вайбър, но отчаяно се нуждаела от информация. Опитвайки се да запази спокойствие, тя написала: „Твоите също, миличък, но най-вече ония на Лукас“.

Човекът отсреща я попитал, „Можеш ли да понесеш някои новини?“

„Да, мили“, написала Дам. Изминали няколко минути, преди да последва:

„Синът ти е на парчета“.

В Норвегия, Торил, която помоли да не изписваме фамилното ѝ име, научила за смъртта на сина си, Том Александър, от вербовчика, който го изпратил да се бие в Сирия. Тя поискала доказателства, след което дъщерите ѝ, Сабен и Сара (това не са истинските им имена), се срещнали с вербовчика на ЖП-гарата в Осло. Той набързо прелистил няколко снимки на Айпада си, докато намерил онази, предназначена за тях: фото на Том Александър, застрелян в главата, едното му око висящо от очната кухина.

Торил

Том Александър

Когато разбрала за това, Торил просто легнала. Почти не се помръдвала в продължение на седмица. Когато най-после събрала сили да вземе душ, съблякла дрехите си и се огледала в огледалото в банята. Изглеждала точно така, както се и чувствала. „Счупена, също като ваза“.

В Брюксел, Салиха Бен Али – модерна, родена в Европа дъщеря на марокански и тунизийски емигранти, се намирала на конференция за хуманитарна помощ, когато изведнъж почувствала рязка болка в стомаха. Не била изпитвала подобни болки от години. „Беше същото както когато имате бебе, което трябва да излезе навън“, казва тя. Прибрала се рано вкъщи и плакала цяла нощ.

Салиха Бен Али

Сабри

Три дни по-късно съпругът ѝ получил телефонно обаждане от сирийски телефонен номер. Мъжки глас му казал, че техният 19-годишен син Сабри – момчето, което обичало да слуша реге и да бъбри с майка си за събитията по света, е загинал на същия ден, в който Бен Али се разболяла. Тя осъзнала, че стомашните болки са били обратното на раждането на Сабри: тялото просто ѝ подсказвало, че детето ѝ умира.

Тези жени са само четири от хилядите, които са изгубили дете за организацията Ислямска държава, известна още като ИДИЛ. Откак сирийската гражданска война избухна преди четири години, около 20,000 чужди поданици са се отправили към Сирия и Ирак, за да участват в битките на различни ислямски фракции. Над 3,000 от тях идват от западни страни. И докато някои от тях заминават с разрешението на родителите си, повечето напускат тайно, а заедно с тях напуска и всякакъв усет за нормалност. След като те са заминали, родителите им са застигнати от една форма на скръб, която е почти сюрреална в специфичността си. Тя е мъка по загубата на дете, тя е вина заради онова, което той или тя е направил/а, тя е срам пред лицето на враждебността от страна на приятели и съседи, накрая тя е съмнение, породено от осъзнаването, че са знаели толкова малко за човека, когото са довели на този свят. В хода на миналата година десетки такива майки от целия свят са се открили взаимно и са създали един странен съюз, породен от общата им загуба. Онова, което те искат, повече от всичко друго, е да изградят някакъв смисъл от безсмислието на онова, което се е случило на техните деца – и, може би, да постигнат нещо смислено от загубата си.

Кристиане

Фото: Тод Корол

През април аз посетих Кристиане Будро в Калгари и тя ми разказа за надеждите, с които е била изпълнена когато Деймиан открил исляма. На 46, Будро все още изглежда леко момичешки, с деликатен нос и будни, проучващи кафяви очи. Първият ѝ съпруг напуснал семейството когато Деймаиан бил на десет, след което момчето се затворило в стаята и в собствения си компютър, далеч от един свят, който го дразнел и изключвал. Когато станал на 17 той направил опит за самоубийство, като пил антифриз.

Малко след като излязъл от болницата, Деймиан казал на майка си, че е открил Корана. И макар че Будро го възпитавала като християнин, тя приела с радост обръщането му. Намерил работа, станал по-общителен. „Това го закрепи на земята, направи го по-добър човек“, припомня си тя. Но някъде към 2011 Будро започнала да забелязва, че синът ѝ се променя. Когато приятелите му звънели по телефона, той излизал навън, за да разговаря. Не сядал на масата със семейството, ако се сервирало вино. Казал на майка си, че работата на жените е да приемат, че мъжете ще се грижат за тях и че е приемливо да имаш повече от една жена. Говорел за справедливи убийства. През лятото на 2012 се пренесъл с още няколко от приятелите си мюсюлмани в апартамент точно над джамията в центъра на Калгари, където всички те ходели на молитва. Започнал да тренира редовно и ходел на далечни излети извън града със съквартирантите си. По онова време конфликтът в Сирия бил още в началото си и всичко, което Будро успявала да види, било как нейният често проблематичен син преминавал през нова фаза – и която се надявала да преодолее скоро. През ноември Деймиан напуснал Канада, като казал на майка си, че отива в Египет, за да учи арабски език и да стане имам. За неин ужас, той скоро прекратил контакта с нея.

На 23 януари 2013 Будро била вкъщи, когато двама мъже почукали на вратата ѝ. Казали ѝ, че работят за канадските разузнавателни служби. Деймиан не бил в Египет. Бил отпътувал за Сирия заедно със съквартирантите си и се присъединил към местния клон на Алкайда, Джабхат-ал-Нусра. След като агентите си заминали, разказва Будро, тя се почувствала физически зле. В дните и седмиците след това единственото, което била в състояние да мисли и върши, било обикалянето по различни джихадистки сайтове в търсене на сина си. „Как мислите, колко болезнено и изкривено е всичко това?“, казва тя.

Повечето млади хора, които бягат от родителите си, за да се присъединяват към радикални групи в Сирия, извършват онова, което на арабски език се нарича такфир – тоест прекъсват всякакви връзки с неверници, включително и родителите си, които биха могли да застанат на пътя на техния джихад. Но, започвайки през февруари, Деймиан се обаждал по телефона на майка си на всеки два или три дни, често докато бил на пост. „Чуваха се всички звуци от околността“, казва Будро. „Чуваха се хора, които си подвикваха нещо на арабски“. Веднъж Деймиан ѝ казал, че се задават ниско летящи самолети, което означава, че ще хвърлят бомби. Започнал да бяга още докато майка му била на телефона. През по-голямата част от времето обаче внимавал за какво говори с майка си и тя все още не знае какво точно е правил там. Всички възможни сценарии я довеждали до ужас.

Някъде около пролетта на 2013 разговорите им станали мъчителни. „Опитвате се да ги убедите да се върнат вкъщи, умолявате, просите, а след това се опитвате да проведете някакъв нормален разговор“, припомня си Будро. „После отново започвате да се молите и да просите“. Попитала Деймиан как би се почувствал ако природеният му брат Люк, който по онова време бил на девет и обичал Деймиан като баща, би заминал за Сирия. Деймиан отговорил, че би се чувствал горд. „Това беше моментът, в който започнах да осъзнавам, че синът ми е изчезнал, че в тялото му живее нов, непознат човек“, казва Будро. Опитала се да кара Люк да говори по телефона, но той само се клател напред-назад и плачел, питайки „Кога ще се върнеш у дома?“, докато Деймиан побеснеел. Накрая, казва Будро, престанаха неговите „обичам те“ и „липсваш ми“. А след това престанали и телефонните обаждания. По-късно тя щяла да научи, че долу-горе по това време Ислямска държава се е отделила от ал-Нусра и Деймиан е избрал ИДИЛ.

За последен път говорили през август, когато Деймиан ѝ се обадил чрез нов акаунт във Фейсбук. В този последен разговор тя е умоляваща и изпитваща; Деймиан е формален, снизходителен и болезнено незрял.

Кристиане

Все още ни липсваш много и всички те обичаме много

Кристиане

Всички са много наранени от това, че ни напусна и поставяш живота си на риск, а ние всеки ден се чудим дали си добре или не. За една майка е много, много трудно да гледа как всички други страдат, в добавка към собственото ѝ страдание… Мисълта, че никога повече няма да те видя отново, да те прегърна отново, разкъсва сърцето ми. Предполагам, че никога няма да го разбереш, защото никога няма да бъдеш майка.

Деймиан отговаря в същия следобед. Хранел се добре, разказва ѝ той, вече владее добре арабски, чака реда си за получаване на малка къща – това са нещата, за които тя трябва да мисли преди всичко друго

Деймиан

Ти също ми липсваш, но, както сигурно можеш да предположиш, нищо не се е променило във вярата ми, в намеренията или положението ми.

Деймиан

Що се отнася до това колко се тревожиш и колко ме обичаш, това ми е известно. Това не са нови информации.

Вечерта на 14 януари 2014 позвънил репортер и съобщил за някакъв туийт, в който се съобщавало, че Деймиан е екзекутиран от Свободната сирийска армия в Харитан, недалеч от Алепо. Докато всичко около нея започнало да потъва в мрак, Будро отчаяно се държала за една последна задача: трябвало да съобщи новината на Люк преди да я е узнал от телевизията. Завела го в офиса на един психолог, за да не ѝ се налага да го прави сама.

Късно през нощта на 30 януари Люк изпратил едно последно съобщение до акаунта във Фейсбук. В него се казвало:

Люк

Липсваш ми. Ако можеше само никога да не беше убит.

След смъртта на Деймиан, Будро изпитвала постоянното усещане, че губи разсъдъка си. Плачела през цялото време; не можела да спи. „Всеки път, когато затворех очи, беше прекалено тихо“, казва тя. Трябвало да се държи нормално заради Люк и природената сестра на Деймиан, Хоуп, както и доведената ѝ дъщеря Пейдж, но, казва тя, „всичко беше толкова самотно и мрачно“.

Имало само един човек, който изглежда разбирал какво изпитва тя. Малко след смъртта на Деймиан, Будро се свързала с Даниел Кьолер, германски експерт по дерадикализация. Кьолер, който работи в Берлин, се специализира в предоставяне помощ на хора, опитващи се да напускат неонацистките движения, но през последните години е започнал да работи също и с мюсюлмански радикали и техните семейства. След смъртта на Деймиан, Кьолер подхваща тесен контакт с Будро, като се опитва да ѝ помогне да разбере какво се е случило със сина ѝ.

Онова, на което Будро е станала свидетелка, е класически процес на радикализация, каза ми Кьолер. Неговите фази са почти едни и същи, независимо от това дали човекът се присъединява към секта на религиозни екстремисти или група от неонацисти. Първо, новият член изпада в еуфория, защото най-после е намерил начин да придаде някакъв смисъл на света. Опитва се да привлече за вярата си и хората наоколо – и, в случая с радикализираните мюсюлмани от последните години, да ги накара да обърнат внимание на страданията на сирийците. Втората, по-фрустрираща фаза идва когато „превърнатият“ започне да осъзнава, че хората, които обича, не приемат посланията му. Това е моментът, в който започват конфликтите в семейството: караници по въпроси като облекло, алкохол, музика. В този момент той започва да обмисля съветите на собствените си съмишленици, че може би единственият начин да остане верен на убежденията си е да напусне дома си и да замине за някоя мюсюлманска страна. По време на финалната фаза той разпродава всичко, което има и често започва да върши някакъв вид усилена спортна или военна подготовка. И докато фрустрацията му се повишава, желанието му да предприеме някакви реални действия става непреодолимо, докато накрая насилието започне да му се струва като единственото оставащо решение.

Шест месеца след смъртта на Деймиан, Будро е посетила Кьолер в Берлин и той я запознал с три други майки, чиито деца са били убити, след като са се присъединили към екстремистки групи в Сирия. Всички те носели със себе си фотоалбуми и споделяли спомени за синовете си. Открили множество прилики в историите за радикализациите им. Един от тях, както открила Будро, бил убит в същия град като Деймиан. Разговорите с другите майки я накарали да се чувства така „сякаш черният облак най-после беше започнал да се разсейва“. Кьолер ми каза, че искал тези жени да разберат, че „онова, което ги е сполетяло, не е нещо уникално във вселената, че те не са били в състояние да направят нищо“.

След като се завърнала обратно вкъщи, Будро се впуснала в трескава дейност. Онова, което се е случило на семейството ѝ, разбрала тя, би могло да се случи и на много други. С помощта на Кьолер тя основала две организации – „Хаят Канада“ и „Майки за живот“ – с цел да помага на родителите на радикализирани младежи. Пътувала из цяла Канада и водела разговори с учители, ученици и полицейски служители върху това как да се откриват признаците на радикализация сред собствените приятели и роднини, а също и какво може да се предприеме против това. Присъствието ѝ в медиите е постоянно. „Ние не подготвяме децата си за всичко това“, казва ми тя, докато седим в кухнята ѝ. „Подготвяме ги за това как да се предпазват от неща като дроги, [ексцесивен] секс, алкохол, побойничество – но не и това.“

Кьолер ми каза, че обикновено има две групи хора, които имат добри шансове да достигнат младите радикали и евентуално да ги прехвърлят на пътя към промяната: други бивши радикали и майките им. „Майката е нещо изключително важно в джихадисткия ислям“, обяснява той. „Мохамед е казал ‚Раят лежи в нозете на майките.‘ [Като мюсюлманин], вие сте задължен да поискате разрешение да отидете на джихад или да си вземете сбогом.“ Той казва, че е имал работа с бойци, които отчаяно са се опитвали да осъществят едно последно обаждане по Скайп с майките си – или за да се сбогуват, или за да се опитат да ги преобърнат във вярата си, така че да могат да се срещнат в рая. Една австрийска НПО на име „Жени без граници“ е стартирала „училища за майки“ в страни, подложени на силен ислямски екстремизъм, като Пакистан и Индонезия, където майките се обучават как да държат децата си настрана от радикализация. Групата сега изгражда пет такива училища в Европа.

И, с нищожни изключения, обикновено майките са онези, които вършат тази работа. В семействата на деца като Деймиан, които са преминали към исляма, бащата често липсва в картината. В семействата на мюсюлмански емигранти на Запад, бащите често присъстват, но не са ангажирани. Магнус Рансторп, шведски експерт, който е съпредседател на Radicalization Awareness Network, една европейска работна група, казва, че мюсюлманските мъже често се чувстват „обезмъжени“ от западното общество и изпадат на заден план. „Майката е решаващата опорна точка“, казва той.

Експертите, с които разговарях, отбелязваха също, че майките и бащите, които губят деца за джихадистките движения, се изправят пред мъката си по много различни начини. Бащите често се затварят в чувства на вина и срам: те имат големи трудности да признаят пред външни хора, че родителството им е било неуспешно в каквото и да било отношение. Майките вършат обратното. Те са жадни да споделят мъката си с други хора, да се потопят в света, който децата им са обитавали, да съберат колкото се може повече информация. Това е начинът, по който те се опитват да добият някакъв минимален контрол над необяснимото. „Те се потапят във всичко това“, каза ми Кьолер.

Когато я посетих, Будро ме взе със себе си до една местна католическа гимназия, където повечето от учениците са бегълци. Тя им показа видео, което е нaправила за Деймиан. На самия му край се вижда обляното в сълзи лице на Будро, която се обръща към сина си. „Когато дойдоха онези последни моменти, беше ли уплашен?“, пита тя. „Искаше ли да държа ръката ти?“ И с по-спокоен, почти укорен тон: „Какво общо има всичко това с Бог?“

Когато светлината беше включена отново, сред аудиторията беше се възцарило слисано мълчание. Преди да се изкачи на сцената и да започне да отговаря на въпросите на учениците – нещо, което тя върши с удивително спокойствие, което е добила след десетки презентации – Будро направи кратка пауза, за да се успокои. Макар и да е гледала филма безброй много пъти, тя все още плаче в тъмното.

Каролина

Фото: Емили Кейси

През февруари Будро получила имейл от жена от Дания на име Каролина Дам. „Здравей“, пишела тя. „Бих искала да узная нещо повече за проекта. Аз също изгубих син, който беше убит в Сирия, и бих искала да вляза в контакт с други майки, които имат същите проблеми.“ Миналия май аз посетих Дам в апартамента ѝ в едно работническо предградие на Копенхаген. Дам, която има кръгло лице и буйна медночервена коса, ме покани да седна в слънчевата ѝ всекидневна, методично декорирана в тъмночервено и бяло, украсена с изкуствени цветя. Донесе кана с кафе и прясно опечен домашен хляб, и ми разказа всичко за сина си Лукас, когото тя нарича почти винаги „моето момче“.

Лукас бил затворено дете и социалните му контакти често завършвали с конфликти. Когато бил на десет му била поставена диагноза за Синдром на Аспергер и Синдром на дефицит на вниманието, но през юношеството проблемите му се задълбочили. Бил задържан от полицията на откраднат мотопед; откраднал венчалния пръстен на майката на един от приятелите си. Дам подозирала, че се е присъединил към някаква банда.

Но тогава в тъмнината изведнъж се появил лъч. Лукас получил място за обучение в един от местните автосервизи, където повечето служители били мюсюлмани. Те приели момчето и го въвели в своята религия. Дам научила, че той е преминал към исляма едва няколко месеца по-късно, когато видяла, че синът ѝ не яде през деня. Той спазвал Рамадана.

Също като Будро, първоначално Дам видяла в религиозната промяна на сина си „малко чудо“, Най-после нейното толкова трудно за достигане момче започнало да се открехва. И, също като Будро, Дам не разбирала какво означава, когато Лукас се сърдел, че тя слуша музика или защо един ден той се върнал вкъщи плачейки, ужасен от представата, че тя няма да може да се присъедини към него в рая, освен ако сама премине към исляма.

И все пак промяната на Лукас не била тотална. Той все още често изпадал в гняв. Удрял с юмруци по стената в стаята си, докато пробил дупки. Уплашена от поведението му, Дам се консултирала със социални работници и го настанила в специално заведение, но той избягал оттам. Започнал да живее из различни апартаменти в Копенхаген с трима приятели-ислямисти, всички по-възрастни от него. Дам подала искане за издирването му, но понеже той се обаждал всеки ден по телефона, полицията отговорила, че, технически погледнато, той не е изчезнал. След като се върнал вкъщи, тя решила отново да го настани в заведението и, докато опаковала нещата му, намерила под леглото му бронирана жилетка. По онова време Лукас бил само на 15.

През май 2014, малко след като навършил 18, Лукас изчезнал. Няколко дни по-късно той позвънил от турската граница, като обяснил, че бил на почивка. „Бях уплашена“, припомня си Дам. „Той е още момче, още е толкова уязвим, толкова манипулируем. И това, че беше заминал сам, без да се сбогува, това ме уплаши! Ако едно момче не казва довиждане на майка си, нещо не е наред“.

В месеците след като Лукас заминал, той поддържал постоянен контакт. „Някак не му се искаше да се разделя“, казва Дам. Казал ѝ, че работи в турските лагери за бежанци, прави пакети с облекло, носи вода, готви. Но според Якоб Шейх, датски журналист, който пише книга за Лукас и други датски джихадисти, в един момент той преминал в Сирия и се присъединил към Ахрар ал-Шам, ислямистката фракция, разположена в провинцията Идлиб. Но в кореспонденцията с майка си Лукас звучи по-скоро като тъгуващ за дома студент-първокурсник. „Моля ти се, позвъни ми“, пише той на 15 август. „Много те обичам, моя единствена майчице“. „Много целувки, където и да си“, отговаря Дам; съобщението ѝ е изпъстрено от емотикони. Той пита за котката; Дам му изпраща аудио файлове с нейното мъркане. Пита го дали да преведе малко пари по банковата му сметка, отчасти за да се увери, че не е дал картата си на някой друг. В снимка от това време Лукас току-що се е измил за молитва, косата му е още влажна. Изглежда щастлив.

През късния септември Лукас престанал да се обажда. Макар че Дам не знаела за това, по същото време Ахрар ал-Шам е била унищожена след мощна атака на ИДИЛ, а в последвалия хаос Лукас се присъединил към Ислямска държава. Когато се обадил отново, два месеца по-късно, майка му се опитала да го повика обратно вкъщи. Казала му, че е ремонтирала стаята му – дупките били запълнени, стените пребоядисани – и че е заделила пари за самолетен билет обратно за Дания.

Тя настоявала: „Трябва да ми кажеш кога се връщаш вкъщи“

„Не мога да ти кажа защото не знам!“

Това бил последният им разговор. През нощта на 28 декември 2014, припомня си Дам, на вратата ѝ позвънил Аднан Авдич, един от неговите приятели-мюсюлмани. „Чаках дълго време, докато се качи по стъпалата, а те са само четири“, казва Дам. „Притесняваше се, стоеше в антрето, дръпнах го вътре. Плачеше, не можеше да ме погледне в очите. Започнах да крещя, хванах го за врата“, спомня си тя. Авдич промърморил, че Лукас е ранен. „Още в този момент“, казва тя, „вече знаех, че е мъртъв.“

Същата нощ, след като си заминал, Авдич изпратил на Дам линк към затворена Фейсбук-група. Тя помолила за достъп и веднага била допусната. Видяла снимка на Лукас с AK-47 до него и знамето на ИДИЛ, закачено на стената. Докато скролвала надолу, за да разглежда другите постове, видеоклипове започнали да вървят автоматично. „Гледах видеоклипове с обезглавявания, изнасилвания, убийства – всякакви гадни неща, само и само да намеря някаква информация за моето момче“, спомня си тя. Не след дълго открила пост, в който се описвала смъртта на Шахид – мюсюлманското име на Лукас. В него се четяло „Нека Аллах приеме нашия датски брат, на име Шахид, наречен Шахид сред Шухада, нека той се обедини с Аллах“. Тя била прекалено уплашена, за да напише нещо, но най-после се решила.

Каролина

Това е МОЯТ СИН. Мъртъв ли е?

Каролина

Кажете ми!!!!

Скоро ѝ отговорил мъж на име Абу Абдул Малик:

Абу Абдул Малик

Каролина Дам, ти наистина беше едно от първите неща, за които нашият брат помисли, как да бъдеш уведомена…

Абу Абдул Малик

Това е тежка новина за една майка, независимо от това дали е вярваща или не, тъй като майчината любов към детето е нещо специално, и това беше причината, поради която това съобщение беше забавено… Нека Аллах ръководи майката през този ден и нека Аллах приеме нашия брат.

Измъчвали я множество въпроси. Какво всъщност правело момчето ѝ в Сирия? Как изобщо е попаднал там? Най-много от всичко се питала как нейният социално непохватен син е успял да скрие от нея такава голяма част от живота си: мисълта за това все още я води до сълзи. В хода на следващите седмици тя разговаряла с десетки бойци – всеки, който изглежда е имал контакт с Лукас, чрез техните социални мрежи, доколкото те се съгласявали да я допуснат в тях. Търсенията ѝ имали и чисто практическа цел: тя все още нямала доказателство за смъртта на сина си, а без това ще трябва да чака пет години, преди да получи удостоверение за смърт. „Имам само един шибан Фейсбук-пост!“, казва тя. „Нищо друго“.

Но най-много от всичко ѝ се иска да узнае всичко, което може да открие, просто защото е знаела толкова малко. Разказва ми, че постепенно се е научила как да разговаря с джихадистите и да изтръгва от тях парченца информация. „Трябва да играете ролята на мама, ако и да ви интересува нещо друго“. Тя им напомня да се хранят добре, нарича ги „милички“, кара им се, ако говорят грубо.

Дам включва компютъра си, за да ми покаже лицето на един друг от приятелите на Лукас, Азис (не е истинското му име), за когото мисли, че е в Сирия. Чрез него тя успяла да разбере няколко неща за Лукас. Азис ѝ изпратил аудио файлове, записани от Лукас, в които Лукас го окуражавал да се присъедини към тях. (Изпращането на аудио файлове е един от методите, използвани от бойците, за да се изплъзнат от електронно наблюдение, тъй като, за разлика от телефонните обаждания, те не могат да бъдат подслушвани). Дам ми пуска някои от файловете. Чува се пеенето на птички на заден план, минават коли. Лукас се смее, докато разказва на приятелите си за „красивата атмосфера“. В друг един, той звучи възбудено: „Убиват нашите братя и сестри, колят ги като пилета, кокошки, животни“, казва той, гласът му изпълнен с гняв. В друг, той казва на Азис, че се е оженил, което е ново за Дам.

„Питах това момче Азис директно: знаеш ли дали Лукас е обезглавявал някого?“, казва Дам. Тя почти крещи. „Трябва да знам!“ Бойците са мили с нея. Те ѝ казват, че Лукас е бил отделен от насилието и понякога тя им вярва, с благодарност. Шейх, който е проверил данни на датското разузнаване, казва, че това не е съвсем вярно: през последните си месеци в Сирия, Лукас е бил боец.

Откак синът ѝ е заминал за Сирия, Дам е остаряла. Лицето ѝ се е състарило и набръчкало от скръб. Не перваза във всекидневната тя е направила мъничък олтар, посветен на Лукас, по липса на истински гроб. В центъра му се намира „майчината делва“ – традиционен подарък, пълна с храна делва, която датчаните носят на майки, които са родили току-що. В процеса на радикализацията си Лукас я помолил да премахне всички надписи от фланелките му. Наскоро тя открила една от тях, която е останала непрана и все още носела миризмата на момчето ѝ. Дам я сложила в найлонова торбичка, за да запази миризмата и сега я държи в майчината делва.

Торил

Фото: Йорн Х. Моен / Dagbladet

През месец март един роден в Норвегия боец на ИДИЛ, известен на другарите си под името Або Саиф ал Мухаджир, бил застрелян в главата извън град Кобани, в северна Сирия. Същата седмица майка му, Торил, четяла статия за Лукас и се заставила да напише няколко изречения на Дам във Фейсбук. Когато посетих Торил в апартамента ѝ в Халден – малко градче на норвежкия бряг, на около 90 километра от Осло, бяха изминали точно два месеца от смъртта на Або Саиф – макар че за майка му той винаги ще си остане Том Александър. От всички майки, с които се срещнах, нейната загуба беше най-прясната. Но въпреки това тя почти не беше имала възможност да мисли за онова, което се е случило със сина ѝ, тъй като същото заплашва сега и дъщерите ѝ.

След като Торил, дребна блондинка с деликатни черти, ми разказа историята на Том Александър, контурите на случилото се вече ми изглеждаха познати. Липсващият баща, който е умрял от смъртоносна доза хероин когато момчето било на седем. Синът ѝ бил диагностициран със Синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност на 14. През ранните си двадесет години бил арестуван за дребни престъпления и бил лекуван от пристрастяване към все по-силни дроги. Веднъж бил обявен за клинично мъртъв. А след това открил екземпляр от шахада, мюсюлманското заявление на вяра, в шкафчетата в спортната зала, след което станал нов човек. Отказал се от хероина и започнал да се обажда на майка си; намерил работа в една детска градина и се оженил за добро мароканско момиче. „Сякаш имах нов син, добър син“, казва Торил, въздишайки.

Докато седим и говорим, Сабен, 17-годишната дъщеря на Торил и природена сестра на Том Александър, влиза във всекидневната. Тя има дълга тъмна коса и кръгло, непослушно лице. Облечена е в широка фланелка. Отпуска се в един от удобните столове и пъхва в устата си парче тютюн за дъвчене. След преминаването си към исляма, разказва Торил, Том Александър започнал да заема по-важно място в живота на Сабен. Понякога я вземал, заедно с 28-годишната си сестра Сара, в апартамента си в Осло, където им разказвал за новата си религия. „Той ме научи колко красив е ислямът“, разказва Сабен замечтано. Един ден през 2013 той я завел в своята джамия, където две жени ѝ показали как да се моли. На следващия ден тя приела исляма.

По онова време войната в Сирия вече изпълваше всички новини и Том Александър прекарвал времето си в събиране на дрехи за бежанците. Торил накарала сина си да ѝ обещае, че няма да отиде в Сирия. Но не след дълго той се развел с първата си жена и се оженил за сомалийка, която настоявала двамата да се преселят в мюсюлманска страна. След една година той казал на майка си, че не може повече да спазва обещанието си.

През пролетта на 2014 Торил била посетена от хора на PST, норвежката служба за разузнаване. Агентите ѝ казали, че подозират Том Александър в участие в „Уммата на пророка“ – екстремистка група от Осло, и че планира да напусне Осло, за да се присъедини към Ислямска държава. Казали ѝ да им се обади, ако има някакви други новини и тя го направила когато разбрала, че Том е разпродал всичко, което има. Вече знаела, че това се прави понякога от хора, които се готвят да заминат за халифата. Но хората от PST не ѝ помогнали особено много. „Останах с впечатление, че те не вземат всичко това много на сериозно“, казва Торил.

Последният път, когато видяла Том Александър, бил на 26 юни 2014. Дошъл у дома при нея, за да прави пица, облечен в западни дрехи, с обръсната брада. Семействата понякога възприемат това като знак на надежда, смятайки, че детето им се завръща обратно към светски живот. Но Торил вече била чула, че това е друго нещо, което младите мъже правят, преди да заминат за Сирия. Вече била измислила подробен план как да спре Том, ако някога се стигне до такова нещо. Можела да използва предисторията му на зависимост и престъпност, за да накара полицията да го арестува; в краен случай можела да отиде на летището и да направи сцена. Но докато го гледала как точи тестото за пица, тя се чувствала парализирана. Била толкова шокирана, толкова ужасена, разказва тя, че дори не си спомня какво друго се е случило през този ден.

След като Том напуснал дома, хора от Уммата на пророка го закарали до летището. Торил имала право: той обръснал брадата си и облякъл западни дрехи, но не за да се завърне обратно към европейския начин на живот, а за да успее да мине без проблеми през граничния контрол и проверките за сигурност на летището. И макар че бил под наблюдение от страна на PST, те не му попречили да получи паспорт и да напусне страната. Обадил се на майка си няколко дни по-късно, вече от Сирия. В паника, тя позвънила на PST, за да им каже, че синът ѝ е заминал. „Отговориха ми, ‚Благодаря, има ли нещо друго?‘“, припомня си тя.

Том Александър се обаждал от време на време у дома и пишел до майка си по Фейсбук. Казал ѝ, че карал камион в Рака, столицата на Ислямска държава. Изпратил ѝ видеоклипове от дома и улицата, на които живеел, както и ресторанта, в който той и приятелите му ядели пиле на грил. „Сто процента халал“, хвалел се той. Когато разговарял по Скайп със Сабен, тя забелязала, че разговорът се въртял около нея. Веднъж, когато посетила семейството на баща си в Пакистан, Том я помолил да му намери жена там. „Потърсих, но не се намериха желаещи“, спомня си Сабен с усмивка.

Един ден бомба паднала на стотина метра от мястото, където се намирал Том, и убила няколко деца. „Ако искаш, мога да ти изпратя снимки на децата, за да видиш сама“, писал той на майка си. Торил върти очи, докато чете това съобщение на глас. Преглежда на компютъра кореспонденцията със сина си – нещо, което не е правила откак той е умрял. Питам я какво изпитва, когато чете това сега. „О, не чувствам нищо, просто се блокирам“, казва тя и слага ръка пред лицето си. В друго съобщение тя го пита дали е присъствал на обезглавявания. „Не“, отговаря той, „но съм виждал отрязаните глави да се валят наоколо“. Това изречение завършва с усмихнато личице. В края на март Убайдула Хусаин, водачът на Уммата на пророка, ѝ се обадил, за да ѝ каже, че Том Александър е мъртъв.

Седяхме на балкона на Торил в Халден, гледайки към малкото зелено градче. „Преди бях щастлива, по-щастлива от повечето хора“, казва Торил, лицето ѝ напълно застинало зад големи слънчеви очила. „Но сега вече не знам как да живея.“ Понякога се чувства премазана от онова, което ѝ казват хората. Съседката от долния етаж ѝ казала, че е лоша майка. „Ако това беше моят син“, казала съседката, „щях да му отрежа ръцете“. Има дни, разказва ми тя, „в които си желая лоботомия, толкова много боли“.

Но тя не може да си позволи да скърби прекалено много. След като Том напуснал, Торил се обадила на двама млади мюсюлмани, които работят като специалисти по дерадикализация сред норвежката младеж – Юсуф Барто Асидик и Фатен Махди ал-Хусаини. Чула за тях по телевизията. След смъртта на Том двамата експерти по същество се преместили да живеят заедно със семейството, за да помагат в понасянето на скръбта. Сабен започвала да се държи вироглаво, да търси внимание. Срещата с ужасяващата снимка на мъртвото тяло на брат ѝ сякаш пуснала в ход нещо разрушително в самата нея. Не можела да се съсредоточи в училище, дори в училищния стол ѝ било непоносимо. „Имах чувството, че всички ме наблюдават, през цялото време“, казва тя. „Харесва ми да получавам внимание, но не този вид внимание“. Асидик и Махди разбрали, че тя често разговаря онлайн с Хусаин, водачът на Уммата на пророка. А след това разговорите преминали във флиртуване.

Вечерта преди възпоменателната служба за Том, Сабен била отведена за разговор в полицията, която след това уведомила Асидик и Махди, че момичето възнамерява в най-скоро време да забегне с Хусаин. Активистите се обърнали към местния градски съвет в Халден, откъдето им предоставили средства да заведат Сабен на почивка в Гърция, просто за да я отдалечат от него. Едва когато Сара повдигнала обвинения срещу Хусаин, той прекратил контакта със Сабен. Асидик и Махди взели паспорта ѝ.

А след това, точно когато изглеждало, че Сабен е вън от опасност, изведнъж пък самата Сара попаднала под влиянието на Уммата на пророка. През юни тя се оженила за говорителя на групата Омар Чеблал. Церемонията била извършена по Скайп, тъй като Чеблал току-що бил депортиран от Норвегия, след като бил категоризиран като заплаха за националната сигурност. В последствие двамата се развели, но Асидик и Махди са взели паспорта и на Сара.

Рансторп, шведският експерт по дерадикализация, ми каза, че такова развитие на нещата изобщо не е необичайно. Щом само преминалите към исляма достигнат Сирия, много от тях се опитват да накарат братята и сестрите си да се присъединят към тях. След като някой боец загине, вербовчиците често се обръщат към семействата, очаквайки от тях да предоставят и други деца. Що се отнася до братята и сестрите, понякога те се свързват с джихадистите просто защото това им преодставя отдушник за скръбта, казва Кьолер. „За да могат по някакъв начин да придадат смисъл на смъртта на близкия, понякога самите те в края на краищата я приемат“. След като едно от децата е приело войнствения ислям, казва Рансторп, „ние трябва да лекуваме цялото семейство“.

Въпросът как да се спаси дете, което е изпаднало в опасност да бъде радикализирано, е постоянно пред очите на много от майките. Дам например обвинява самата себе си, че не е успяла да помогне на Лукас да намери една по-здравословна мюсюлманска идентичност. „Трябваше да го водя веднъж или два пъти седмично при някой добър имам, и да го чакам в колата“, казва тя. „Всички майки на нови мюсюлмани трябва да вършат това. Децата не могат да направят разлика, а ние пък не я знаем, защото не сме мюсюлмани“.

Повече от останалите, Торил е имала известно разбиране за онова, което е наблюдавала. Тя е знаела, че Том Александър иска да се бие в Сирия и го е накрала да се закълне, че няма да го направи. На три пъти се е обаждала в разузнавателните служби. И въпреки това, както сама е открила, в повечето западни страни е изключително трудно да се накарат правителствени служби да се намесят. В никоя европейска страна не е против закона да се пътува до Сирия, камо ли пък до Турция. Стратегиите за вербуване, казва Рансторп, се развиват далеч по-бързо от тромавите западни демокрации. ИДИЛ сега инструктира новобранците да прекъсват маршрутите си на множество места, за да не могат да бъдат открити. Някои от бъдещите бойци, идещи от Европа, просто се възползват от отворените граници вътре в ЕС и пътуват до Турция през България.

Дори и в случаите с малолетни, правителствените служби често пропускат да упражнят властта си, за да им попречат да отпътуват за Сирия. След смъртта на Лукас, Дам е основала група за взаимопомощ на име „Синове и дъщери за скандинавски майки“. Една от датските жени, с която тя разговаря редовно, се споменава от пресата под името Мириам. Мириам е мюсюлманка и незабавно осъзнала опасността, когато синът ѝ Карим (не е истинското му име) започнал да се свързва с ислямистки радикали в Копенхаген. Предупредила властите, унищожила паспорта му и изрично направила така, че да не му издават друг без родителско разрешение. Само след четири месеца Карим, който сега е на 17, вече бил в Сирия. Просто фалшифицирал подписа на баща си във формуляра за родителско съгласие за получаване на нов паспорт. (След известно време Дам успяла да установи, че Лукас и Карим са били приятели и че именно Карим е бил онзи, който ѝ е изпратил съобщението, че Лукас е „на парчета“.)

Част от проблема се състои в това, че вербуването от страна на ИДИЛ е нещо толкова ново, че усилията за предотвратяването му са още в начална фаза. Множество западни страни едва започват да мислят за предотвратителни мерки, вместо за наказание или възстановяване след дерадикализация. Често пъти родители като Торил, които действително са вдигнали тревога, са разглеждани просто като източници на информация. Нито пък правителствата са особено охотно настроени да приемат обратно радикалите, след като те са заминали: един американски служител ми каза в личен разговор, че САЩ по-скоро биха оставили чуждите бойци да загиват в Сирия, отколкото да се връщат у дома.

А междувременно активистите, борещи се срещу радикализацията, са въпиющо лишени от финансова подкрепа. Училищата за майки, направлявани от „Жени без граници“ няма да започнат дейността си по-рано от една година оттук нататък. Асидик и Махди, активистите от Осло, които са спасили дъщерите на Торил, не получават правителствена подкрепа за организацията си, на име „Просто единство“. И двамата вече не са плащали наемите си от месеци насам. Рансторп и неговата група все още са просто работна група. Дискусиите им, казва ми той, са „малко дрън-дрън“. „Ние не разполагаме със законови инструменти. Единственото, което можем да направим, е да ги забавим за известно време.“

Салиха

Фото: Капучин Грание-Дьофер

В едно майско утро две дребнички жени, Доминик Бон и Валери, стоят и чакат на парижката Гар дю Нор. И двете са облечени в джинси в топлото пролетно утро, косите им са късо подстригани. Хората се блъскат по перона наоколо, но двете жени са напълно потънали в оживен разговор. Пристига влак от Брюксел и скоро те виждат Салиха Бен Али, която се приближава към тях през тълпата с малко куфарче в ръка. Трите жени избухват в радостни приветствия, като приятелки от детинство, които най-после отново са заедно. През остатъка от деня те се местят из различни кафета – разговарят, пият кафе и мохито, смеят се почти непрекъснато. Облекчението да се намират в компанията на хора като самите себе си е огромно.

Това беше единственият път, в който видях тежестта на майчината мъка да се облекчава поне малко – само когато те са заедно с други майки като тях. Това е една от малкото възможности, казва ми Бен Али, „да не се чувстваш като лоша майка“. През по-голямата част от времето те са обсипвани с неразбиране и осъждане. Торил ми каза, че е потърсила помощта на психолог, който я посъветвал да се справи със скръбта си като напише на сина си „да яде лайна“. „Той каза, че всеки, който се присъединява към ИДИЛ, заслужава куршум в главата“, казва Торил. Приятелите се извръщат, а много от жените откриват, че съпрузите или партньорите им не могат да разберат потребността да говорят постоянно за децата си. Партньорът на Будро например не може да разбере защо, вече година и половина след смъртта на Деймиан, тя все още е напълно фиксирана върху всичко това.

Но когато се намират в компанията на други такива майки, няма нужда от много обяснения. Те просто знаят. Торил и Дам никога не са се срещали, тъй като никоя от тях не разполага с достатъчно пари, за да пътува, но те постоянно говорят в мрежата, по месинджъра на Фейсбук или по Скайп. За Торил, Дам е експерт. „Тя е преживяла всичко това преди мен и ми казва какво ще изпитвам след известно време“, казва Торил. Будро също намира облекчение в тези виртуални събирания. „Просто е смешно, Каролина и аз се свързваме по Скайп, или пък някои други майки и аз, пак по Скайп, и някоя от нас спомене нещо, и докато се огледаш, всички плачат“. Разговорите ги карат да се чувстват, както казва тя, „все още хора“.

Бон, Бен Али и Валери са завързали дълбоко приятелство, макар че пътищата им никога не биха се пресекли, ако не бяха децата. Бон, 60-годишна пенсионирана армейска служителка от Тулуза, с изрусена коса и блестящи сини очи, е изгубила две деца за ИДИЛ. Синът ѝ Николà и доведеният син Жан-Даниел са избягали за Сирия през март 2013. Жан-Даниел е загинал през август, на 22, а през декември Бон е получила съобщение, че Николà също е мъртъв, на 30. Той се е взривил сам, в камион, натоварен с експлозиви, в една сграда в Хомс.

Бен Али, закръглена жена с шоколадови очи, в които се чете сърдечна мъка, е мюсюлманка, но е облечена в парашутистки панталони и не покрива косата си. Всичките ѝ деца са родени в Белгия. „Упражнявам исляма си тихо“, каза ми тя, когато разговаряхме за пръв път тази пролет. Но тихият ислям не бил достатъчно добър за втория ѝ син, Сабри. През август 2013 той напуснал дома без да каже нито дума. Четири дни по-късно изпратил на майка си съобщение: „Мамо, в Сирия съм, ще бъдем заедно на небето“. В продължение на месеци тя правела опити да го вразуми. „Има седем условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да може една война да се нарече джихад“, обяснява тя. „За мен войната в Сирия не е джихад… Това е гражданска война“. Усилията ѝ били ръководени от съветите на Кьолер – използвайте мюсюлманска теология, за да можете да разрушите програмирането. Но Сабри отказвал да се поддаде. След като бил убит, мюсюлманските съседи на Бен Али в Брюксел дошли при нея и казали, „Синът ти е мъченик. Сега затвори вратата и престани да говориш повече за него“. Тя отговорила, че никога няма да престане да говори за Сабри, след което съседите прекратили всякакви контакти с нея.

Сабри (горе вляво). Фото из архива на Салиха Бен Али.

Валери, която помоли да не използваме фамилното ѝ име, е единствената сред майките, с които се срещнах, чието дете е още живо. 18-годишната ѝ дъщеря Леа (не е истинското ѝ име), живее някъде в Алепо. Когато Леа е била на 16, без Валери да знае за това, тя започнала да се среща с 22-годишен мъж от Алжир, който я привлякъл към исляма и я радикализирал. На 5 юни 2013 Леа прегърнала и целунала майка си след вечеря, а след това напуснала дома – и изчезнала. Валери мислела, че дъщеря ѝ е отвлечена, но Леа и алжирецът в края на краищата стигнали до Сирия. Валери желае дъщеря ѝ да се върне вкъщи с почти животинска интензивност. Но тя също разбира, че в определен смисъл Леа вече не е нейното дете. Телефонните ѝ обаждания и чатове през Уатсап звучат някак програмирано, като робот. Преди около десет месеца Леа родила момченце и тонът ѝ се смекчил малко. Понякога тя иска от майка си съвети за бебето и Валери смята, че дъщеря ѝ я разбира малко по-добре сега, когато самата тя е майка. Все пак тя знае, че дори и ако по някакъв начин би могла да спаси Леа и бебето, то задачата по интеграцията ѝ в нормалния живот би била изключително трудна. Състоянието на неизвестност я измъчва силно. „Ако биха ми казали, че дъщеря ми е мъртва“, казва тя през сълзи, „може би щеше да бъде малко по-лесно.“

Но в този парижки следобед майките искат да говорят не само за децата си. Разговорът се върти около тяхната дейност като активистки и безкрайните медийни изяви – на кои репортери да дават интервюта, кои да избягват. Те описват телевизионните екипи, които са окупирали домовете им в течение на цели дни и как с всеки следващ път става все по-трудно да убедят останалите членове на семейството да участват. Публичността се оказва нещо далеч по-трудно и по-тежко, отколкото те са предполагали. Били са наричани с различни неприятни имена, били са обвинявани, че са пропаднали като родители. Мислели са, че активизмът ще им помогне да се справят с мъката, но всяко следващо интервю ги потапя отново в най-лошото, което са преживявали някога. „Не мога да говоря само за това по 24 часа на ден“, въздиша Валери. „Не мога да живея по този начин“.

И въпреки това, откак децата им са си отишли, ИДИЛ се е превърнал за тези майки в цяла една вселена. Те са експерти по географията на Сирия, по различните фракции, участващи в четиригодишната гражданска война, по езика, който се използва при джихад. Когато тези млади мъже и жени са заминали за Сирия, техните майки са заминали заедно с тях. А и как ли биха могли да не го направят? Понякога това означава далеч повече от простото потапяне в дълбините на социалните мрежи на ИДИЛ. През тази пролет Бен Али и две други майки са се опитали да пресекат границата между Турция и Сирия, за да видят какво точно са преживявали синовете им през последните месеци от живота си. Турските власти ги задържали, но Бен Али ми разказва, че дори само гледката на мизерията, в която живеят сирийските бежанци, вече ѝ позволила да разбере по-добре причините, поради които синът ѝ е заминал. „Сега вече мога да кажа спокойно, че синът ми е притежавал голям кураж“, казва тя. Пътешествието ѝ също не е чак толкова необикновено, каза ми Рансторп. „Има множество родители, които търсят децата си в Турция или сами се опитват да влязат в Сирия… Някои от тях дори са пленници на Ислямска държава“.

Поне засега забравата не е опция за никоя от майките. Да се забрави означава да се гледа как децата на други майки попадат под влиянието на радикални имами и свършват като самоубийци-атентатори. Да се забрави означава да се отреже връзката със собствените деца. Чрез актизивъм, чрез безкрайно търсене на отговори, всяка от тях е намерила свой собствен начин да държи спомена за детето си жив, независимо каква е психическата цена за това. Дам ми казва, че всеки ден, когато се събужда, тя преживява част от секунда на забрава, един кратък момент, който ѝ напомня за предишния ѝ живот. А след това, казва тя, „нещо ме повлича в цял един нов свят, чието съществуване никога не съм предполагала“.

[…]

Юлия Йоффе е руско-американска журналистка и блогър. Нейни статии са били публикувани от The Columbia Journalism Review, The Washington Post, The New Yorker, Foreign Policy, Forbes, The New Republic и Russia!.

Коментари (45)

- 26-11-2015|Златко

Един кратък и показателен разговор във връзка с този текст, идещ откъм Фейсбук

Гриша Атанасов Зловещи лица. Майки на масови убийци. Отгледани от тях.

Zlatko Enev Хммм… Я по-добре вземи, та прочети текста, преди да коментираш…

Гриша Атанасов Не, извинявай, капчица жалост не мога да изпитам

Zlatko Enev Ами тогава просто си замълчи. Неспособността за емпатия може и да изглежда като много мъжкарска поза откъм България. Оттук погледната, тя прилича повечко на липса на интелект…

Гриша Атанасов Да, сигурно ми липсва интелект… Някак си майките на „деца“, отишли да режат глави, не ме трогват. Особено като им гледам погледите.

Zlatko Enev Гриша, слабо се познаваме, но поне досега не сме си давали поводи за изразяване на взаимно неуважение. Айде, викам, да спрем до тук…

Zlatko Enev За разлика от теб аз го ПРОЧЕТОХ тоя текст. Ако ти е трудно на английски, изчакай няколко дни, докато го преведа…

Гриша Атанасов Ами, превел съм няколко книги от английски, този може би е по-труден. Ще се опитам да го разбера. Искрено ми се иска да си прав, но някак си действителността ми изглежда друга

Zlatko Enev А, добре, забравил бях. Пък и времето променя, очевидно. Нищо де, няма да се женим я!

Zlatko Enev Но ще те изтипосам за поколенията в „Прегледа“. Те да съдят…

Гриша Атанасов Давай

Над Че Гриша, не те познавам, нямам представа колко деца имаш и колко пъти е трябвало да живееш с чужди решения, които не си можел да промениш.

Хейтърство, което би осъдило и еничарските майки сигурно, показваш.

Последното нещо, което тези жени търсят от теб, е жалост. Показват ти другата страна на теорора, че от невинни деца стават не само поетите, които майките им са си мечтали да бъдат децата им като пораснат.

Но явно облъчването е толкова силно, че не можеш да си и помислиш какво бушува у тях, какво им коства да приемат, осъзнаят, и да продължат да живеят след решението на синовете си.

Това ти го казвам не от страната на защитник на терора. Аз съм просто една майка.

Валентина Каменарска Сигурно е изключително лесно да се живее с толкова плитък ум. Искрено завиждам…За съжаление имам пряк досег с деца, които се насочват към подобни радикални групировки и каузи. Причините са толкова много, някои от първите при момчетата-лиспавщиа баща или баща с девиантно поведение. Оттам насочване към формирования, най-вече от по-възрастни мъже, които „запълват“ липсващиа елемен на бащата и поддемане на кауза, за да се чувстват част от нещо значимо и част от „семейство“. Да не говорим за пълната липса на превантивни мерки за деца в риск, незаинтересоваността на обществото, чиято намеса се ограничава единствено в упреци към майката

Zlatko Enev Да, точно така изглеждат нещата и от текста в тази статия. Както вече казах, аз запретвам ръкави да я преведа…

Валентина Каменарска Мислех, че само в България полицията и социалните са толкова неадекватни, но сега виждам, че и в Дания, 15г. момче може да напусне дома си, да живее с трима по-възрастни мъже и понеже се обажда по телефона, технически да не се води изчезнало дете,… еле пък да съществува някаква адекватна превантивна програма за откъсване от тази среда, ако трябва първоначално и недоброволно. Лошото при тези деца е, че те са под постоянно въздействие-тези групи ги поглъщат изцяло, осигуряват спорт, квартира, работа, покрай работата се преустановява училището.Така децата стават независими от семейството си, огриничава се контакта с него и общо взето с всякаки други връстници, учители и т.н. Тогава отглеждащият родител губи абсолютно всякакъв контрол върху ситуацията. И в България има такива деца, за които няма никава реална възможност за помощ и майките се борят сами. Абсолютно сами.

Zlatko Enev Мен ме удари като гръм тоя текст. Може би защото отгледах децата си сам и винаги съм се смятал за женски мъж…

- 26-11-2015|Златко

Едва ли е нужно човек да бъде пророк, за да може да предвиди, че мненията на мъжете и жените по този въпрос (вероятно не само в България) ще се различават доста силно. По-горе вече имаме един пример за онова, което според мен трябва да се нарича „мъжкарство“, макар че повечето от коментиращите мъже вероятно ще предпочетат други думи. Емпатията, за съжаление, не е сред най-високо ценените черти сред мъжката част от населението.

Впрочем, достатъчно. Нека изчакаме и видим дали и каква точно дискусия ще се получи под този толкова разтърсващ текст…

- 26-11-2015|Златко

Размишлявах върху различни неща, докато превеждах този тук разтърсващ текст.

Та значи, ето какво ми прави силно впечатление: всички тези момчета минават през едни и същи фази на развитие: отначало са асоциални, животите им са объркани, клонят към директни патологии и т. н., докато открият надежда и упование в исляма и Корана. След това преминават няколко години, в които всичко изглежда отлично – момчетата се стягат, започват да работят, намират нов кръг от приятели…

Но само до момента, в който у тях изведнъж се разпалва силен гняв, отначало някак необясним. Те започват да протестират, да се чувстват отново дискриминирани, отграничени, неприемани, започват да оплакват тежката участ на събратята си по вяра, които страдат безмерно в различните мюсюлмански страни в Близкия Изток…

И тогава, рано или късно, идва критичният момент, в който те напускат дома си и отиват да се бият. След което загиват – ужасно и безсмислено, в очите на близките и родителите си, но като борци и мъченици – в своите собствени и онези на хората, с които споделят вярата си.

И тук за мен възниква огромният въпрос: може ли да се твърди с лека ръка, че това са убийци, изверги, зверове? Може ли да се твърди, че Коранът и ислямът с неизбежност водят хората до агресивност и насилие? Може ли да се изисква от тях „да променят себе си“, без преди това да се е променила цялата ЧУДОВИЩНОСТ на обстановката в Близкия Изток, породена най-вече от различни сблъсъци на интереси, огромната част от тях идващи отвън, а не само отвътре?

Моят собствен отговор е: страстно Не!

НЕ, Не и Не!

Отказвам да приема, че една религия, споделяна от милиарди хора, може с лека ръка да бъде отхвърляна като „античовешка“. Отказвам да приема, че хората, чиито сърца са изпълнени с ярост и гняв поради ужасите, на които стават свидетели ежедневно, трябвало „да намерят сили да се променят“ в същото време, в което ние наблюдаваме с циничен воайоризъм случващото се, като отчитаме единствено неудобствата и страховете, които то ни причинява, но не и реалните, животозастрашителни ужаси, с които то е свързано за тях.

Отказвам да приема това!

Ужасите на войната, независимо дали водена на европейска или нечия чужда територия, са МОЯ, а не нечия чужда отговорност. АЗ съм този, който трябва да промени нещо у себе си, за да ги направи невъзможни или поне по-малко вероятни. АЗ съм този, който може и трябва да променя света…

Като започне най-първо със самия себе си.

Това е простичкото нещо, в което вярвам – тук и сега…

- 26-11-2015|Милена-Иршад

Благодаря ти, Златко, за този невероятен текст. Струва много повече от всички излияния по медии, експертни мнения за борба за тероризма и тра-ла-ла. Изключително труден, мъчителен разказ(и)

Стомахът ми през цялото време беше на топка и се борех с какви ли не чувства, докато четях.

Разпространих го, доколкото мога.

иска ми се повече хора да прочетат и разберат кое е разковничето, което ще ни помогне да оживеем, ако е рекъл Бог.

Защото тези майки са казали всичко, от което имаме нужда.

- 26-11-2015|Златко

Виждам, че Гриша Атанасов е публикувал във Фейсбук свой собствен коментар към тамошния ни обмен на мнения (публикуван по-горе тук). Почтеността изисква да го публикувам и тук, мисля. И така:

Един приятел във Фейсбук написа веднага след зверствата в Париж: „Някои от нас, надявам се, ще се запитат на първо място „А какво ТОЧНО целят тия момчета, като избиват така хора безразборно?“

Елементарният човек ще намери елементарен отговор, примерно, „това не са хора“… Изключенията от това правило, с малко помощ или без, ще стигнат до друг извод: че вълната от тероризъм цели да пробуди ИМЕННО реакцията, която изглежда се споделя от мало и голямо в България – омраза, сляпа ненавист, агресия срещу всичко „чуждо“. С една дума: НЕ-ЕВРОПЕЙСКОСТ. Дали ще има тук-там хора, които ще пожелаят да се замислят над тази толкова елементарна задачка?“

На първо място? Наистина ли, приятелю? „Момчета“? Нима си очаквал от младежите, дошли да се веселят на рок концерт в залата „Батаклан“, да си кажат под дулата на калашниците: „Ах, горките момчета, защо ще ни избиват безразборно? Сигурно някак сме ги обидили, заслужаваме да ни гръмнат.“ Уви приятелю, омраза, сляпа ненавист, агресия срещу всичко „чуждо“ виждаме предимно у представители на исляма, които ти виждаш като жертви.

Същият приятел от Фейсбук ми заяви: „Неспособността за емпатия може и да изглежда като много мъжкарска поза откъм България. Оттук погледната, тя прилича повечко на липса на интелект“ – защото си позволих забележка към споделения от него репортаж на Хъфингтън пост „Майките на ИДИЛ“ – за жени, чиито синове са отишли да се присъединят към ислямска държава. Извинявай, приятелю, не знам дали съм „мъжкар“, но не мога да изпитам и капчица емпатия към тези жени с тежки погледи. Няма как и те да не са допринесли за избора на синовете си да отидат да режат глави. Може би ми липсва интелект, да, но по същия начин не ме вълнуват майките на есесовците, или майките на полицаите, дошли да отведат моята майка на влака за Аушвиц. (Защо пътуването е отменено е тема за друг разговор.)

Нямам какво да добавя, освен думите, казани от Иън Макюън по същото време: „Култът към смъртта избра своя град добре – Париж, светската столица на света, гостоприемен, разнообразен и очарователен мегаполис, какъвто винаги е бил. И култът на смъртта го избра за своите цели с жестока, самоизобличаваща точност – всичко, което те са ненавиждали, застана просто пред тях в една щастлива петъчна вечер – мъже и жени в общи компании, вино, свободно мислене, смях, толерантност, музика – див и сатиричен рок и блус. Те дойдоха въоръжени с груб нихилизъм и омраза, която лежи отвъд нашето разбиране. Тяхната защитна броня са опасаните на коланите бомби, тяхната идея за съвършено скривалище – добродетелният живот след смъртта, където полицията не може да достигне.“

Та, толерантност, да, приятелю, емпатия, да, но за кого? За онeзи, които искат да ни изтрият от лицето на Земята? Моля се „тия момчета“ да не дойдат да ти обяснят лично какво ТОЧНО целят.

- 26-11-2015|Златко

Господа мъже и бащи, заповядайте, присъединете се към разговора, ако обичате!

- 27-11-2015|Вени

страхотна публикация, благодаря за споделеното. Трябва да се знаят и тези истории.

- 27-11-2015|Десислава

Боли ме за всяка от тези майки. Никоя от тях не го е искала, не го е очаквала. И във всичките истории общото е, за съжаление, че бащата го няма (или изобщо или не присъства като личност).

Боли ме и за младите хора от Париж, както и за техните семейства. И то не по-малко.

Благодаря за превода! Мисля, че всяко общество има нужда да знае, да се замисли. Защото това не е личен проблем, а общ – на всички ни.

- 27-11-2015|Златко

Онова, на което ми се ще да се противопоставя толкова решително, колкото мога, е бързото и според мен евтино окачествяване на тези момчета като „изверги“, „убийци“, „психопати“ и прочие. Просто погледнете лицата им по снимките. Изверги ли са това, психопати ли са? Неволно ми се ще да възкликна „Що за детинска реакция?“ Тези момчета са онова, което са последователите на всяка радикална идеология, която все още е достатъчно нова и привлекателна, за да има върху определен вид хора почти хипнотично влияние (защото ТОЧНО това е случаят с радикалния ислям – по същество той е една нова и МОДЕРНА интерпретация на исляма, която има корените си в теоретичните работи на шепа мюсюлмански теолози и мислители от 1930-те години – преди всичко Саид Кутб, Ал-сури и др, – за повече подробности вижте този текст: Възходът на мюсюлманските терористи).

Ако бихме искали да постигнем някаква реалистична, някаква дългосрочна и устойчива позиция по отношение на радикалния ислям, то най-първо трябва да придобием и реалистична представа за хората, които го следват. Евтините картинки за някакви човекоподобни кръволоци, особено охотно поглъщани от по-малко и по-слабо информираните, или просто нежелаещи да се замислят по въпроса хора, НЕ МОГАТ да помогнат с нищо при противопоставянето на това зло. Също както при комунизма, също както при нацизма, също като при всяка друга античовешка, но обещаваща звездно бъдеще идеология, тези момчета живеят с усещането, че се борят за високи идеали, за чест и доблест, за майките, бащите, братята и сестрите си, за родината си. Това е, което трябва да разберем НАЙ-ПЪРВО, ако бихме искали да противопоставим на убежденията им нещо по-ефективно от бомби, танкове, смърт и разрушение. Просто се дивя на мисленето на хора, които изглежда наистина живеят с илюзията, че ако Близкият Изток бъде поставен под някакъв вид бомбено покритие, че ако земите и страните там бъдат сравнени със земята, това ще премахне радикалния ислям. Що за глупости, що за наивност? Кога в историята на човечеството една мощна идея е била унищожавана чрез насилие? Християнството ли е било унищожено в цирковете на Рим? Комунизмът ли беше унищожен в многобройните граждански и всякакви други войни, в които излизаше неизменен победител – чак докато беше изправен срещу единствената война, която НЯМА как да спечели – войната срещу простата човешка нормалност, срещу здравия разум, търсенето на щастие в ТОЗИ, а не някакъв илюзорен „по-добър“ свят? Дори нацизмът, най-нечовешката от всички досегашни идеологии, беше победен не толкова във войната на оръжията – резултатът от нея беше само, че Германия беше принудена да падне на колене – колкото в РЕАЛНАТА война за премахването на нацизма и неговата идеология, която започна едва СЛЕД 1945, с постепенното очовечаване и нормализиране на Германия, продължило повече от половин век, бавно и постепенно. Без нагласата за една много дълга, много трудна, много изнурителна БОРБА НА ИДЕИ, а не на оръжия, ние никога няма да можем да спечелим войната срещу радикалния ислям.

Ето защо са ни необходими именно такива текстове. Ето защо трябва да прогледнем през евтините трикове на телевизионната пропаганда à la Путин, примерно, която би искала да ни убеди, че с няколко бомбардировачи и шепа кораби в морето, ислямският радикализъм ще бъде изтрит от лицето на земята. Владимир Путин и всички други военни стратези, на Изток или на Запад, които вярват в някаква подобна лесна победа, тепърва ще трябва да жънат плодовете на заблудите си. Но защо всичко това би трябвало да се превръща и в наш проблем, че и в наша съдба? Защо би трябвало да поглъщаме всички тези евтини заместители на мислене и стратегия, вместо да си зададем единствено подходящия въпрос:

„Кое всъщност е нещото, което може да убеди тези момчета, че вместо да жертват животите си, е по-добре просто да ги живеят?“

Ето това е, което трябва да се питаме, а не как и чрез какви средства можем да ги изличим от лицето на земята. Просто защото това най-вероятно е невъзможно. А може би и ненужно. Защото, колкото и тъпичко-наивно да звучи това, в края на краищата те са също такива хора като нас. И нашата задача е да ги убедим в това.

Точно толкова просто, точно толкова ясно…

- 27-11-2015|Петър Петров

Да, това е проблем на всички ни. Трагедията на майките, чиито синове държат оръжие и умират някъде по света е една и съща, но трагедията е следствие от други причини, които не сме в състояние да разкрием докрай. Тези, които могат не искат да го направят.

Добре би било да се съпостави този материал с някой посветен на майките на политици, икономисти и пр., от решенията на които потичат реки от кръв.

- 27-11-2015|Гост

По отношение на въпроса за бащите, той не е съществен. Няма ги бащите, разтройват се децата и попадат в лапите на финансово силни вербовчици, работещи за какви ли не деструктивни организации (ислямските са една малка част). А защо има такива организации? Защо всяка друга организация, която би могла да поведе младежите по друг път не получава внимание и още по-малко финансиране?

- 27-11-2015|Гост

Когато човек има широки интереси, когато чете и се запознава с всякаква информация, не чака да го обработват с негативи, независимо в какво, такъв не изпада под влияние! Това са хора без мнение, оставили се да бъдат жертва на влияние!

- 27-11-2015|Денчо Попов

Когато човек прочете такава статия, неизбежно си задава въпроса:“Защо?“

Или, по-точно:“Как се докарахме дотам, че едни толкова млади хора така лесно и бързо да скъсват всички свои връзки с обществото, в което са израсли – и същевременно да влизат в нови, при това съвсем тесни връзки, с едно съвсем друго по тип общество?“

Това е въпросът.

Но… я пак да погледнем: всъщност правилно ли сме си формулирали въпроса?

За какви точно „всички връзки“ говорим, при положение, че като се огледаме около нас, веднага виждаме, че по-голямата част от тези „връзки“ са вече масово изпокъсани при огромна част от хората! Една голяма част от младите хора в Европа израстват в т.нар. „непълни семейства“ (това е обобщаващият израз за семейства, в които единият родител по една или друга причина

просто го няма: починал, заминал, развел се) – и след това, на свой ред, тези така отрасли млади хора правят същото (или изобщо не се женят, или ако се женят, се развеждат преди да проимат деца, или имат деца, но нямат брак, а практикуват някакво „съжителство“). И това се възпроизвежда вече няколко поколения подред – по силата на все по-масово разпространяваните либерални представи и нагласи (а и благодарение на усилията на „социалната“ държава – която изглежда вижда „социалната“ си функция главно в това: максимално да повишава материалния интерес отделният човек да се отдели от своите роднини). Последната уж все пак запазена връзка, която

би трябвало да е и най-силна и непоклатима – връзката „родител-дете“ – напоследък също се разклати. Това – „да живееш с вашите“ – което по принцип си е едно разумно решение, особено ако нямаш нито сключен брак, нито стабилна работа – благодарение на същите либерални нагласи и представи сега в момента вече се е превърнало в едва ли не най-позорното обстоятелство за един млад човек в Европа.

Е, на фона на всичко това (което е ежедневно пред очите ни!) още ли се чудим „как стигнахме до тук?“

И когато си говорим за евентуалната „интеграция“ на едни мигранти в съвременното Европейско общество – как изобщо очакваме някой да се „интегрира“ в едно общество, което самичко ежедневно се самодезинтегрира по всички възможни начини?

- 30-11-2015|Black Wolf

Златко, значи ти ги оправдаваш, доколкото разбирам? Тези „деца“ са невинни жертви?

Наистина човечеството се изражда. навремето е имало хора като Матео Фалконе и Тарас Булба…

- 30-11-2015|Станчо Станчев

Да, много въпроси – защо, кога, как.А отговорът е един. Ако един съд е пълен с вода, няма как в него да се налее ракия. Ако вярата на човееството не беше отстъпила на заден план, щяха да се решат много проблеми от самосебе си.Срещу бомбите се во‘ва с бомби, а срещу вярата – с вяра!

- 30-11-2015|Златко

@Black Wolf:

Благодаря, Вълчане!

(Коментарът ти, мисля, показва достатъчно ясно коя мисловна епоха обитаваш. Не че двамата с теб не си го знаем и без това, но може би е добре да го уточним и за наблюдаващата публика)…

- 30-11-2015|Благо

Не ни струва много да кажем, че радикализмът дава „лесни отговори“ и затова с лекота привлича младежи, ненамерили пътя си или неспособни да го търсят – родени аутсайдери, неудачници, „лузъри“… И, да, нямаме избор, длъжни сме да ги обявим за „изверги“ и „масови убийци“, в противен случай трябва да се запитаме какво сбъркано има в начина ни на живот и ценностите, които защитаваме, че толкова много хора, не само имигранти, искат да ги унищожат с цената на все повече погубени човешки животи. В същото време „радикалният ислям“ упорито се превръща в идеология на жертвата, но на разбунтувалата се жертва, привлечена от смъртта не като страхливо бягство, а като саможертва.

Но жертва на какво са тези младежи? Е, тук си имаме лесни отговори: на разбити семейства, на собствената си суицидност, на социалната си непригодност или психическа неустойчивост. Затова и напускат семействата си, вероятно обвинявайки родителите си, че са ги захвърлили в света… Стига ли ни това? На мен – не. Продължавам да се питам защо радикализмът има отговори за смисъла, а високоразвитият, цивилизован Запад ги няма? Защо ако само един компонент от социалната матрица липсва, зад нея тъмнее пустота, „непосилна лекота“?

Казват, че в самоубийството се преплитат желанието да убиеш, да бъдеш убит и в същото време да бъдеш спасен. Това като че ли описва присъединяването към Ислямска държава – приемане на исляма(на малкото, до което си се докоснал в тази религия) с готовността да умреш ако е нужно, повличайки със себе си колкото се може повече неверници, но достоен да бъдеш спасен от милостивия Аллах. Може би тези хора се изживяват като едни нови Давидовци(Даудовци, ако предпочитате) готови да се изправят срещу Голиат(Джалут) в борбата за истината. „А онези, които се надяваха на срещата с Аллах, рекоха: „Колко малки дружини са надвивали многобройни с позволението на Аллах! Аллах е с търпеливите.“„(Коран, 2:249) Търсене на смисъл в живота чрез смъртта, или търсене на смъртта като смисъл на живота?

Златко пита как да накараме тези младежи да продължат да живеят живота си, вместо да го жертват? Аз ще отвърна с друг въпрос: Какво „Европа“ предлага като алтернатива на „Умма“, на онази общност, която не зависи от раса, етнос, език, местопребиваване и т. н.? Може би ситото самодоволство на „неотпадналите“ – от училището, от университета, от кариерата, от пазара на труда, от социалната система, от здравната система и от какво ли още не?

Пределно ясни са ми всички възможни презрителни и/или гневни отговори и коментари, които мога да получа, но въпросите, дори и премълчавани, ще си останат…

- 30-11-2015|Златко
Какво „Европа“ предлага като алтернатива на „Умма“, на онази общност, която не зависи от раса, етнос, език, местопребиваване и т. н.?

Ами отговорът е много прост и той се дава ежедневно от няколко десетки хиляди души, опитващи да се заселят именно в Европа. Не липсата на алтернатива откъм Европа е причината за ислямския радикализъм, а липсата на алтернатива У ДОМА, в самия Близък Изток. Писах го тук много пъти, ще си позволя да го повторя: единствената война, която радикалните идеологии НЯМА КАК да спечелят, е онази срещу нормалността, срещу добрия, спокоен, изпълнен с удовлетворение и прост човешки смисъл живот. Докато за такива неща няма възможност в Близкия Изток, дотогава и ще бушува радикализмът.

Всичко това е толкова очевидно, толкова познато до болка, особено за нас, чедата на комунизма. Докато комунизмът беше военно нападан, докато неговите деца бяха убедени, че защищават високи идеали срещу една външна агресия, той печелеше всички войни. Едва когато Западът – не толкова от някаква висша мъдрост, колкото под принудата на невъзможността за открита война срещу Съветския съюз – избра пътя на постепенното „пресушаване“ на самия му корен, тоест абсурдната вяра в това, че животът в мъки и неволи е по-добър от нормалния, удовлетворен човешки живот (щом само зад него стои една „велика идея“) – едва тогава той падна.

И още:

Продължавам да се питам защо радикализмът има отговори за смисъла, а високоразвитият, цивилизован Запад ги няма?

Отговорите на Запада съществуват, те не могат да бъдат опровергани от никого – инак целият Запад да е хукнал да се преселва в Русия или в Йемен, вместо обратното. Просто „логиката“ на защитата срещу външно нападение е необорима. Нападат родината ти, нападат вярата ти, убиват близките и приятелите ти, разрушават страната ти – какво толкова има да се умува пред лицето на подобни факти? Едва когато откритата война престане, едва когато се създаде възможност за някакво, колкото и продължително, преминаване към нормалност, се открива и възможност за нормална, не-жертвена логика. Фанатиците имат шансове единствено при извънредни, нечовешки условия на живот. Това поне е собственото ми разбиране за тези неща…

- 30-11-2015|Златко

Разбира се, като външна агресия, при достатъчно добра пропаганда, могат да бъдат представени най-различни неща – включително и СОБСТВЕНАТА агресия, както примерно ни показва случаят с Крим (предполагам, че това касае и много подобни случаи в Близкия Изток). Това обаче е една напълно различна тема, поне според мен…

- 01-12-2015|Златко

Вижте по какъв начин същата тази идея – че животът в лишения и страдание е „особено възвишен“ и че той в края на краищата „се възнаграждава“, се просмуква в почти всички манипулативно-потиснически системи и мисловни конструкции. Да вземем като пример съвременното руско православие:

Из интервюто на Нобеловата лауреатка Светлана Алексиевич, което в момента превеждам за списанието тук:

Днес би могло да се каже, че руската православна църква е приела като свое изказването на революционния водач Ленин: „колкото по-зле, толкова по-добре“.

Действително, архиереят Всеволод Чаплин, който отговаря в Московската Патриаршия за връзките с обществеността, изглежда доста щастлив от руската икономическа мизерия. Добре е, че тлъстите години са отминали, казва той, това е добре за руснаците. За хора като Чаплин страданието е основна задача на хората, тяхната истинска работа. Но и Александър Солженицин вярваше, че страданието се възнаграждава и води към свободата. Това ме различава от него.

- 01-12-2015|Ивайло Иванов

Смешна жал, нелепа жал,

в грохотно, жестоко време!

Не живот ли да отнеме

той живота свой е дал?

И нима под вражи стяг

готвил е за нас пощада? -

Не, той взе що му се пада,

мъртвият не ни е враг!

- 02-12-2015|Благо

„Ами отговорът е много прост и той се дава ежедневно от няколко десетки хиляди души, опитващи да се заселят именно в Европа. Не липсата на алтернатива откъм Европа е причината за ислямския радикализъм, а липсата на алтернатива У ДОМА, в самия Близък Изток.“

Принципно съм съгласен, но не за това иде реч. Тук говорим за младежи родени в Европа, някои от които дори нямат мюсюлмански произход – за тях този отговор не е уместен, струва ми се.

„Отговорите на Запада съществуват, те не могат да бъдат опровергани от никого – инак целият Запад да е хукнал да се преселва в Русия или в Йемен, вместо обратното.“

Прощавай, Златко, но ми се струва, че зад думите ти лежи повече чувство за дълг и/или отговорност, отколкото дълбоко убеждение. Отговори има, но въпросите ВСЕ ОЩЕ са малко. Моята скромна, донякъде интуитивна, прогноза е, че чувството за неудовлетвореност в недалечно бъдеще ще придобие епидемичен характер.

- 02-12-2015|Златко

Давам ти право, Благо – доколкото опростителско-гигантските обобщения рядко вършат работа (а коментарът, който ти посочваш, малко ми се изплъзна в такава посока). Ако бих могъл да го преформулирам малко, то просто бих призовал към търсене на отговори на едно по-различно ниво от онова, което предлагаше ти в още по-предния си коментар. В смисъл, проблемът с разочарованите млади хора в Европа или останалите развити демокрации, разбира се, може и трябва да се свързва с общата ситуация на несигурност и обърканост, през която се влачим в момента, но поне аз самият не съм склонен да го извеждам до нивото „криза на либерално-демократичните ценности“. Оставям такива приказки за малко по-български от мен настроени хора (не включвам теб в това число). Разочаровани, изхвърлени от основното русло на живот хора има и ще има винаги и навсякъде. Но за мен това не е достатъчно условие, за да скоча веднага на нивото „царят е гол“…

- 03-12-2015|Благо

Либералните ценности не са в криза, но са под все по-голяма заплаха – отвсякъде надават вой различни гласове за „повече държава“, „ограничаване на свободи“, „повече нация“ и какви ли още не безумия. Точно тези настроения ще доведат до кризата, за която „пророкувам“, също както, ако се замислим, пак те породиха до голяма степен днешната ситуация на страх и несигурност, и все повече „хора зад борда“.

- 03-12-2015|Златко

Моето упование, както винаги, е историята. В сравнение с реалните кризи на либерално-демократичния ред от края на 60-те и 70-те години, това днешното ми се струва далеч по-поносимо. Според мен голямата опасност идва от технологическите развития и евентуалната ни неспособност да се справим с техните последствия, което е друга тема, мисля…

- 03-12-2015|Ивайло Иванов

Я сега малко да те апострофирам, Златко – и така:

„Но само до момента, в който у тях изведнъж се разпалва силен гняв, отначало някак необясним. Те започват да протестират, да се чувстват отново дискриминирани, отграничени, неприемани, започват да оплакват тежката участ на събратята си по вяра, които страдат безмерно в различните мюсюлмански страни в Близкия Изток…“

За да разбереш това – ще трябва много детайлно да се запознаеш с исляма. Защото на мюсюлманите именно това им бива внушавано – че заради правата им вяра, неверниците непрекъснато ще ги обиждат, ще ги дискриминират, ще ги ограничават и няма да ги приемат. Това – от най-ранна възраст. Помниш ли какво ти споменах за жена си: идвайки в България, тя беше абсолютно убедена, че християните едва ли не си нямаме друга работа, освен да съчиняваме всевъзможни гадости за Мохамед и да обиждаме вярата ѝ. Човек с висше образование, от интелигентно семейство, родена в страна със светски закони и израснала в град, където повече от половината жители са християни. Със съседи християни, съученици-християни и т. н.

Та, представи си неграмотните бедуини от шариатски страни, никога не видели друговерец и на снимка – те какво ли мислят!

Затова, Златко, мюсюлманите в Европа обикновено живеят в отделни квартали. Където са се капсулирали и са свели до минимум комуникацията с друговерците извън тях. Затова милиони мюсюлмани, родени във Франция не само не знаят френски, не само не знаят нищо за Франция, но не знаят даже и че се намират във Франция.

Затова образуват свои, затворени общества – защото ги учат, че неверниците не ги приемат, че ги подтискат и че ги обиждат. Заради „правата им вяра“.

И всеки европеец, разочарован от нещо в живота и потърсил спасение в исляма, лесно става част от тези общества. Защото ислямът учи, че ти си правият – а различните не са. Че те са виновните за твоите беди – а ти си тяхна жертва. Че те са виновни и за всички страдания на мюсюлманите по света – което пък рано или късно води до критичния момент, който си описал:

„И тогава, рано или късно, идва критичният момент, в който те напускат дома си и отиват да се бият. След което загиват – ужасно и безсмислено, в очите на близките и родителите си, но като борци и мъченици – в своите собствени и онези на хората, с които споделят вярата си.“

Да, такъв момент е вероятен. Защото когато непрекъснато те убеждават, че си унижаван и тъпкан – започваш наистина да се чувстваш такъв. Да възприемаш всяка разлика в мислите, действията и думите на околните като някакво насилие срещу себе си и като подтисничество. Не само срещу себе си – а и срещу всички твои единоверци. И тогава – като си спомниш, че ти си правоверният, че ти имаш всички права; а ония, другите – те пък ги нямат, нещо повече – те са са виновните за всичките ти проблеми и нещастия, както и за нещастията на всички други мюсюлмани, ето тогава вече до критичния момент има само една крачка.

„И тук за мен възниква огромният въпрос: може ли да се твърди с лека ръка, че това са убийци, изверги, зверове? Може ли да се твърди, че Коранът и ислямът с неизбежност водят хората до агресивност и насилие? Може ли да се изисква от тях „да променят себе си“, без преди това да се е променила цялата ЧУДОВИЩНОСТ на обстановката в Близкия Изток, породена най-вече от различни сблъсъци на интереси, огромната част от тях идващи отвън, а не само отвътре?

Моят собствен отговор е: страстно Не!

НЕ, Не и Не!“

А твоят отговор е такъв защото:

„Отказвам да приема, че една религия, споделяна от милиарди хора, може с лека ръка да бъде отхвърляна като „античовешка“.“

Това ти е проблемът – отказът.

Без аргументи.

Без доказателства.

Без опровергаване.

Просто… отказ.

С което обаче се връщаме в началото: За да разбереш това – ще трябва много детайлно да се запознаеш с исляма.

Не гледай, че пророците са почти едни и същи с християнството. Християнството е религия на свободния избор и личната ти отговорност за него. На равенството пред Бога. На грижа за спасението на различните и приобщаване им. Тъкмо от християнския морал произтичат всички европейски ценности, за които либералите много обичате да говорите.

В противовес – ислямът е религия на властта и подчинението. Религия на поробването на различните. На неравенството пред Аллаха – щото помежду си се делят на праведни (иман), лицемерни (нифак), отстъпници, помагащи на друговерци (муртад) и пр. Всички са мюсюлмани, но не са равни пред Аллаха и това е известно още тук на земята, а не че ще се изясни чак на Страшния съд.

Как се интегрира такъв, знаеш ли…

Дето е убеден, че той е правият и жертвата, а ти си кривият и виновният.

Не е напълно невъзможно, но е непосилно на държавно ниво. И на организационно.

Та първата трудност е да попречиш на мюсюлманина да създаде капсуловано общество. Поне с това жена ми нямаше проблеми – тукашната мюсюлманска общност я отхвърли. А я отхвърли, защото е омъжена за християнин.

Да, ама пак да питам – за колко мюсюлманки, омъжени за християни, изобщо си чувал?

Втората трудност е мюсюлманинът така да наруши повелите на исляма, че да попадне в колизия. Много е трудно, защото ислямът е заповедна религия и самият Коран в по-голямата си част е написан в императивна форма – и сериозни вътрешни противоречия в него няма.

Колизията, в която попадна съпругата ми, беше следната: от една страна вярата я учи, че е мъжът ѝ е над нея и тя трябва да му се подчинява. От друга страна пък я учи, че тя стои над неверника и той е длъжен да ѝ се подчинява. Близо половин година милата беше като излязла от релсите, докато най-накрая стигна до извода, че в семейството изобщо не е задължително нещата да опират до власт и подчинение – и когато обичаш някого, решенията могат да се взимат и заедно. Научи какво е доверие. Научи какво е разбирателство. Е, не без моя помощ.:)

Но такъв вид интеграция има строго индивидуален характер.

Иначе – да, милиарди хора изповядват исляма. С уточнението – изповядват го, но в страните си. Където друговерците са малцинство. А причината да са малцинство, Златко, обикновено е много кървава (ако искаш – да ти дам и примери от историята). Което отговаря на въпроса дали тази религия е античовешка:

Безстрастно Да.

Да, Да и Да.

- 04-12-2015|Златко

Благодаря за коментара ти, Ивайло, малко дългичък ми дойде, пък и, да си призная, не успях да открия в него нещо по-различно от нещата, които вече повтори тук на няколко пъти, та спрях да чета по някое време, ти прощавай…

Няколко неща ще кажа тук. Викам, да ги подредя едно след друго, за прегледност.

Значи, първо, моето желание за диалог малко по малко започва да намалява. Предполагам, че това е последният път, в който ще отговоря на някой от коментарите ти, независимо дали ме заговаряш директно или не. Да се прави нарицателния опит за взаимно приближаване имало смисъл, казват, само ако между двамата участници не се простира пропаст. Инак смисъл няма.

Второ, собственото ми усещане, докато чета тук коментарите ти е, че съвместният живот с мюсюлманка те прави точно толкова специалист (или „разбирач“) по исляма, колкото лежането пред месарницата прави от кучето касапин. И това тук го казвам не за да търся евтини ефекти с думи, а просто защото съдържанието на коментарите ти издава много повърхностни, да не кажа никакви, познания, за нещата, за които говориш, Ивайло. Тук на сайта има няколко десетки – вече може и да са стотици – текстове на учени хора, посветени на исляма, а зад тях стоят много стотици други, които е трябвало да преработя, за да избера ония, които съм представил. Това пък го казвам само за да уточня, че – без да съм какъвто и да било специалист по исляма – все пак съм изчел бая нещо, преди да се издумкам тук и да си отворя устата. Или, за да продължа аналогията с кучето – ако, примерно, аз съм също такова куче някакво, дето седи пред месарницата и си въобразява, че разбира нещичко от месарство, то очевидната разлика между нас двамата е, че поне съм посещавал много и различни месарници. И това ме е убедило, че месото – или поне кокалите, до които има достъп кучето – далеч не са едни и същи навсякъде.

Трето, що се отнася до цялостното ти присъствие тук на сайта, ще ми се да ти разкажа една история. По време на войната станало така, че Човекът Панчо Владигеров бил интерниран, заедно със семейството си, в моето малко родно градче, Преслав. Баща ми по онова време е бил детенце и много обичаше да разправя как „бай Панчо“ събирал децата покрай себе си и се опитвал да им свири нещичко на пианото. Да им обяснява величието на музиката и изкуството, така да речем. А едно от тях – по-окумуш така – по едно време се изправило, та му рекло, „да ти пикая на пианото, бай Панчо“. Па си хванало парцалките и отишло да си играе на улицата, както си му е редът за всяко уважаващо себе си провинциално хлапе.

Това последното го казвам като един вид „предсказание“ за начина, по който ще се развие присъствието ти тук, Ивайло. Не си нито първия, нито последния…

Хайде със здраве, аз имам сега малко работа тук…

- 04-12-2015|Благо

„Тъкмо от християнския морал произтичат всички европейски ценности, за които либералите много обичате да говорите.“

Меко казано, „спорно твърдение“ за религия на „богоизбран народ“, „народ на завета“, „солта на земята“ и още много, много други.

Всички отрицателни, античовешки принципи и идеи, посочени за исляма, БЕЗ ИЗКЛЮЧЕНИЕ се отнасят и за християнството, справката не е трудна. Ненапразно либерализмът настоява за ограничаване ролята на религиите.

- 04-12-2015|Ц.

Обезсърчавам се като чета коментарите. Каквото и да каже човек, какъвто и аргумент да даде, всичко отива на вятъра. Златко, понякога, всъщност често, въпреки различията ни, ти съчувствам искрено. Та затова се навъртам тук…

Наближават християнски празници. На Благо, му изпращам следния (кон)текст, по отношение на „солта на земята“ и „анти-човешките принципи и идеи…“ И с това си взимам заслужена почивка.

1 А Исус като видя множествата, възкачи се на хълма; и когато седна, учениците Му дойдоха при Него.

2 И като отвори устата Си поучаваше ги, казвайки:

3 Блажени нищите по дух, защото е тяхно небесното царство.

4 Блажени скърбящите, защото те ще се утешат.

5 Блажени кротките, защото те ще наследят земята.

6 Блажени които гладуват и жадуват за правдата, защото те ще се наситят.

7 Блажени милостивите, защото на тях ще се показва милост.

8 Блажени чистите по сърце, защото те ще видят Бога.

9 Блажени миротворците, защото те ще се нарекат Божии чада.

10 Блажени гонените заради правдата, защото е тяхно небесното царство.

11 Блажени сте, когато ви хулят и ви гонят, и говорят против вас лъжливо, всякакво зло заради Мене;

12 радвайте се и веселете се, защото голяма е наградата ви на небесата, понеже така гониха пророците, които бяха преди вас.

13 Вие сте солта на земята. Но ако солта обезсолее, с какво ще се осоли? Тя вече за нищо не струва, освен да се изхвърли вън и да се тъпче от хората.

14 Вие сте виделината на света. Град поставен на хълм не може да се укрие.

15 И когато запалят светило, не го турят под шиника, а на светилника, и то свети на всички, които са в къщи.

16 Също така нека свети вашата виделина пред човеците, за давиждат добрите ви дела, и да прославят вашия Отец, Който е на небесата.

- 04-12-2015|Златко

Вярата е хубаво и важно нещо, Цончо. А още по-хубаво и важно нещо, поне за мен, е способността да се ПРОЗИРА, ПРОГЛЕЖДА, през собствената потребност от вяра, така че тя да не се превръща в някакъв вариант на наочници. Казвам това не от някакви общи съображения, а имайки пред очи съвсем конкретния текст, който в момента подготвям за превод, ето го ей тук:

Jesus Loves His Enemies…and Then Kills Them All

Ще ми бъде интересно да чуя коментарите ти, когато текстът се появи тук на сайта. Не поради някаква друга причина, ами защото вярвам в искреността и силата на вярата ти, а не мога да си представя по какъв начин един толкова критичен текст би се възприел от истински вярващия човек (за тукашните пишман-християни не ща да споменавам; шума, носена от вятър ми се струват излиянията им)…

- 04-12-2015|Ивайло Иванов
„Второ, собственото ми усещане, докато чета тук коментарите ти е, че съвместният живот с мюсюлманка те прави точно толкова специалист (или „разбирач“) по исляма, колкото лежането пред месарницата прави от кучето касапин. И това тук го казвам не за да търся евтини ефекти с думи, а просто защото съдържанието на коментарите ти издава много повърхностни, да не кажа никакви, познания, за нещата, за които говориш, Ивайло. Тук на сайта има няколко десетки – вече може и да са стотици – текстове на учени хора, посветени на исляма.“

Има обаче една подробност, която или ти убягва, или просто я игнорираш:

Виждаш ли, Златко – човек, изповядващ исляма се е научил да живее заедно с мен. И иска да живее заедно с мен. Не като господар, не като вечно правият – а като напълно равнопоставен другар и спътник.

Та, кой от немюсюлманите, все учени хора, посветени на исляма може да каже същото: че лице изповядващо исляма иска да живее заедно с него? Бъди конкретен в имена и факти.:)

Второ – аз изобщо не се притеснявам, че това изповядващо исляма лице, може да ми причини някаква вреда, камо ли да ме убие. Защо ли – ами защото е поискала да се интегрира и се е интегрирала.

Абсолютно всички западни общества обаче се притесняват да живеят заедно с мюсюлмани. Защо ли – ами защото интеграцията на мюсюлманите в немюсюлманско общество е рядкост.

Така, че не съм кучето пред месарницата, Златко. Но и месаря не съм. В такава ситуация съм нещо като ДВСК – мога да ти кажа кое месо е годно за ядене.: D

Ако, разбира се, това те интересува.

„„бай Панчо“ събирал децата покрай себе си и се опитвал да им свири нещичко на пианото. Да им обяснява величието на музиката и изкуството, така да речем. А едно от тях – по-окумуш така – по едно време се изправило, та му рекло, „да ти пикая на пианото, бай Панчо“. Па си хванало парцалките и отишло да си играе на улицата, както си му е редът за всяко уважаващо себе си провинциално хлапе.

Това последното го казвам като един вид „предсказание“ за начина, по който ще се развие присъствието ти тук, Ивайло. Не си нито първия, нито последния…“

Боя се, че ще те разочаровам: ако скоро се махна от тук, то би било защото най-накрая ще успееш да ме обидиш. Ето, на – с куче ме сравняваш. В същото време обаче сравняваш либерализма с величието на музиката и изкуството, а този сайт – с пианото на Панчо Владигеров.

Само че никакво величие няма в либерализма – защото неговият източник е невежеството: вж. собствените си думи – отказваш да приемеш, че ислямът е човеконенавистна религия. Не търсиш доводи, не опровергаваш – а просто отказваш. Твърдиш, че се уповаваш на историята – но не знаеш или не искаш да знаеш как е наложена в страните с милиардите мюсюлмани тази същата вяра, чиято човеконенавист отказваш да приемеш. Но постът на Благо е истинска перла на невежеството – нея ще изкоментирам по-долу.

Както и няма никаква красота в либералстващия паразитизъм върху традиционните християнски ценности.

Не сте, Златко – не сте величието на музиката и изкуството! Този сайт пък няма нищо общо с пианото на маестро Владигеров. Българската му рапсодия се казва „Вардар“, но според кой либерал Вардар е българска река?

E, има още два начина да престана да пиша в този сайт. Но не да се махна, а да бъда махнат. Първият е бан, а вторият – цензура върху коментарите ми.

- 04-12-2015|Златко

О, в никакъв случай не изключвам възможността по някое време да те прогоня оттук. Дори напротив. Общо взето, търпя тукашните разговори само до момента, в който придобия чувството, че те започват да се превръщат в монолози (тази позиция е запазена марка, поне тук на сайта).:) Така че не е зле и ти лека-полека да започнеш да се подготвяш вътрешно за един подобен развой.

Но нека да не изпреварваме хода на събитията.

- 04-12-2015|Златко

Забравих да спомена – историята с бай Панчо има и друг (далеч по-реалистичен) вариант, в зависимост от аудиторията, пред която се разказва. В тоя, другия, бай Панчо не дочаква хлапето да му каже „Да ти пикая на пианото, бай Панчо“, ами му посочва по някое време вратата и му казва простичко: „Хайде, моето момче, иди да си играеш на улицата. Не е за тебе това тук място“…

- 04-12-2015|Ц.

Златко писа:

Ще ми бъде интересно да чуя коментарите ти, когато текстът се появи тук на сайта. Не поради някаква друга причина, ами защото вярвам в искреността и силата на вярата ти, а не мога да си представя по какъв начин един толкова критичен текст би се възприел от истински вярващия човек (за тукашните пишман-християни не ща да споменавам; шума, носена от вятър ми се струват излиянията им)…

Ако коментирам, бих коментирал като професионалист, и после като вярващ…

- 04-12-2015|Златко

Човек се замисля така над една или друга дума, та и аз…

Викам, да те питам, Ивайло – ама ако може малко по-накратичко да ми отговориш – понеже жена ти, така както я описваш, е един вид гениално изключение сред морето от тъпи мюсюлмани, които по-скоро главата си ще дадат, но не и вярата (да ги наречем, викам, мюсюлмански „Хаджи Йововци“)… Та, понеже жена ти е такова грамадно изключение, да те питам какво мислиш по въпроса: тя ли е гениалната мислителка, дето е успяла, едно на милиард, да прозре предимствата на интеграцията, или може би ти си гениалният възпитател, дето е успял да избие от главата ѝ всите дивотии, с които ти се е изтресла откъм нейния си там мрак безпросветен?

Как мислиш, Ивайло, кой от двата варианта е в сила?

- 04-12-2015|Ивайло Иванов

Нито първият, нито вторият вариант, Златко.

Просто ме обича.

И аз – нея.

Либералите знаят ли какво е това?

- 04-12-2015|Ивайло Иванов

Благодаря на Ц. за включването! Точно и навреме.

Християнството не е религия на един народ – то е спасение за всеки.

Колкото до това, че либерализмът паразитира върху традиционните християнски ценности – свободата ценност ли е? Да, но Христос е проповядвал в едно робовладелско общество. Което впоследствие християнството е победило. Равенството ценност ли е? Но къде по времето на Христос е имало равенство? Нямало е изобщо такъв термин. Нямало е равенство – ни пред законите, ни пред съда, ни пред боговете. Той, Спасителят носи това равенство – пред Бога и помежду си.

И… Благо, опитвал ли си се да намериш либерално движение в нехристиянска държава с липсващо или незначително християнско малцинство? Къде е либерализмът в… една Индия, например? Една Корея – южна, разбира се? В един Пакистан? В Турция къде е?

Някога питал ли си се какво би се случило на някого, ако започне да разпространява либерални идеи в Саудитска арабия?

И как си отговаряш?

- 04-12-2015|Златко

Ивайло Иванов писа:

Нито първият, нито вторият вариант, Златко.

Просто ме обича.

И аз – нея.

Либералите знаят ли какво е това?

Хубав отговор, човешки, Ивайло. Щото човек като чете останалите ти коментари, като нищо може и да остане с впечатление, че човечността много-много не присъства в живота ти.

Впрочем, както и да е. Имай си едно на ум оттук нататък и не бързай да хвърляш много-много къчове. От това нищо добро няма да последва…

- 04-12-2015|Златко

А инак, умната с опитите за „теоретизиране“, Ивайло, че за такива неща се иска образование. Първо, в наше време либерални движения има вече навсякъде по света, второ, връзката между идеите на християнството и онези на либерализма е долу-горе същата като онази между непорочното зачатие и родилния дом и, трето, ти май-май ту нападаш либерализма, ту пък го намираш за нещо ценно – както например в тоя последен коментар, в който излиза, че липсата на (широко разпространени) либерални идеи има директна връзка с липсата на най-обикновено обществено развитие…

- 04-12-2015|Златко

Ето тук и един текст, в който се разглежда историческия преход (и прелом), който християнството е трябвало да измине (а всъщност да приеме, защото властовите му претенции комай хич не са били съвместими с принципите на демокрацията – и това не в някакви праисторически времена, ами долу-горе преди едно столетие), докато стане съвместимо с либерално-демократичните ценности. Както всеки може да види, авторът е силно убеден, че няма принципно различни положения при исляма и че едно много подобно политико-идеологическо развитие може и трябва да се очаква и от него…

Как се създават мюсюлмански демокрации?

- 05-12-2015|Ивайло Иванов

Златко писа:

Хубав отговор, човешки, Ивайло.

Малко обаче се съмнявам дали наистина си го разбрал.

Защото става дума за взаимност. Както за отношенията в семейството, така и за тези в гражданското общество.

Златко писа:

А инак, умната с опитите за „теоретизиране“, Ивайло, че за такива неща се иска образование.

А-а-а-а-а…

И ти, Златко, си убеден, че насреща си имаш необразован човек?: D

Ами ако ни в клин, ни в ръкав, събеседникът ти вземе да се окаже с две висши образования? Или владеещ пет езика? Или даже писател, е не точно като теб – но с бая награди и издадени в няколко страни творби? Или… всичко това – накуп? Замислял ли си се над такива неща?

- 05-12-2015|Благо

Обръщам се към Ц.

Уважавам религиозните Ви чувства и, повярвайте ми, не искам да ги обидя. Просто според моето дълбоко убеждение религията е, извинете за израза, насилие над вярата, водещо до нейното закостеняване. Ако успея да „побера“ вярата си в една религиозна доктрина, значи не вярвам истински. Освен това религията поражда една арогантност, често преминаваща във фанатизъм. Това се вижда и в някои от цитираните от Вас стихове, но за мен лично, само като един пример, са особено неприемливи едни други стихове малко по нататък в същото евангелие.

„14. Ако пък някой не ви приеме и не послуша думите ви, като излизате от къщата или от оня град, отърсете праха от нозете си.

15. Истина ви казвам: по-леко ще бъде на земята Содомска и Гоморска в съдния ден, отколкото на оня град.“

И последно, както казва Унамуно, вяра без съмнение е мъртва вяра.

На Ивайло не считам за нужно въобще да отговарям.

- 05-12-2015|Златко

Всеки път, когато някой започне да ми изрежда колко висши образования има, вече знам с какъв човек си имам работа, Ивайло. По-комплексирана и по-ясна реакция по темата „знание“ няма. Няма и по-ясен признак за прикрити страхове и несигурности. Не че тук няма мнозина други като тебе, просто ти прекалено упорито отказваш да си научиш мястото. Е хубаво, както искаш…

- 05-12-2015|Ивайло Иванов

Да, ето сега вече си отивам от този сайт, Златко!

Щом твърдиш, някой нещо не разбирал, защото за него искало образование. Но пък си убеден, че ако той те обори с факта, че го има – значи бил комплексиран, несигурен пр.

В македонските вицове е казано по-кратко: или ке ми дадеш, или ке те е.ем!

Това ли са ви истинските, хм… ценности?

И в същото време – убеден си че знаеш на кого къде му било мястото?

Не, Златко – не знаеш.

За това се иска образование.

Затова не знаеш къде е мястото ми. А аз със сигурност знам, че то не е тук. Тук ми вони на лицемерие.

И за сбогом – висшето образование на съпругата ми е именно психология. Но поглеждайки няколко материална в този сайт, коментарът ѝ беше леко встрани от професията ѝ – и гласеше: „Тези хора не са с всичкия си!“

- 05-12-2015|Златко

Дребно наблюденийце за следящата публика: вече много пъти, когато някой напуска демонстративно сайта, той или тя прави всичко възможно да ми покаже, че по този начин ме „наказва“. Казват, че точно това била мотивацията, която се намирала зад немалък брой от самоубийствата, особено сред млади хора..

За депутатския имунитет текат глупости от всички медии.

Причината: непознаване на закона

Автор(и): Иван Бакалов

Удивително е, че покрай пиянските скандали с Волен Сидеров започна кампания да се премахне депутатският имунитет, без някой да обясни какво представлява той.

Това стана тема на телевизионни предавания, а в медиите валят предложения едно от друго по-глупави – депутатите да имат имунитет само като са на работа (обявено от Димитър Цонев в БНТ предложение на зрители).

В интернет върви една наивна петиция да се снеме имунитетът на Сидеров. А това може да направи прокуратурата, ако има престъпление, не става с петиции…

На екран за пореден път изплува и бившия депутат Минчо Христов, който пак изреди невежите си предложения, как депутатите са за затвора с това, което гласуват.

Минчохристовци са непоправими, но няма оправдание за журналисти в медиите, че не познават и не разбират законите.

Депутатският имунитет е измислен (не само у нас – виж по-долу) да пази избрания от народа негов представител, зад който седят примерно 20 хил. гласа (ако е мажоритарно). Или 200 хил. гласа, или 1 млн. гласа (пропорционално).

И този имунитет се опитва да го пази от някой вътрешен министър, който е назначен и може да си арестува всеки избран народен представител с измислени обвинения.

Имунитетът пази и от някой корумпиран прокурор, или от две продажни ченгета, които могат да скалъпят каквото си искат обвинение (не става дума за Волен, а по принцип). И после да тикнат някой депутат в затвора, да седи там дни наред или месец, докато съдът определи, че нямат основания обвиненията.

И с авторитета на този човек е свършено (пак не става дума за Волен, а по принцип). Този номер може да го спретнат неколкократно на всеки избран от народа. И като прибавиш помията на платените медии, възможностите са напълно ясни.

Ама иначе много хубаво звучи всеки да е равен пред закона и как така тия ще имат привилегии. Това е

примитивен популизъм на минчохристовци

и отбор глупаци, които се бият в гърдите да се махне депутатския имунитет. А на практика такъв няма, ако става дума за извършено престъпление. Да, няма.

Повечето гласовити по темата дори не знаят в какво се състои т. нар. депутатски имунитет по конституция.

Ето го Чл. 69. – „Народните представители не носят наказателна отговорност за изказаните от тях мнения и за гласуванията си в Народното събрание.“

Това иска да отмени Минчо Христов. За него в Народното събрание се вършат престъпления, депутатите трябва да бъдат съдени за това, което гласуват.

Да, ама… Нека си представим, например сегашното мнозинство гласува да се вземе нов външен дълг. И страната затъва в дълг, в момента той вече е 30% от Брутния вътрешен продукт, до края на мандата на правителството ще стане 50%, трудно възвръщаем. И идва следващ парламент, палачинката се обръща, избират и нов главен прокурор, който отправя законно обвинение към 100 народни представители за това, което са гласували. Може да е за всичко, не само за външен дълг. Обвинява 3 или 5 депутати за това, което са приказвали за съдебната власт, примерно. Кой как ще гласува при такова положение в едно Народно събрание? Кой депутат ще се осмели да изказва мнение? Какви закони и решения ще приемат, като за всяко нещо утре ще могат да ги осъдят? Как ще защитават интересите на избирателите си пред изпълнителната власт, като могат да ги обвинят във всеки момент за казаното за някой кмет, община, министър?

Няма страна в Европа, в която народни представители да носят отговорност за изказаното от тях или за гласуването им.

Изказано не само в парламента, ами и в някой сутрешен блок на телевизия. Нека се замислят върху това онези, които правят предложения депутатите да имат имунитет само докато са на работа. Когато изказва мнение в тв студио в 19 вечерта депутатът на работа ли е?

Ето го и имунитетът при извършване на престъпление. Няма такъв имунитет.

Той е само процедурен.

Чл. 70. От конституцията – „Народните представители не могат да бъдат задържани и срещу тях не може да бъде възбуждано наказателно преследване ОСВЕН за престъпления от общ характер…“

Тоест – могат да бъдат арестувани или да са обект на наказателно производство, ако откраднат 100 лева, 10 000 лева, велосипед, кола, изнасилят или пребият някого и т. н. ВСЯКО престъпление, което е нарушение на Наказателния кодекс, а не е по частна тъжба, е престъпление от общ характер.

Не е ли ясно?

Но има нещо важно – ако има такова престъпление, според конституцията арестът и наказателното производство срещу депутат се разрешават с гласуване в Народното събрание, а когато то не заседава – от председателя на Народното събрание. Досега при всяко искане за снемане на имунитет, депутатите сами са се отказвали от него.

Какъв е тогава проблемът? За какво е целият шум?

Това, че някой прокурор е прекратил преписка срещу депутат, извършил престъпление от общ характер, не е по вина на конституцията. Така му е наредил вероятно началникът му, а не законът.

Още повече, че в конституцията има още нещо важно:

„Разрешение за задържане не се иска при заварено тежко престъпление…“

Тежко престъпление е това, за което се предвиждат повече от 5 години затвор по НК. Това са кражби в голям размер, изнасилване, побой с тежка телесна повреда и др. В такъв случай депутат може да бъде арестуван и без разрешение на Народното събрание, но то трябва да бъде уведомено.

И сега, понеже много хора се дразнят от Волен Сидеров и го искат в затвора, трябва ли да се променят конституцията и НК, за да вкарват депутати в затвора, защото са се напили?

Това, че Волен бил пиян и щипал продавачка още не е тежко престъпление. Не е дори леко. По НК за лека телесна повреда се предвиждат до 6 месеца затвор или пробация и глоба до 300 лева. Ако се докаже, че е нанесена такава лека телесна повреда.

Още не сме халифат и мракобесна ислямска държава, за да вкарваме в затвор за пиянство.

Това ли искат уважаеми журналисти в медиите, общественици и някои свободно коментиращи глупаци?

И още нещо.

Как е в Европа?

Екип юристи е разгледал конституциите и законодателството на страните членки на ЕС и е излязъл със следното заключение:

Във всички държави е познат институтът на парламентарния имунитет. В преобладаващата част от държавите в съдържанието на имунитета се включват:

Наказателната неотговорност – забрана за търсене на гражданска и наказателна отговорност по отношение на членовете на Парламента за техни действия (мнения, изказвания и гласувания) при изпълнение на служебните им задължения, независимо дали те са направени в или извън Парламента – т. е. повечето държави възприемат функционалния критерий относно действието на имунитета по време и място.

Наказателната неотговорност не изключва налагането на дисциплинарни наказания. Имунитетът действа по време на целия мандат, както и след изтичането му за действия на депутатите извършени по време на мандата им. (виж тук)

България по нищо не се различава от страните в ЕС. А дори от някои страни и от евродепутатите, нашите депутати са по-незащитени.

Затова – аман от демагогия, предизборни дъвки и популизъм.

Иван Бакалов е български журналист, издател и редактор на електронното издание e-vestnik.bg.

Коментари (9)

- 26-10-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Да си призная честно, просто не мога да реша какво точно е мнението ми по този казус. От една страна, ясно – опасна работа! Да се пипат доказано-необходими политически и демократични статуси като неприкосновеността на народните представители си е чиста проба игра с огъня. (А какво ще стане утре, когато нашенските хитреци започнат да майсторят компромати на политическите си противници, за да ги премахват от властта именно по този начин?)

От друга страна, когато нацията (и нейните представители) са на ниво стадо, тоест друго освен тоягата не функционира, как да се оправи човек с побеснелите нерези, които спешно се нуждаят от усмирителна риза, затвор, три пъти на ден бой, един пътя ядене, и прочие церове, познати от народните умотворения?

Ум не ми стига. Не знам, ей Богу!

ГЕРБ иска да отпадне имунитетът на депутатите

ГЕРБ започва консултации за нова промяна в конситтуцията, в която предлага да отпадне чл. 70, който урежда имунитета на депутатите за задържане при престъпления от общ характер.

DNEVNIK.BG

Tania Petrova Напротив! Според мен абсурдния казус СИдеров както и да се погледне е абсурден, отдавна извън контрол и многократно срам дори за хора от Атака, освен че е многократно подсъдим за хулиганство и насилие, без да се подобри, така че намесата на прокурора е адекватна и правилна в случая. Може много негативни неща да се кажат за Бг абсурди и абсурдни фигури в Бг политика, но няма друг подобен тип с такова ненормално и насилствено поведение. Аз лично познавам млади българи-патриоти, които от години подкрепят полит.платформа на АТака, но от години се срамуват от Сидеров и много от тях напускат Атака заради срама и поведението на „лидера“. Време е да се отнеме дипломатическия му имунитет, което също многократно е повдиган въпрос докато спорния продължава с издънки. Намесата на прокурор и правителство в случая по-скоро дава надежда на хората за подобрения в системата и силата на закона, която трябва да се прилага еднакво спрямо нарушителите, било то политици. Време е за промяна. Редно е да бъде наказан и осъден този клоун, който е срам за българите и България! Според мен.

Ivaylo Ditchev Депутатите трябва да имат имунитет само за политическата си дейност.

Zlatko Enev И аз не успявам да открия никакво възражение именно срещу тази позиция, но пък, от друга страна, не мога да надвия усещането за неудобство при мисълта „А защо тогава не го правят и хората по други места? В края на краищата, България не е нито най-дивото, нито най-културно-изостаналото място на тоя свят. Защо не го прави никой друг?“

Или може би просто ми липсва достатъчно информация?

Zlatko Enev Не че не бих изпитал ОГРОМНО облекчение при новината, че подивелият нерез най-после е поставен на мястото му…

Ivaylo Ditchev Ако трябва да сме сеирозни, тук трябва да говорим за забрана на тази партия. Иначе вярно е, че може да се злоупотреби с притискането на депутати. Но в момента виждаме обратното, депутат злоупотребява с имунитета си. Според мен можеха отдавна да го осъдят и по тези закони, но явно трябва някаква промяна.

Zlatko Enev Това е утвърдената практика в Германия (забрана на партии, които разпространяват ДОКАЗАНО антиконституционни политически идеи), но за подобна практика е необходима, първо, ЖЕЛЯЗНА правна система и второ (далеч по-важно) – достатъчно просветено общество, което да не подкрепя подобни партии в големи мащаби, което пък ги прави маргинални и лесни за законово изключване от активния политически живот. И тук възниква големия въпрос: а КАК точно се забранява една партия, колкото и несъвместима да е с всякакви демократични принципи и пр., ако тя е АКТИВНО поддържана от достатъчно голям контингент от населението? Естествено, че това е невъзможно, без да се предизвика потенциално непоправимо политическо разцепление в страната, което е ДАЛЕЧ по-опасно за демокрацията от съществуването на подобни партии…

Отговорът според мен е, че краткосрочни решения няма (боя се, че в страна и култура като България няма и дългосрочни, а САМО и единствено пределно дългосрочни, с исторически мащаби, решения). Да се очаква някаква скорошна, чудодейна промяна на българския политически и културен климат е повече от наивно, също както е наивно и да се очаква, че затварянето на Волен Сидеров ще промени по някакъв решаващ (или дори забележим) начин политическия живот в страната. Просто проявленията му няма да бъдат вече толкова животински (което само по себе си вече никак не е малко, съгласен съм)…

Zlatko Enev Самият аз не очаквам някаква реална европеизация на тази страна и общество преди средата на този век (и то САМО ако европейското влияние продължава да прониква в страната по сегашния задължителен и неприятен за повечето й жители начин, тоест под формата на налагани отвън промени). Възможно е дори и тази перспектива да се окаже прекалено краткосрочна…

Ivaylo Ditchev За партията. Тоя дебат го водим вече десет години. Някои казаха по-добре ги остави да си плямпат, ще омръзнат и ще загубят влияние. Наместо това стават все повече и все по-нагли. Френската правна система, не знам дали е желязна, бързо осъжда поведения и изказвания и постепено принуди националния фронт от неофашистката версия на бащата да метаморфозира в националпопулистката на дъщерята. Дали ня не е по-опасна – въпрос. Но ако либералната демокрация не започне да взима мерки ще дойдат един по-решителни хора и ще го направят, така става обикновено. Същия въпрос стои при вас с ПЕГИДА и бесилките.

Ivaylo Ditchev Страната вече не е автономна единица, завси накъде ще я повлекат отвън. Хаоса в ЕС сега поражда турболенции

Zlatko Enev Наистина ли мислиш, че има качествена разлика между бащата и дъщерята, Ивайло? Признавам, че не познавам Франция достатъчно добре, защото не владея езика, но представите тук са долу-горе от вида „хвани единия, та блъсни другата“. Според мен скорошната политическа победа на тази партия е повече от вероятна, както и един общоевропейски завой надясно, който може би ще продължи около едно десетилетие. Чак когато хората преживеят на гърба си неговите последствия, може и да се очаква завръщане към нормалния, либерален следвоенен консенсус…

Ivaylo Ditchev Да. По-голяма отколкото между Сидеров и Валери Симеонов.

Zlatko Enev Не може да има „вземане на мерки“ от страна на „либералната демокрация“ там, където хората са подивели от страхове и ужаси пред всеобщото отваряне на света. Промяната, която преживяваме, е според мен цивилизационно-технологическа. Технологиите променят животите ни прекалено бързо и повечето хора са просто неспособни на такива темпове. Оттук и завоят към консерватизъм и всевъзможни апокалиптични визии, подобно на средновековието. Моята собствена надежда е, че следващите поколения може би ще се окажат малко по-подготвени за такива промени, поради факта, че са родени с технологиите, които за повечето от нас си остават напълно недостъпни…

Zlatko Enev Така че, без особена паника, трябва да се подготвяме за сравнително мрачни десетина години напред. И това – като минимум…

Ivaylo Ditchev Орбан-изацията на източна Европа показва какво искат хората.

Ivaylo Ditchev Има усещане за неуправляемост, което ражда този ужас. Техниката помага в смисъл на това, че позволява подкопаването на всякакви закони, правила и традиции. За това смятам, че е добре да има някакво връщане на политическа воля. И по-добре добронамерена воля, отколкото злонамерена

Zlatko Enev Но има и множество поводи за оптимизъм, които идват основно от бившия „Трети свят“. Докато ние се борим като луди за запазване на статуса на „бели хора“ (който не ни подхожда ни най-малко, без да говоря за цялата му принципна дивотия), ония там работят, защото няма какво да губят. Африка се развива с луди темпове, да не говорим за Далечния Изток. В края на краищата бъдещето може би принадлежи на „хората без минало“ (пардон за силно спорния израз)…

Zlatko Enev Да, съгласен съм напълно с последната ти забележка. Сред нашето поколение е прекалено силно насадено усещането за „право на сигурност“, което си е смъртоносна илюзия, откъдето и да го погледне човек. Самият аз сменям вече на три пъти целия си начин на живот и печелене на живот. Колегите ми от едно време, които живеят с класически представи за „реномирани“ и „лишени от реноме“ професии, се ужасяват, когато им кажа, че работя като „камериерка“ и ме питат защо не се връщам в България, та да стана университетски преподавател. Напразно се опитвам да им обясня, че за мен свободата, която притежавам, не може да се постигне по други начини…

Ivaylo Ditchev Аз не съм от белите хора – цял живот, и по соц време, и през прехода съм откъм ония вън, които гледат през витрината и искат да влязат. „Аз“ значи нашата част на света.

Zlatko Enev Вярвам ти…

Zlatko Enev Между другото, за статуса на „бели хора“ според мен в момента се води най-отчаяната „цивилизационна битка“ на всички обществени нива в България. Току-що се връщам от София, където не успях да срещна жив човек, който да не протестира срещу „нахлуването на варварите в Европа“ (а с шофьорите на таксита си бяхме вече и на крачка от бой, поне по мнението на жена ми и сина ми, обикновено притихнали на задната седалка). И всичко това – поради ужасяващия подсъзнателен страх, че може би за „Европа“ между „нас“ и „ония там“ разлика всъщност няма…

Ivaylo Ditchev Точно така! Скоро се опитах да изпиша това: понеже си несигурен в собствената си идентичност и границите с другите инвестираш омраза, за да се отграничиш.

Харесвам · Отговор · 8 мин.

Ivan Bakalov Практически няма имунитет за общи престъпления. Само процедура по задържане е предвидена – с разрешение на парламента или неговия председател. Така е навсякъде в ЕС.

Това е долен популизъм да променят конституцията, че Волен бил пиян.

И освен това не се вижда никакво престъпления, може да отнесе най-много глоба за дребно хулиганство, какъв затвор?

Защото влязъл в магазин и ощипал продавачка? Ако въобще се докаже.

Или защото влязъл в НАТФИЗ и не иска да излезе. За това няма затвор в НК. За лека телесна повреда глобата е до 300 лева и евентуално условна присъда до 6 мес.

Zlatko Enev Благодаря, Иване. Така си и мислех – че законовото положение и сега е достатъчно, просто липсва воля и решителност (или има прекалено голям страх пред влиянието на партията на Волен сред населението)…

Ivan Bakalov Ако някой прокурор не повдига обвинение или прекрати преписка, това е защото така са му казали, а не защото има имунитет. Тук съм го описал по-подробно, какво е престъпление, какво е имунитет. Как е в ЕС -

За депутатския имунитет текат глупости от всички медии. Не знаят закона

E-VESTNIK.BG

Ivan Bakalov Депутатите имат пълен имунитет за политическата си дейност, за изказванията си и за гласуванията в парламента не носят отговорност. Така е навсякъде в ЕС. Тук един тиквеник Минчо Христов иска да им махне имунитета за гласуване, щото вършели престъпления.

Zlatko Enev Е, това са крайности. Общо взето, мисля, че на повечето образовани хора е ясно, че има разлика между политическа дейност и дребно хулиганство. Откровено казано, не очаквам да се случи нищо особено. Няма да променят законодателството, а Волен ще притихне за известно време, докато утихне бурята. А след това – пак същото. Нормалната българска картинка…

Ivan Bakalov За тежки престъпления депутат може да бъде арестуван и без разрешение на парламента, само го уводемяват. Тежки са престъпления, за които по НК се искат 5 години затвор и нагоре.

Zlatko Enev Да бъда ли достатъчно циничен и да ти призная, че всичко това ме вълнува долу-горе колкото ланшния сняг? Моят живот не се влияе от хора като Волен Сидеров – това и за добро, и за зло (понеже реална връзка с България нямам, но и част от Германия не съм, тоест съм чиста проба прашинка в космоса)…

- 26-10-2015|Mumun Tahir

Привет! Тази вечер не ми се пише, защото се занимавам с едно писание, което утре трябва да го предам на едно издание. Вземам отношение по въпроса за имунитета. Бакалов очевидно не прави разлика между ИМУНИТЕТ И ИНДЕМИТЕТ. Имунитет – наказателна неприкосновеност. Имунитетът има 2 основни компонента:

1.Забрана за задържане, освен в случай на заварено тежко престъпление;

2.Забрана за възбуждане на наказателно преследване. Тук има разлики. Някои държави въвеждат т.нар. абсолютен имунитет, т.е. депутатът не може да се преследва за никакви престъпления.

Функционален имунитет – само във връзка с осъществяване на дейността на депутат. В ФРГ Бундестагът дава предварително разрешение да бъде стартирано разследване срещу депутат.

V. Индемитет – наказателна неотговорност. Има две разбирания – неотговорност за изказвания, действия и гласувания по време на депутатския мандат; някои руски автори разбират под индемитет депутатското възнаграждение. Индемитета за разлика от имунитета важи до живот. В повечето държави индемитета е само функционален. В България индемитета е абсолютен.

- 28-10-2015|Асен Кънев

Имунитетът е механизъм за противодействие на злоупотреба с изпълнителна власт, има своята роля и е опасно да се премахва.

Проблемът не е в депутатския имунитет, а в злоупотребата с него. Винаги има риск слабохарактерни хора да се заблудят, че могат да постъпват безнаказано. Тази заблуда може лесно да се избегне.

Директното решение е престъпленията, извършени по време на действие на имунитет, да се наказват значително по-строго, поради очевидната обществена опасност.

За тази цел не е нужно конституционна промяна, достатъчна е промяна в наказателния кодекс.

- 28-10-2015|Чингиз Кан

Демокрацията в жълтата поднебесна империя налагах с вдигане на налозите Аз. /Това е незабравеният и от вашите модерни ковчезници „златен пръст от първи род“/, далечни мои братовчеди. Използвал съм го винаги, когато демосът се размрънка за нещо /сега се казва дебатира/ с вълшебно въздействащото обяснение, че всяко управление санкционирано от Демоса е велико постижение на груповото удоволствие, с което всъщност признавах /признавам го сега и пред вас/, че култивирах усърдно оная неизбежна демо-корупция, без която и „модерната“ ви демокрация ще се оказаже неизбежно безпомощна. Как ли, питам се, биха понесли откровеността на тази азбучна мъдрост избраните от вас денгократи, скъпи мои демобратовчеди?

Отсъствах дълго от дома, тъй като гостувах на една не-гелна демокрация, позиционирана отвъд Хоризонта на Събитията. Ох, „и там е същото“, както стъписано признава в уморения си пътепис вашият /из/умен Алеко.

Поздрави от Гела!

Ваш Чингиз Кан

- 01-11-2015|Д-р Георги Карев, д.м.н.

Абсолютно и безусловно се присъединявам към всичко, написано в становището на Иван Бакалов. Вдига се изкуствена гюрултия (шумотевица, крясъци) около нещо абсолютно ясно на всеки що-годе грамотен човек. Никаква нужда няма от промяна на Конституцията, там всичко е от ясно по-ясно. Просто трябва органите на реда да придобият куража да хващат за яките гамените като Чуколов и Сидеров и да ги наблъскват в полицейските коли, а пък законодателите не трябва да се вслушват в идиотизмите на Минчо Христов, които лесно могат да ни върнат в комунистическото мракобесие – депутатите, особено бившите, да бъдат преследвани за това, което са говорили от трибуната на Събранието и за начина, по който са гласували. Толкоз!

- 01-11-2015|Владимир Стойчев

Чл. 70 от Конституцията постановява, а г-н Бакалов се опитва да ни внуши, че депутатите не могат да бъдат задържани и срещу тях не може да бъде възбуждано наказателно преследване за престъпления от частен характер. Тоест, в качеството му на частно лице депутатът може да ги върши всякакви, без да бъде наказателно преследван. Това е недопустима привилегия. Срещу депутата трябва да може да бъде възбуждано наказателно преследване както за престъпления от общ, така и от частен характер. Единствено той не бива да бъде задържан за престъпления от частен характер, защото това противоречи на неговия функционален имунитет, демек ако е в ареста за „леко“ (от частен характер) престъпление, това го лишава от възможността да изпълнява служебните си ангажименти. И не само това. Извън постановената от съда присъда (ако бъде осъден за престъпление от частен характер), Правилникът на НС трябва да предвижда (примерно) този депутат в продължение на 6 месеца да получава не депутатска, а средната за страната заплата. При повторна присъда в рамките на мандата такъв депутат трябва да бъде отстраняван от парламента. А хора с повече от една присъда принципно да не могат да се кандидатират за депутати.

- 01-11-2015|Златко

Странна интерпретация на закона (и тукашния текст), господин Стойчев. Според мен законът (И Бакалов) казват точно обратното: че депутатите МОГАТ да бъдат задържани за престъпления от общ характер, срещу това имунитет НЯМА. Изстъпленията на Волен Сидеров стават възможни не поради липса на законова база, а поради липса на политическа воля. Страхът пред „Атака“ и нейните (съвсем немалко) привърженици е най-вероятното обяснение за случващото се…

- 01-11-2015|Владимир Стойчев

Патосът ми е за престъпленията от частен характер, за които според чл. 70 от Конституцията срещу депутата не може да се възбужда наказателно преследване.

- 02-11-2015|Black Wolf

О, колко услужливо мнение на така услужливия г-н Бакалов… Чак ме трогна! Ще попитате на кого услужва г-н Бакалов? Ами вижте кой ще гласува против премахването на имунитета и ще разберете на кого. Една от най-големите беди на българската журналистика е нейната зависимост и подкупност. Изстъпленията на Сидеров са възможни именно поради липса на законова база. Защото за да отговаря един депутат пред закона е нужно да му се снеме имунитета, което може да отнеме седмици (а вероятно и месеци при добро желание). А да бъде задържан на място НЕ може. Не мисля, че има страх от „Атака“, а и привържениците ѝ вече отдавна не са много, при това все повече намаляват.

Бежанци и отговорности в централна Европа

Автор(и): Михаел Жантовски

Преди петнайсет години чешкият държавник и драматург Вацлав Хавел писа, че някои чешки политици „признават два вида насилие, геноцид, терор и мафии: единият е по-добър, другият по-лош. По-добрият е пан-славянски, по-лошият ислямски.“ Реакцията срещу сегашната вълна от предимно неевропейски бежанци и мигранти подсказва, че това виждане – основаващо се на страха от непознатото – е все така широко разпространено в Централна Европа днес.

Омразата, откровеният расизъм и едва прикритият копнеж за бежански лагери, оградени с бодлива тел, които изплуваха на повърхността, са, между другото, резултат от дългогодишната толерантност към нетолерантността в Централна Европа. Тази нетолерантност не е сляпа; тя е насочена към хората от други раси, вероизповедания или с други убеждения, които олицетворяват в най-добрия случай някаква абстрактна категория, или, в най-лошия, заплаха.

Тази нетолерантност се подхранва от невежеството. Липсата на преки взаимоотношения с хора от различна култура, раса или религия дава простор за предразсъдъци, митове и зловещи слухове, на които апокалиптичните материали в таблоидните медии придават още по-голяма сила.

Но невежеството не е оправдание. Ние имаме отговорност, продиктувана от традицията, да осигурим поне неотложна помощ, закрила, храна и подслон за бежанците днес. Задължението да помагаш на ближните, наблизо или далеч, е в основата на всяка от трите монотеистични религии; тя е сърцевината на нашата култура; тя е част от нашата идентичност.

Голямо е изкушението с това да приключим всякакви дискусии и да отправим пламенен апел към гражданите да помагат на бежанците. Но в цялата тази история има и още нещо, и Хавел – за когото отговорността означаваше много повече от разгорещена реторика – ще ни помогне да разберем защо.

Правителствата и институциите на Европейския съюз днес трябва да си зададат въпроса не само дали изпълняват отговорността си да осигурят неотложна помощ на бежанците. Те трябва да си зададат въпроса дали са направили достатъчно, за да предотвратят създалата се ситуация, например като се намесят, за да бъде ограничен конфликтът в Сирия. Те трябва също да се замислят дали са изпълнили отговорността си да защитят външните граници на ЕС от масовата миграция, която разми различията между тези, които бягат, за да спасят живота си, и онези, които търсят по-добри икономически възможности.

Европейският съюз трябва също да намери компромис между членовете си, които не са на едно мнение дали отговорността на съюза предполага постоянно жителство или гражданство за някои или за всички бежанци. И по този въпрос някои западноевропейски страни имат много по-позитивно становище от мнозинството в Централна Европа. Но да го припишем на незрелостта на централноевропейските демокрации би било твърде лесно.

Проучвания на общественото мнение сочат, че повечето от жителите на Централна Европа не са враждебно настроени към мигрантите по принцип. През последните няколко десетилетия голям брой имигранти навлязоха в този регион и, с малки изключения, не се сблъскаха с расизъм или дискриминация. Бързо развиващите се икономики и стопяващото се население в региона имат не по-малка нужда от млада, евтина работна ръка, отколкото Германия.

Въпреки това перспективата за приток на голям брой имигранти от Близкия Изток и Африка на юг от екватора не буди възторг в Централна Европа; централноевропейските държави впрочем настояват да могат да избират не само колко бежанци ще приемат, но и кои точно. Това искане стана повод за обвинения в „дискриминация“ и „липса на солидарност“. На страните от Централна Европа бе казано, че трябва да поемат своя дял от отговорността за пристигащите бежанци, ако не доброволно, то в резултат на дипломатическо извиване на ръце или по нареждане отгоре. Като че ли сблъсъкът между тесногръдия шовинизъм и широко скроения хуманизъм заглуши здравия разум.

За да внесем повече яснота в дискусията, би било добре да си припомним позицията на Хавел по тази тема. Инстинктивната му реакция би била да помогне, което е намерило израз в убеждението му, че да приемеш някого, който „бяга от война, бедност или страдание“ е „въпрос на фундаментална, универсална човешка солидарност“.

Но това не означава, че Хавел би бил готов с отворени обятия да приеме всички, които искат да се заселят в Европа. Някои от причините за това са практически – едва ли бихме могли да „вместим“ в Европа всички онези, които са недоволни от режимите в собствените си страни.

Друга причина обаче се корени в принципа за отговорността. „Не мисля, че би било излишно да напомним – може би деликатно – на хората в тоталитарните държави, че биха могли да предприемат нещо срещу тоталитаризма в собствените си страни, вместо просто да бягат от него – заявява през 1986 г. Хавел, по онова време най-изтъкнатият антикомунистически дисидент в Чехословакия. – След като настоявам хората на Запад да не мислят единствено за собствените си интереси и да постъпват така, както всички трябва да постъпваме – с други думи сякаш сме непосредствено отговорни за съдбата на цялото общество, – то не виждам причина да не изисквам същото от хората, които живеят в тоталитарни държави.“

Хавел признава, че това изискване (което може да бъде приложено и към хора, бягащи от други режими) е „сурово“; три десетилетия по-късно обаче то е все така валидно. Лесно е да се каже и по-трудно да се направи, но проблемите на дадена страна или регион – независимо дали са икономически или политически, – могат да бъдат решени единствено на място.

Когато става въпрос за Централна Европа, има и друг фактор, който работи срещу готовността да се приемат бежанци: регионът не носи бремето на имперската вина. За Хавел чувството у бившите европейски колониални сили, че трябва да изкупуват вината си за някогашното подтисничество, води до „интелектуална безизходица“. Както той казва, „ще си помогнем най-добре един на друг ако изоставим преструвките и, оставайки верни на себе си, просто се уважаваме и зачитаме такива, каквито сме.“

Мислейки за бъдещето на Европа, Хавел често разсъждава за необходимостта от етос, който да бъде двигател за интеграция. Сегашната бежанска криза може да се превърне в семето, от което ще поникне и изкласи такъв европейски етос. Но Хавел надали би се съгласил, че то може да бъде посято и още по-малко да пусне корени по нареждане.

Преведе от английски: Юлия Гешакова

Михаел Жантовски е чешки дипломат, политик, автор, журналист и преводач. Близък приятел и съратник на Вацлав Хавел, той е сред основателите на Гражданския форум по време на Кадифената революция в Чехословакия през 1989 г. След избирането на Хавел за президент Жантовски става негов говорител, прес-секретар и съветник. До неотдавна Жантовски е посланик на Чешката република във Великобритания, сега оглавява библиотеката, носеща името на покойния президент в Прага. Автор на изчерпателна и нетрадиционна биография на Хавел, публикувана в края на миналата година.

Коментари (4)

- 27-10-2015|Златко

Кратък фейсбук-разговор…

Zlatko Anguelov Интуицията ми е, че този геополитически катаклизъм ще се реши (или няма да се реши) от политиците и населението, което оказва или не оказва натиск над тях. Политолози, специалисти в различни области, хуманитаристи и цялата неформална група от самопровъзгласили се социолози, социопсихолози, психолози, познавачи на народите, дори теолози се насилват да пишат просветителски материали и на всекиго му се струва, че е стигнал до някаква истина. Аз спрях да ги чета и да се вълнувам от високообразованите мнения, защото те са само аналитични. В този смисъл те са винаги СЛЕД събитията. А събитията се развиват пред очите ми и аз ги знам, понякога дори по-добре от някои пишещи. Ето защо са ми скучни. На мен са ми интересни визионерски, прескриптивни, проникновени текстове, които дават идеи за онова, което още не се е случило. Такива за бежанската криза до този момент няма. Ако не се смята, разбира се, романа на Уелбек „Капитулация“, който е наистина потресаващо интелигентна визия за бъдещето на Франция. Според един английски критик, романът „бележи един от онези изключителни моменти, когато политиката и изкуството се случват едновременно.“

Zlatko Enev Да разбирам ли това в смисъл, че за теб достоверното бъдеще на Европа е някакъв вид капитулация, адаш?

Zlatko Enev Защото, ако човек се замисли малко по-сериозно, то едва ли ще се намери някаква особена разлика между сегашните „визии“ за загубата на „европейскостта“ на Европа и „визиите“ отпреди стотина и по-малко години, свързани със страховете пред „завладяването на Европа от евреите“. А ето, Европа не само се е изхитрила да оцелее, ами дори и да престане да се страхува от „завладяване“, че и да приеме юдейската култура като част от основното си ядро. Не мислиш ли, че във всичко това има сериозни поводи за оптимизъм?

Zlatko Anguelov Нищо подобно: смятам, че достоверното бъдеще на Европа е просперитет на хората, толерантност към чуждите и все по-голямо засилване на антирелигиозния сантимент.

Zlatko Enev Е, ще трябва да се понапънем малко, за да го доживеем всичко това, но, по принцип, хубава визия, да…

Zlatko Anguelov За мен днешната Европа няма алтернатива като ценности и благоденствие на хората. Канада и САЩ могат да служат за пример в много отношения как Европа може да се справи с проблемите, които са й натрапени по геостратегически причини. Аз не смятам, че те са инхерентно нейни, още по-малко проблеми на ценностите й.

Zlatko Enev Отново – по принцип да. Но в Канада и Америка не съществува основната пречка пред този вид мироглед, а именно усещането, че „това тук си е мое открай време и всички, които идват днес, са навлеци“. Така че аналогиите най-вероятно са приложими само в някакъв доста абстрактен план. Реалността, мисля си, ще бъде още много дълго време реалност на сблъсък между „притежателско“ и „свободно“ мислене, колкото и приблизителни да са подобни определения…

Zlatko Enev Особено като се има пред вид безспорния факт, че в случая става дума за сравнително безмилостна конкуренция, тъй като новодошлите са по-правило далеч по-готови от „местните“ да приемат всевъзможни жертви в името на утвърждаването си на новото място, тоест те правят „спокойния и сигурен живот“ невъзможен. Емиграцията – това означава „запретвай ръкави и се готви за състезание!“ А как се обяснява тази простичка истина на едно застаряващо и – в огромната си част – вече не съвсем способно на реално състезание, население?

Zlatko Enev Погледни само колко неспособни са хората да се оправят с едно толкова просто нещо като този порно вирус, който се шири из Фейса от седмици насам. Как мислиш, дали емигрантските деца го имат същия този проблем?

- 06-11-2015|Black Wolf

Златко писа:

Но в Канада и Америка не съществува основната пречка пред този вид мироглед, а именно усещането, че „това тук си е мое открай време и всички, които идват днес, са навлеци“. Така че аналогиите най-вероятно са приложими само в някакъв доста абстрактен план.

Всъщност хората са еднакви навсякъде. Този „вид мироглед“ (според мен съвсем нормален, ненормалното е да го няма) е характерен за ок. 5,5 млн. души в САЩ и Канада. Тези, които сега наричат Native americans (в Канада се използва името First nations). Те гледат именно така на останалите, без значение от къде са дошли.;-)

Емиграцията – това означава „запретвай ръкави и се готви за състезание!“

Не съм много сигурен, че е така, поне за емигрантите от Близкия Изток и Африка. По-скоро социалната система на Германия и някои други по-богати страни скоро ще го разбере (казвам аз сизвестна доза злорадство).;-)

Очевидно емигрантите се насочват към богатите страни. Появиха се сведения, че отказват да остават в някакви според тях кофти региони, където ги настаняват (примерно провинциални места в Швеция). Дали тези хора са дошли да си изработят по-добрия живот бъдещето ще покаже.

нашенските цигани в Германия дали се опитват да си изработят по-добър живот или просто източват социалната система и се занимават с привичните си дейности?… Който е в Германия да каже…;-)

Според мен кърпежа, който бившия комсомолски секретар камрад Меркел направи с правителството ще бъде ден до пладне.

Германците едва ли са толкова тъпи, че да не разбират какво ги чака и едва ли промиването на мозъци и целенасоченото насаждане на чувство за вина толкова години след ВСВ ги е лишило напълно от чувство за самосъхранение. И смятам, че това скоро ще проличи в обществения живот и политическите събития в Германия.

Но е твърде вероятно, че тогава тълпите ще ни бъдат натресени на нас. Тогава ще цъфнем и вържем…

- 06-11-2015|Златко

Интересни коментари. Помагат ми да разбирам малко по-добре светогледа на сънародниците си. И ми отнемат по някоя и друга илюзия – примерно, че само моето поколение е радиационно заразено. Очевидно нещата се предават от родители на деца по кажи-речи генетичен път. Е, какво пък – всекиму своето. Като всяко друго място по света, България и нейните жители получават ТОЧНО онова, което си заслужават, каквото сами си направят. Тоя тук млад човек ми се вижда доста типичен в това отношение…

- 12-11-2015|Русчо

Типично противоречие в един приятен разговор. Златко изразява мирогледа на нашествениците а Black Wolf – на местните. Всъщност, постоянните преселения на хората правят тези категории относителни. Преселниците искат свободно да споделят достигнатите територии. Местните се противопоставят. След време преселниците стават местни и започват да се държат като такива. Имам чувството че в момента Златко е във фаза „преселник“ а Black Wolf -във фаза „местен. Но няма да е все така.

Coito, ergo sum

Автор(и): Златко Енев

(Из дневника на един ангел…)

Наблюдавам внимателно лицето ѝ, докато тя свършва. Опитвам се да го правя по ненатрапчив начин, повече с ъгълчетата на очите, макар че от това едва ли има нужда – нейните собствени, при все и широко отворени, в този миг не виждат нищо, разбира се. Точно това се крие зад фразата Eyes wide shut, ако досега не ви го е обяснявал никой. Така май е с всички – или поне с повечето – от тяхната половина на човечеството. При мен е друго. Аз не мога да си позволя такъв безумен миг на забрава. Трябва да го запазя, на всяка цена да го запечатам в цялата му пулсираща спазматичност. Това е важно. Бих казал, дори решаващо. Без архивирането, без щателното запазване – някъде из най-потайните ми чекмеджета – на колкото се може повече такива мигове, съществуването ми би се превърнало начаса в нещо напълно недоказуемо. По неизвестни за мен причини, моето собствено доказателство е не толкова старото, омръзнало до скомина cogito, колкото далеч по-старото, но невъзможно за омръзване coito. Хардуер. В него е единствената надежда.

Не че във всичко това има нещо особено оригинално. Напишете фразата в Гугъл и ще се убедите сами. Нищо ново под слънцето.

Впрочем, не го правете. Освен, разбира се, ако нямате нищо против на следващия ден да бъдете засипани от еротични реклами. Кажете ми какви реклами ви изпраща Гугъл – и аз ще ви кажа кои сте. Нищо скрито под слънцето.

Предишната – леко притеснителна жена, израснала в семейството на офицер – не издаваше нито звук, защото се боеше, че ще ни чуят съседите. Не успявам да забравя как настояваше да пускаме вентилатора в стаичката на малкото хотелче близо до плажа, макар и без да се преструва, че ѝ било горещо. Нито пък мога да си обясня защо в края на краищата всичко това ме вбеси дотам, че да сложа край. Някои неща си остават най-добре необяснени. На дъното на повечето истини ви дебне озъбената паст на Нищото.

И все пак имаше нещо героично, нещо много съветско, в решително стиснатите ѝ устни, в твърдата ѝ непреклонност да не издаде нито микрочастица от съкровената тайна на – инак немалката си – страст. Всички ние сме чеда на времената си – макар и всеки по свой начин.

Тази тук е друга. Самоуверено момиче. Достатъчно младо, за да може да си го позволи. Безсрамно. Естествено. Хищно. Силно. Хапе, драще и реве с пълни гърди. Да я слушаш е по-голямо удоволствие от самия акт. По-голямо удоволствие от всякаква музика. Нищо не може да бъде толкова автентично, колкото ревът не една жена в онези специални моменти – ако, разбира се, можете да бъдете сигурни, че тя не се опитва да ви го продаде. Но за опитното ухо между тези неща лежат бездни. Отново „разбира се“.

Любим се не особено често, защото и двамата сме научени да ценим редкостта на реалното, непринудено споделяне. Не знам как е при вас, но в собствения ми живот любовта – във всякакви други, освен чисто хомеопатични дози – се оказва свой собствен, най-ефективен разрушител. Опитайте се да я превърнете в нещо друго освен миг – и тя рано или късно се стоварва отгоре ви с цялата непоносима лекота на… Какво да ви обяснявам, сигурно го знаете и сами. Природата ни подмамва, като поставя пред носовете ни всевъзможни примамливи опиянители – но само до мига, в който свършим работата ѝ. Оттам нататък следват повече или по-малко болезнени моменти на отрезвяване.

Разбира се, има и хора с късмет, които успяват да направят от опиянението някакъв вид база за дългосрочно споразумение. Но, както изглежда, аз не съм от тях. Прекалено силна е потребността ми от изживяване на нови, непознати, опияняващи неща – или поне така съм свикнал да си представям себе си. Не познавам по-голям трепет от предвкусването на едно ново опознаване. Нито пък съм готов да пожертвам постоянното му очакване в името на нещото, наречено „сигурност“. Не че съм над всичко това, разбира се. То просто не ми е дадено – а пък времето, с което разполагам, е прекалено кратко, за да мога да си позволя да го губя във влачене из дебрите на самосъжалението. Такъв, както изглежда, е тозиживот. Следващият може и да се окаже по-различен. Когато му дойде времето, ще видим…

Ах, да – удоволствието. Забравих ли да го кажа? Удоволствието, както винаги, е пръв и най-лицемерен слуга на собственото его. Вечен Яго за един не по-малко вечен Отело, ако се съгласите да ми простите тази сравнително претенциозна формулировка. Изпуснете го само за миг от полезрението си – и то начаса се е изправило зад гърба ви, с грамаден нож в ръка – също като сянката, приближаваща се към дамата под душа от „Психо“. Това поне е собственото ми усещане. Разбирам, че цялата тази галиматия сигурно е предназначена само и единствено да ми даде усещане за контрол над онзи, другия вътре в мен, който всъщност взема решенията. Потайният. Сивият. Кардиналът. Заслушайте се по-внимателно в някое парче на Чарлз Мингус – или който и да е от джаз-гениите – и моментално ще разберете какво имам пред вид. Бавното осъзнаване на неизбежността, на скачеността, между удоволствието и болката, между опиянението и отрезвяването, е едно от основните достойнства на всяко будно човешко съществуване. Не ще и дума, една от основните суети на моето собствено е надеждата, че успявам да се държа повече или по-малко буден, дори и в леглото. Джазът просто е една от по-непосредствените форми на това осъзнаване.

Оттук и потребността ми да запечатвам. Без успокояващото присъствие на едно, по възможност необятно количество съхранени свидетелства, времето губи единствено познатото си измерение – посоката – а заедно с нея постепенно изчезва и пространството. Тези две неща са неразривно свързани едно с друго, не само защото го е казал еди кой си. Успеете ли да унищожите измеренията на времето си, пространството тозчас се свива и придобива единствената форма, която може да притежава без наличността на време – тоест пълна, абсолютна празнота.

* * *

À propos време… Изглежда започвам да остарявам. Почти щях да забравя, докато умувам така. Чака ме още доста работа. Приготвил съм отдавна големия пластмасов чувал. Доста отдавна, разбира се. Единственият проблем – след всички галиматии, философствания и прочие завъртулки – е как да се избавите от тялото. Това е единствената трудност, останалото са просто вид подробности.

Наблюдавам внимателно лицето ѝ, докато тя свършва…

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 29-10-2015|Златко

Ако на стената е окачена не реална пушка, а само картинка на пушка, тя най-вероятно няма да гръмне в никое от действията. Нека не забраняваме на изкуството да ни показва неща, които може би ни плашат или дори ужасяват. Истински опасни са единствено нещата, за които се мълчи…

- 29-10-2015|Златко

Фейс-букви…

Alexandrina Todorova И все пак, във вечния житейски двубой между добрия и лошия вълк побеждава вълкът, когото храним… изкуството сякаш се поувлече да храни лошия … мен лично това много ме уморява

Zlatko Enev Личното ми усещане е, че винаги е било така, просто в по-ранни времена е имало повече възможности (и желание) за стриктен контрол над лошия вълк. А инак той няма как да изчезне, нито пък да отслабне особено много – в края на краищата онова, което го храни, са долу-горе два милиона години на маймунско съществуване, запечатани в гените ни.

За мен показването му е единствения начин за обуздаване. Това е също като в приказката за вятъра, свещите и огъня… Гасне слабото, разпалва се силното. Всеки от нас избира единствено онова, което е в състояние да избере…

- 30-10-2015|Броди

Почне ли да преобладава чувството на познатост, то е сигурен белег за остаряване.Извод: тъпаците са вечно млади. На определена възраст вътрешният недоимък се редуцира до своята крайност– опиянение и всецяло отдаване на сензорността чак до инцидентни сексуални сбълсъци с подхвърляне на изтърканото клише вместо смокинов лист:“Любовта е неистов повик срещу смъртта“. На кое се вика любов и що означава то, е без значение, по-важно е движението. Та, по повод този текст се сетих за откровеното споделяне на Луис Бунюел в спомените му, написани от Жан Клод Кариер, че когато се освобождава на старини от плътските влечения, се почувствал разкрепостен, сякаш планина паднала от раменете му. А ето как поетът Петко Братинов третира същия въпрос:

ПРИПОМНЯНЕ

Отново за жената… Няма смисъл

да слушаш как

във въздуха изгряват

червените криле на Афродита.

Тя можеше да слезе

срещу тебе.

Но сигурно не те е забелязала.

И ти се престори,

че се отдаваш

на много по-съществени неща.

И ти се престори, че се отдаваш!…

Жената е една внезапна нощ.

Или нощта е истинска жена.

Но винаги

и в двете се потъва

с едно и също чувство за обреченост.

А другото е плът непроменима,

омръзвала на всекиго от нас.

Немската ПЕГИДА: И тоя път ще победим!

Автор(и): Дирк Пилц

Миналата седмица стана известен един факс на фракцията на партийния съюз DSU-AfD[275] от източногерманското градче Тройен. Всичко това били „печални факти“, пише председателят на фракцията Улрих Грушвиц, „които ни напомнят силно за времето на Големите промени от 1989“. Но по онова време „властващото малцинство и неговият верен медиен апарат“ били осъзнали, „че е дошъл края на властта, основаваща се на лъжи и систематично оглупяване на народа“.

Това усещане за повторение на времето на Голямата промяна (die Wende) днес отново е широко разпространено в източна Германия сред всички, които смятат, че трябва да се чувстват загрижени. В Айх, едно от предградията на Тройен (който пък се намира в западносаксонските гори), местното църковно дяконство беше пожелало да приюти 24 малолетни, непридружавани от родители бежанци, които са пристигнали в Германия сами. На улицата до гарата се е намерила празна, необитавана сграда, подходяща за целта, осигурена е била и издръжката на младежите. Но местният съвет в Айх е отказал да даде съгласие за създаване на общежитие за чужденци (четири гласа против, един въздържал се). Същото е направил и градският съвет на Тройен (дванадесет гласа против, четири въздържали се, два гласа „за“, един член на ХДС е отказал да гласува).

Те не били врагове на чужденците, твърдят противниците на дяконския проект. Но било ясно, че най-вече младите и от мъжки пол чужденци „представляват огромна опасност за Айх“, защото „не се държат прилично“ и били склонни към сексуални атаки и бой с ножове. Откак плановете за създаване на убежище били станали известни, те се чувствали така, сякаш над дома им е надвиснал „ураган“. Трябвало да се подаде ясен сигнал, нужна била съпротива. Местната преса пише за атаки, изпълнени с омраза и масивни опити за потискане свободната воля на населението.

В резултат на всичко това проектът е спрян. Църковното настоятелство в Тройен дава да се разбере, че по този начин е прекрачена ясна граница. Местният свещеник Ян Петер Бекер цитира решително един стих от Библията, от третата книга на Мойсей „Ако в земята ви живее чужденец, не трябва да го потискате. Той трябва да живее сред вас като свой“. Грушвиц отговаря във факса си също толкова решително: „Днес и в бъдеще ние ще се ориентираме според словото на Яснотата, а не на Мойсея“.

„Ние казваме истината – а истината ще надделее над медиите, църквата и едно правителство, което не се грижи за гражданите си“. Това е посланието. И събитията в Тройен не са изолиран случай. Те не са и необясними. В това малко градче съм израснал и аз – и си спомням добре как преди 1989 тук се създаваха настроения срещу тогавашните гости-работници от Мозамбик, които понякога преминаваха в чисто насилие. Мнозинството не беше особено приятелски настроено към чужденците още по онова време, но тази дълга история на враждебност се премълчава и до днес. Който припомня за това, се счита за изменник: трябва да се съпротивяваме, повтаря се отново и отново.

В края на краищата – само празни думи

А реторичните разграничения стават постепенно все по-остри и от двете страни. Вице-канцлерът нарече подобни хора „глутница“, те пък наричат подобни политици „лъжци“. Бундеспрезидентът раздели страната на тъмна и светла част, а „тъмните“ укоряват „светлите“ в загуба на усет за реалност.

Спиралата на разделението се върти все по-ускорено, в най-добрия случай двете части са изправени занемели една срещу друга, всички се презират взаимно. Тук помощници на бегълците, там техни омразници. Тук светло, там тъмно.

Но верни ли са тези шаблони? И кому помагат те? Въпросът трябва да бъде приет и от двете страни. Усещането за загуба на усет за реалност може да се получи в една от троейснките кръчми, където хората са се втренчили заинатено в бирените си чаши и говорят за „нашия роден край“, който щели да им отнемат „азилантите“[276]. Същото усещане обаче се придобива и в някой от клубовете на берлинската алтернативна сцена, където се бъркат коктейли и се говори за „света“ така, сякаш той свършва някъде на изхода на клуба.

И после – верни ли са тези паралели с времето на Големите промени? Те се подхранват не само от демонстрантите на Пегида и хората от DSU-AfD. На Изток те са една от любимите обяснителни схеми за настоящето, която пък създава свое собствено възприятие за света. Според това възприятие неща, които всъщност са всеобщи, базисни ценности, се интерпретират като партийна политика. Човешките права тук се схващат като инструмент за упражняване на власт.

И ето ги тук паралелите: социализъм, антифашизъм, солидарност – към края на ГДР всичко това бяха напълно празни понятия. Днес същата логика се прилага и към понятия като демокрация, базисни права, свобода – за „загрижените хора“ от настоящето това са чиста проба лозунги. Те слушат приказките на политиците и се чувстват така, сякаш са попаднали в някакъв чужд, зъл ураган. Отварят вестника, включват телевизора или радиото – и добиват впечатлението, че са обвити в някакъв фалшив медиен балон, в някакъв фалшив свят, изтъкан от идеологически нишки. Чувстват се неразбрани, измамени. И всичко, което се противопоставя на това усещане, само го засилва още повече. Това е херметически затворен свят – разглеждан отвътре, той създава необоримото усещане, че всичко това вече е било преживяно, едно време. Победихме тогава, ще победим и днес. Това е логиката.

Критични дебати тук не са предвидени, пък и едва ли възможни. Именно това е плашещото: фундаменталният отказ от гражданско-демократични процедури. Няма какво да се обмисля заедно, да се търсят решения. Трябва само да се действа бързо и безцеремонно. Доверието в държавните институции очевидно е изчезнало почти напълно. Институционалната връзка в Изтока и без това си е слаба – както към партиите, така и към църквите, съюзите или другите организации.

Никакъв общ език

Разбрани хората се чувстват единствено там, където собствените разбирания за света намират силна подкрепа. Дясно-националната „Млада подкрепа“ е увеличила в сравнение с предишната година тиража си с 8,8 процента. В това седмично издание, по думите на Михаел Паулвиц[277], се назовавали открито „истинските подпалвачи от сферите на политиката и медиите“, тук „загрижените“ намират свое собствено медийно убежище.

Омразата към чуждото не е нещо специфично единствено за Изтока, там също има добри примери за човешко състрадание, а в самия Тройен наскоро се е състояла силно посещавана колективна молитва за мир. Но само на Изток това чувство за повторение на времето се намира у дома си. То съществуваше още преди европейската криза с бежанците, но оттогава насам се е засилило значително. Казва си тежката дума фактът, че немско-немското обединение се получи отлично от гледна точка на инфраструктурите, но не и на манталитетите. Четвърт век след падането на Стената в съзнанията постепенно започва да прониква онова, което тогава се случи реално – и днес то се пресреща с една нова историческа ситуация на тотална промяна.

Ако днес се прокарват паралели с 1989, то това е израз на опита да се преработи миналото през медиума на настоящето. И той води до фалшиви обяснения на миналото, до съпротива срещу настоящето. Твърдението, че през 1989 по улиците бил излязъл целият народ, е основната, животоспасяваща лъжа на самата Голяма промяна. Днешното пък усещане – че народът бил захвърлен в ураган – е оправдание на себе-упълномощаването, обосноваване на омразата и огорчението. През 1989 се съпротивяваха само малцина, докато това все още беше опасно. Днес пък роптаенето против политици и медии се върши с очевидното убеждение, че се действа от името на някакво мълчаливо мнозинство.

Един от паралелите към 1989 е, че над гробовете вече няма вече общ език, общо светоусещане. В общност човек се чувства единствено сред единомишлениците си. Между „за“ и „против“ не е останало ни най-малко пространство. Пък и то не се търси, от никоя от двете страни.

Може ли всичко това да завърши добре? Историята не познава общество, което да е оцеляло в разцепление.

Дирк Пилц (род. 1972) е немски журналист, гост-професор в Университета по изкуствата в Берлин и сътрудник на множество немски медии, сред които Berliner Zeitung, NZZ, Frankfurter Rundschau и Theater der Zeit.

Коментари (4)

- 30-10-2015|Николай Манчев

Ха, той свещеникът (от местното църковно дяконство на Тройен) се оказал голям оптимист и „решително“ цитирал Трета книга от Мойсея…

Само че в същата книга пише и

„Ако някой легне с мъж като с жена, и двамата са извършили мръсотия: да бъдат умъртвени“…

А пише и това:

„Не постъпвайте според обичаите на народите, които ще прогоня отпред вас; защото те всичко това са вършили, и Аз възнегодувах против тях,

и ви казах: владейте земята им, и вам давам в наследство земята, дето тече мед и мляко.“

А на всичкото отгоре и пише изрично, пак там, нещата да не се омесват много-много:

„Пазете Моите наредби; не свождай добитъка си с друга порода; не засявай нивата си с два рода семена; дреха от разнородна прежда, от вълна и лен не обличай.“

Иначе авторът си е прав да се тревожи, че „Историята не познава общество, което да е оцеляло в разцепление.“

Само че толкова ли му е трудно да види кой докарва „разцепленията“ в общества, които са си били в добро „сцепление“ от векове? Кой докарва хора, в които няма нищо германско (дори желание за германско няма!) – преди от Мозамбик, днес от други, пак толкова нямащи нищо общо с Германия земи?

- 30-10-2015|Златко
Кой докарва хора, в които няма нищо германско (дори желание за германско няма!) – преди от Мозамбик, днес от други, пак толкова нямащи нищо общо с Германия земи?

Вярно е казал народът, „Пази Боже, сляпо да прогледа!“ Ще рече човек, че самите ние сме заимали толкова много общо с Германия, та вече културата от ушите ни като от фонтани извира…

Кога станахте европеец, кога ви побеля задника, господин Манчев?

- 02-11-2015|Боян

С риск отново да събудя „благородната ярост“ и „гибелния гняв“ на Главния (редактор), ама да запитам: Кога станахте европеец, кога ви побеля задника, господин Енев? Ако след толкова години в Германия все още не сте забелязали, че от всяко дърво свирка не става и че където отидеш, желателно е да приемеш местните обичаи, а не да си мъкнеш и налагаш своите … Ако историята изобщо ни учи на нещо, то е, че египетската, древногръцката и римската цивилизации загинаха поради нахлуването на същите варвари, които днес окултурените нови европейци наричат „имигранти“ или бежанци!

- 02-11-2015|Гост

Модераторът всъщност е самият Главен редактор -- едва ли може да има съмнения. Да ли не би било по-честно да напишете „Коментарът ви ще се появи на сайта след като го прегледам и реша, че ми харесва.“?

Източна Европа – завръщане към нормалността?

Автор(и): Джон Фефър

Balkan Genocides: Holocaust and Ethnic Cleansing in the Twentieth Century

Author: Paul Mojzes

Capitalism from Outside?

Authors: János Mátyás Kovács, Violetta Zentai

Debating the End of Yugoslavia

Authors: Rory Archer, Florian Bieber, Armina Galijaš

Remembering Communism

Authors: Augusta Dimou, Maria Todorova, Stefan Troebst

Увод

Такава изглежда е съдбата на Централна и Източна Европа – онзи клин от територия между нещото, което някога беше Съветския съюз на изток и Европейската общност на запад – да се бори срещу собствената си „ненормалност“. В продължение на почти пет десетилетия регионът е преминавал през различни степени на комунизъм в съветски стил – от сравнително либералната версия, на която се радваше Унгария, до по-сталинисткия модел, изпитан в Румъния. След 1989 регионът отпразнува не само едно радостно „завръщане в Европа“, чрез присъединяването си към Европейския съюз, но и, както твърдят Андрей Шлайфър и Даниел Трийзман в една скорошна статия от Foreign Affairs, едно още по-освобождаващо „завръщане към нормалността“.

Един от индикаторите на „нормалността“ е почти пълната невидимост. Централна и Източна Европа, някога постоянно по първите страници на международната преса заради различни въстания срещу подкрепяните от Съветите режими, в наши дни рядко добива сензационен статус, освен по различни годишнини – като онези от първоначалните революции от 1989, войните и държавните разпадания, които доведоха региона до конвулсии през 1990-те – и, (понякога), икономическите и политически реформи, които съпровождаха често пъти трудните преходи. Когато The NewYork Times Magazine се обърна към региона в едно от изданията си през това лято, съответната статия беше показателно фокусирана върху усилията на един чешки либертарианец[278] да създаде своя собствена миниатюрна държавица върху парче ничия земя между Хърватска и Сърбия. Регионът вече беше станал толкова безинтересен за американските читатели, или поне такова беше създаваното от редакторите на Times впечатление, че само нещо, намиращо се буквално извън всяка карта (и наистина откачено) изглеждаше достойно да му бъдат отделени повече от няколко квадратни сантиметра печатно пространство.

Ако част от цената на живота в „нормална“ страна е безразличието на вестникарските редактори и медийни консуматори в Съединените щати, то повечето хора от региона със сигурност биха приветствали сделката (особено онези, прокълнати да живеят в „интересните“ времена на 1990-те, когато регионът беше осакатен от високи нива на безработица, повишаващи се етнорелигиозни напрежения и – в бивша Югославия –завръщането към неща като геноцид и етническо прочистване). Също като някоя звезда, възстановяваща се след медиен скандал, източно- и централноевропейците жадуват да се изтеглят на спокойствие, по-далеч от мъждукането на телевизионните камери.

Но представата, че Източна и Централна Европа са станали „нормални“, е малко особена. Макар че инфлацията и нивата на безработица до голяма степен са сведени тук до обичайни нива, регионът си остава икономически зависим от своите по-богати западни съседи. Отчасти и поради осуетените очаквания за по-голям икономически успех, из региона се шири ожесточение, насочено против либерализма в западен стил, и то никъде по-видимо, отколкото в Унгария, някогашния бастион на същия този либерализъм. Големи части от населението в почти всяка от страните изповядват носталгия към комунистическия период, който те решително отхвърлиха през 1989 – дори и в Румъния, въпреки почти невъзможните за романтизиране трудности, преживени по времето на Николае Чаушеску. А части от региона си остават в геополитически ступор, например по средата на пътя към ЕС (като Сърбия), в ситуация на оспорван суверенитет (Косово) или в перманентно състояние на неуредено управление (Босна).

Тази пропаст между заявленията за нормалност от страна на някои авторитетни наблюдатели и реалността, която е всичко друго, но не и нормална, някак се изплъзва от вниманието на чуждестранните кореспонденти, повечето от които са се изместили към „по-интересни“ теми. Нито пък има чак толкова много неспециализирани книги, които да изследват тези тенденции, макар че издателите днес са доста заинтересувани от онова, което се случва в пространството, определяно от Украйна, Гърция и Турция.

Полето е прочистено, следователно, за по-търпеливия анализ на академичните наблюдатели. През последното десетилетие ставаме свидетели на тиха експлозия от научни есета, монографии, сборници и трактати с дължина на книги, в които се разглеждат икономическите, политически и социални траектории на Източна и Централна Европа. Четирите книги, за които става дума тук, отиват доста по-далеч от бинарните стереотипи на региона – Изток срещу Запад, либерализъм срещу авторитаризъм, национализъм срещу космополитизъм – като изследват нещата, които конституират нормалността на една група от различни страни с припокриващи се исторически опити и честия малшанс да са се намирали по средата между по-големи и по-амбициозни сили.

Преработването на комунизма

Много трудно е човек да си представи големи групи от германци, изпитващи носталгия към времето на нацизма, или пък германски маркетингови специалисти, използващи нацистка образност, за да използват тази носталгия за собствени цели. Носталгията по комунизма обаче продължава да упорства и, по някои от тези места, дори да става все по-интензивна.

В своя сборник Припомняйки си комунизма (Central European University Press, 2014), Мария Тодорова, Аугуста Диму и Щефан Трьобст се фокусират върху начина, по който Югоизточна Европа опакова и разопакова своя комунистически опит. Така нареченатаOstalgie – носталгията по старата Германска демократична република – беше популяризирана на Запад чрез филми катоГудбай, Ленин или туристически атракции като Музея на ГДР. По-малко познати са сравнимите с нея носталгии от останалата част от региона. В България например компанията Кока-Кола е използвала положителните спомени на потенциалните си потребители, останали от онзи период, за да продава продукт, който е дълбоко асоцииран с капиталистическия Запад. Както пише авторката Мила Минева за кампанията 40 години заедно, „тя възстанови за общественото око социалистическите интериори, дрехи и популярни песни“. Кока-Кола е допринесла за вълната от българска соц-носталгия, която е съживила и други по-стари марки шоколади или лютеница, репутациите на поп-певци като Лили Иванова и дори, до известна степен, политическите платформи на преди това презирани политически фигури като комунистическия бос Тодор Живков.

В своя текст авторката Симина Бадица твърди, че „комунизмът отново е на мода в Румъния, както и в цяла Източна Европа. Не идеологията или водачите му, нито пък ‚постиженията‘ му, а просто визуалното му представяне“. Ако би ставало дума единствено за поп-песни и мило запомнени храни от детството, Бадица би била права. Но копнежът отива много по-далеч.

Например, в едно очарователно есе за бригадирското движение в България, Цветана Манова цитира някои от известните личности на движението (по време на което са били ангажирани 193,000 млади хора през 1947, а и е продължило повече от четири десетилетия), които с умиление си припомнят приятелствата, споделената цел и чувството за всеобща солидарност от този период. Носталгията по онова време обхваща и опозиционната култура, тъй като интелектуалната ангажираност рядко е била ценена толкова високо в Източна и Централна Европа, както в годините преди 1989. Многозначителните шеги и нетрадиционната структура са направили пиесата Импровизация на Радой Ралин и Валери Петров толкова популярна в България през 1962, че билетите за представленията в един момент започват да функционират като алтернативна парична единица – докато партията я забранява. Доста писатели от региона, които не са изпитвали особена привързаност към комунизма, днес меланхолично си припомнят времената, в които правителството, народът и чуждите медии са обръщали много по-голямо внимание на думите им.

Разбира се, обратната страна на тези носталгии са неприятните спомени за комунизма – за потисничество, държавно наблюдение, сътрудничество и недоимък. За някои неприветливостта на миналото е довела до приятна амнезия. Други, които са работили в хода на последните двадесет и пет години за наказване на различните мъчители, лагерни надзиратели и водещи държавни служители, днес рискуват да изглеждат също толкова фиксирани върху миналото, колкото и хората, които си спомнят само положителните страни на периода.

Впрочем, едва ли е учудващо, че хората от региона продължават да гледат назад. „Необходимо беше цяло едно поколение, за да може франкова Испания да достигне след 1975 кулминационната точка на отварянето на масовите гробове и откритото поставяне на въпроса през 2000 г.“, припомня Мария Тодорова в увода си към сборника, „да не говорим пък за изоставането с едно поколение и повече от две десетилетия, които бяха нужни на германците, за да започнат сериозна конфронтация с миналото си – един процес, който все още не е приключил“.

Победената Германия, разбира се, беше в състояние да запълни само в продължение на едно десетилетие икономическата пропаст, която я разделяше от останала Европа след войната. Благоденствието без съмнение е помогнало на голяма част от населението да обърне гръб на миналото. Напротив, 25 години след революциите от 1989, Източна и Централна Европа все още не са запълнили пропастта, която ги разделя от Западна Европа. Чешката република се представя най-добре, със среден доход на глава от населението, възлизащ на 84 процента от средния за ЕС. България пък е достигнала едва 45 процента.

Блестящото бъдеще – отложено

Почти всички хора, които интервюирах в Централна и Източна Европа през 1990 ми казваха, че очакват да живеят като австрийци или французи след около пет или десет години. Методът, чрез който регионът възнамеряваше да запълни икономическата пропаст беше участието в Европейския съюз, което през 1990-те служеше като заместител на „бляскавото бъдеще“, утопичното обещание на комунизма. Действително, повечето от страните в региона се присъединиха към Съюза през 2004, България и Румъния го направиха през 2007, а Хърватска – през 2013. И макар че определени обществени сектори спечелиха ясно от това, значителни части от населението бяха оставени назад: неквалифицираните работници, пенсионерите, ромските малцинства. За тези общности миналото се оказа емоционално убежище, а социализмът – не просто маркова стока. За тях той означаваше принципно равенство и предоставяне на социални услуги за всички – колкото и несъвършени (или несъвършено запомнени) тези услуги да са били.

Регионът отказа просто да замени своите „назадничави“ източноевропейски традиции с „напредничавите“ ЕС-норми. „Липсваха цивилизационни сблъсъци“, пишат авторите Янош Матиаш Ковач и Виолета Зентай, редактори на сборникаКапитализъм отвън? (Central European University Press, 2012). Вместо това „процесът на договаряне“ доведе до разнообразни хибридни резултати.

При това резултатите често се оказваха изненадващи. Ева Ковач например описва как дребните лозари в Унгария са модернизирали производството си на вино по такива начини, че качеството му да стане сравнимо с френските и италиански вина – днес то често е сервирано в немски национални носии на японски туристи – без при това да бъдат погълнати от големите европейски концерни.

Други опити за помиряване на Изтока и Запада обаче се оказват по-малко успешни. След 1989 Полша и Унгария се оформят като най-обещаващите реформатори в региона, отчасти поради предишния им опит с разнообразни експерименти вътре в рамките на комунистическата система. Но именно този статус на ранни експериментатори допринася за „установяването на значителна гордост и чувство за честолюбие сред високите етажи на държавната администрация“, пишат Каталин Ковач и Петя Кабакчиева в същия сборник. И когато идва време да се прилагат програмите на ЕС за обновяване на селскостопанското и селско производство, полските и унгарски държавни служители започват да се чувстват обидени от арогантността на европейските представители, които понякога отхвърлят с лека ръка доклади, отнели месеци търпелива работа на огорчени изследователи. Междувременно, в България и Румъния държавните служители са били толкова доволни от включването в интеграционния процес, че с готовност са приели всичко, което им е било предложено отвън.

От време на време потокът на знанието е потичал и в обратната посока. „Един от най-успешните уъркшопи по традиционно българско занаятчийско изкуство беше структуриран около възстановяването на стара къща“, пишат Харалан Александров и Рафаел Чичек в своята статия.

В началото чуждестранните експерти били убедени, че най-доброто решение е да се премахне старата съборетина и да се построи всичко отново. Но българските зидари започнали работа и в течение на няколко дни показали как нещата могат да се ремонтират. Чужденците били силно впечатлени, признали виртуозността на местните майстори и се съгласили да се учат от тях. Това бил невероятен опит на интензивен културен обмен, провеждан на езика на изкуството – зидарите „говорели с ръцете си“.

Историята за българската къща впечатлява, може би защото е толкова рядка. По правило обаче постигнатите между Изтока и Запада компромиси клонят в полза на последния. Парите, властта за вземане на решенията (по въпроса за присъединяването) и дори културата обикновено текат откъм Западна Европа. В такъв смисъл носталгията по комунистическата ера може да бъде интерпретирана по-малко като ентусиазъм по социализма, а повече като копнеж по едно по-ранно време на суверенен контрол върху въпросите на политиката, икономиката и културата – колкото и илюзорен да е бил. Да се присъединят към ЕС и да бъдат интегрирани в глобалната икономика – тоест да станат „нормални“ – означаваше за източно- и централноевропейските страни да подчинят и включат националните си прерогативи в по-големи структури. Едва ли е за учудване, че процесът на асимилация е предизвикал своя собствена националистическа обратна реакция, насочена срещу най-различни цели – брюкселската бюрокрация, мултинационалните корпорации и банки, ромските малцинства и, напоследък, бегълците, напускащи разкъсваните от войни страни в Близкия Изток, които се надяват да намерят убежище в ЕС.

От най-добър към най-лош

Преди 1989 Югославия се определяше като най-“нормалната“ от всички страни в Източна и Централна Европа. Тя се смяташе за най-вероятен кандидат за членство в Европейската общност. Икономиката ѝ беше най-разнообразна, а културата – най-свободна. Румънците рискуваха живота си в опити да преплуват Дунав, за да избягат в комунистическата си съседка. Югославия беше станала нормална също и в модерния европейски смисъл, че изглеждаше така, сякаш се е избавила от националистическите демони от 19 и 20 век. Създавайки епоха на „братство и единство“, Йосип Броз Тито успешно беше изковал наднационална югославска идентичност, но пък това беше изисквало както един доста лишен от памет подход към миналото, така и често пъти безогледно потискане на националистическите изблици във всяка от югославските републики през късните 1960 и ранните 1970 години.

Пропадането на Югославия в етнорелигиозни кръвопролития през ранните 1990 години – именно в тази най-развита страна от Източна Европа – създаде истински трудности пред учените, опитващи се да разберат как е възможно континентът да направи такъв голям скок назад. Повечето от тях бяха съгласни, че за намиране на реални обяснения на събитията от 1990-те е необходимо дълбоко разбиране на предхождащата ги история на геноциди и етнически прочиствания в региона. Пол Мойзес, в изследването си от 2011 г. Балкански геноциди (Rowman and Littlefield, 2011), се опитва да се ориентира в лабиринта от взаимни обвинения, за да може поне да се приближи до истината за реалния брой на жертвите от югоизточна Европа през 20 век. Това не са просто академични въпроси. Какво са причинили хърватите на сърбите по време на Втората световна война, какво комунистическите партизани са направили на хърватските, словенски и босненски колаборационисти (да не говорим за югославските етнически германци), докато войната наближава края си; накрая, какво новите независими страни, възникнали след разпадането на бивша Югославия, са си причинили взаимно, си остават силно чувствителни въпроси в региона и до наши дни.

Както пише Мойзес, Тито никога не е разрешавал открито разследване на кръвопролитията, извършени в Югославия, особено по времето на и след Втората световна война. Битките между сърби и хървати, които избухнаха през 1991 бяха предхождани от диспути между историци, спорещи върху броя на жертвите от Ясеновац – концентрационния лагер, създаден от фашисткото хърватско правителство по време на Втората световна война. Франьо Туджман, който по-късно щеше да ръководи новата независима Хърватска, твърдеше в средата на 1980-те години, че само 20,000 сърби са умрели в Ясеновац – в противоположност на цифрата 600,000, утвърждавана от повечето сърби (самият Мойзес избира цифра някъде по средата). Такива остро противоположни мнения за миналото доведоха в края на краищата до също толкова полярни интерпретации на сръбско-хърватските отношения, докато те се влошаваха все повече през ранните 1990 години. Разпадането на Югославия беше част от едно продължително разчистване на сметки, продължаващо назад до Втората световна война и дори още по-рано.

Мойзес стига до заключението, че онова, което е разкъсало Югославия през 1990-те са „религиозни войни, водени от нерелигиозни хора“. Тези кръстоносни походи са ръководени от лукави политици, популистки водачи и полувоенни бойци, които използват религията – ключовият фактор, различаващ едни от други сърби, хървати и босненци – за осъществяване на собствените си планове за постигане на власт.

Други учени търсят отговорите по други места. В Дебатирайки края на Югославия (Ashgate, 2014), в съставителство на Флориан Бибер, Армина Галияс и Рори Арчър, няколко учени както от бившата Югославия, така и извън нея, оценяват различните теории, опитващи се да обяснят защо една привидно нормална страна е изпаднала толкова бързо и яростно в състояние на ненормалност.

Тези обяснения се свеждат до три категории. Онези, които възприемат „теорията за единичния отговорник“ обясняват разпадането на Югославия най-вече чрез личното участие на Слободан Милошевич, сръбския политик, който се издигна бързо през 1980-те, използвайки напреженията между сърбите и албанците от автономната област Косово. Действията, които стимулират пробуждането на етническия национализъм сред сънародниците му, от своя страна предизвикват същия вид националистически реакции из цялата страна, особено в Хърватска.

Милошевич умря преди Трибуналът в Хага да може да отсъди по въпроса за съучастието му във военни престъпления по време на четирите войни, разпалени на територията на бивша Югославия (в Словения, между Сърбия и Хърватска, в Босна и между Сърбия и Косово). Но в своята статия изследователката Сабрина Рамет твърди, че свидетелствата са ясни. Милошевич е „изплащал заплатите на офицерите както в Хърватската сръбска армия, така и в Босненската сръбска армия“ и „е вземал ключови решения, касаещи мобилизацията и разполагането на сръбските войски“.

Междувременно, според „теорията за външната намеса“, международната общност носи най-голямата отговорност – или защото се е намесила в конфликта, в случая, когато Германия призна новите независими държави Хърватска и Словения, или защото не се е намесила, когато избухнаха първите въоръжени сблъсъци през ранните 1990 години. Мнозина привърженици на това гледище са склонни към поддържане на конспиративни твърдения. Те търсят хората, които са дърпали конците: германците, Ватиканът, Вашингтон, дори ислямският фундаментализъм. Разбира се, намесата на външни сили е играела определена роля, но те често са виновни по-скоро в ненамеса, отколкото в намеса, като например в случая с американското нежелание за намесване в „европейски въпроси“ от ранните 1990 години.

Повечето от авторите в Дебатирайки края на Югославия са склонни да подчертават един трети фактор: ролята, изиграна от елитите в различните републики. Небойса Владиславлиевич например посочва „просмукването на националистически идеи откъм тесни кръгове на дисидентстващи интелектуалци към масите, подсилено от внезапната наличност на организационни ресурси на партията-държава, когато нейните служители възприемат националистически стратегии в търсене на нови източници на легитимация“. Тези елити се оказват в състояние, в течение на много кратко време, да делегитимират инак стабилната „над-етническа идентичност“ на Югославия, която е карала мнозинството хора, участвали в допитвания – с изключение на Косово и може би Словения – да се противопоставят на създаването на нови национални държави чак до самото начало на 1990-те.

В областите извън Сърбия, в които живеят голям брой сърби, тези елити бързо поемат ръководството, като следват траектории, които дори самият Милошевич намира за неудобни. В Босна например, сръбският елит прочиства буквално всички не-сърби от квалифицираните работни места в Баня Лука (столицата на онова, което по-късно ще стане Република Српска). Босненските сърби отхвърлят мирния план Ванс-Оуен, въпреки интензивното лобиране от страна на Милошевич, който настоява да приемат компромиса.

В края на краищата Югославия се разпада поради онова, което учените Андрю Вахтел и Кристофър Бенет, в есето си от друг един сборник, посветен на същите въпроси, наричат „нефункциониране на множество органи“. Още преди 1990-те, по-задълбочените наблюдатели са идентифицирали предупредителните сигнали: неспособността на никой политик след смъртта на Тито успешно да насърчи „братството и единството“, все по-разпадащата се икономика, нарастващите етнически напрежения в Косово и негодуванията в по-богатите републики Словения и Хърватска във връзка със субсидиите, които федералният център изплаща на по-бедните региони в страната. Тези фактори се обединяват след 1989 и в края на краищата провалят все по-нестабилната държава.

ЕС едва ли би могъл да измисли по-убедителен сценарий за възможно-най-лошия-случай от разпадането на Югославия, за да подчертае очевидните предимства от присъединяването към една сигурна, наднационална общност. И все пак в региона има още много хора, които се питат на висок глас дали не заменят просто Москва за Брюксел. А същите негодувания, които доведоха до края на Югославия, днес започват да засягат и Европейския съюз: защо трябва богатите да субсидират бедните, слабите да стават зависими от силните, а федералният център да диктува политики на всички. Популистки водачи като Слободан Милошевич – както и Владимир Мечиар в Словакия, Виктор Орбан в Унгария и близнаците Качински в Полша – биха могли да използват като политически лост широко разпространеното недоволство.

Ето в това се състои върховната ирония за Източна и Централна Европа. Точно когато започват да постигат „нормален“ статус чрез присъединяването си към ЕС, самата Европейска федерация заплашва да се разпадне поради неща като икономически различия (между Германия и Гърция например), разрастващ се евроскептицизъм (особено от страна на крайната десница), спорове върху съдбата на Украйна и траекторията на Русия, както и несъгласия по въпроса как да се действа в настоящата криза с бежанците. След като си желаеха само и единствено мир и спокойствие (както и известно благоденствие), хората от Централна и Източна Европа днес отново попадат по средата на един дебат върху самото естество на Европа. В края на краищата Източна и Централна Европа си остават интересно място – за радост на учените и огорчение на жителите си.

Джон Фефър е американски учен и политически изследовател, автор на няколко книги, сред които Crusade 2.0, North Korea/South Korea: US Policy and the Korean Peninsula, Power Tripи Living in Hope.

- < До Бурса и обратно – осемдесет години след Чудомир

- Немската ПЕГИДА: И тоя път ще победим! >

Коментари (2)

- 12-11-2015|Петър Петров

Статията щеше да е още по-добра, ако се разгледа по-подробно участието на Запада в споменатите процеси.

- 15-11-2015|Д-р Георги Карев, д.м.н.

Напълно съм съгласен с г-н Петров. А също и какво е отношението на различните политически субекти към набелязаните процеси и тенденции – защото някои партии и НПО работят за решаването на възникналите проблеми, а други ги създават или (най-малкото) задълбочават.

За вчерашния атентат във Франция,

или как всичко на тоя свят е делене на плява от зърно

Автор(и): Златко Енев

Получих днес кратичко съобщение във Фейсбук, след като бях публикувал там още по-кратичко траурно съобщение, „Мълча…“

Та ми пише, значи, една бойна дама с нежното име Кети Костадинова, следното:

Защо мълчи либералът, който размахваше пръст срещу нас и грубиянстваше срещу нашата „нетолерантност“?!!

Разгневих се, не ще и дума, припомних си и прословутото писмо на Айнщайн[279] – моят вечен пример в случаите, в които се почувствам атакуван от бойни дами, във Фейсбук или другаде – накокошиних се и се приготвих да отговоря в някакъв подобен стил, да се присмея, доколкото мога, на бойната Кети.

А после открих, отново във Фейсбук, ето това съобщение на Манол Пейков, добър познат, известен човек, издател и хуманист, от когото често се уча на различни неща:

Питат ме дали терористичните актове в Париж не са ме убедили, че трябва да затворим границите си за бежанците. Отговарям им, че събитията в Париж ме убеждават именно в противното: че трябва да бъдем съпричастни в ъ п р е к и терора. Това е сърцевината на цивилизацията, от която сме избрали да бъдем част. Да се откажем от тези си възгледи означава да се откажем от нея.

И се замислих, и ми премина гневът, и си замълчах.

Но все пак си реших да предам и на вас тази кратка случка. Решавайте сами дали ви ползва нещо или не.

Поздрави,

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (20)

- 14-11-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Някои от нас, надявам се, ще се запитат на първо място „А какво ТОЧНО целят тия момчета, като избиват така хора безразборно?“

Елементарният човек ще намери елементарен отговор, примерно, „това не са хора“…

Изключенията от това правило, с малко помощ или без, ще стигнат до друг извод: че вълната от тероризъм цели да пробуди ИМЕННО реакцията, която изглежда се споделя от мало и голямо в България – омраза, сляпа ненавист, агресия срещу всичко „чуждо“. С една дума: НЕ-ЕВРОПЕЙСКОСТ.

Дали ще има тук-там хора, които ще пожелаят да се замислят над тази толкова елементарна задачка?

Zlatko Anguelov Прави силно впечатление, че в българския фейсбукарник реакциите са написани от гледната точка на НИЕ срещу ТЕ. Пълна изолация! Възмущение пръскащо слюнките си вътре в собственото си мехурче. Ето това е отвратителното! … и типичното, уви, характерното … ДРУГИТЕ да хванат калъчката, не ние.

Zlatko Enev Е, има и разумни хора…

Zlatko Enev Малко са, но ги има…

Zlatko Anguelov не са те, които задават тона, адаш

Zlatko Enev Така е по нашенско откак свят светува. А и не само по нашенско. Аз намирам доста кураж в четенето на история…

Dora Bojanova По-кротко с квалификациите за българите, много Ви моля!

Zlatko Enev Ами опитваме се да запазваме и ние здрав разум, но не е лесно…

Katherina Theresa Albert Има, но масовите реакции са ужасни…бих казала позорни…, но дано Ви четат много хора и са в състояние да си ревидират мнението.

Zlatko Enev Ми те така, ние онака. Особено докосване няма. Единственият въпрос от реална важност е кой кого ще надживее. Като им гледам зъбите тук по снимките във Фейсбук, не им давам много високи шансове…

Zlatko Anguelov ПОЗОРНИ е думата, Катя! – благодаря ти, че ми я подсказа. Повечето българи са позор …

Zlatko Enev Животът си е вид репетиция на Love‘s Labour‘s Lost. Което, разбира се, не го прави нито безсмислен, нито пък по-малко радостен, стига само човек да успява да си слага съответните филтри навреме. А инак водите се менят, факт. Понякога са такива, друг път – по-различни…

Katherina Theresa Albert И аз полудявам, Zlatko Anguelov!

Zlatko Anguelov Е, Катя!! Дръж се. Само разумът и спокойствието са победа над мракобесието и кръвожадността. Ето например какво е станало днес:

Leader of Islamic State in Libya believed killed in U.S. airstrike Wisam al Zubaidi, also known as Abu Nabil al Anbari, was an Iraqi dispatched to Libya by the leader of the Islamic State, Abu Bakr al-Baghdadi, to build up the group’s affiliate there.

Katherina Theresa Albert Пак си прав, много прав…!

P.S. Това с полудяването е пресилено казано, но коментарите са повече от резил…

- 14-11-2015|Златко

И още:

Stoicho Nedelchev Май не се случи нещо либерално снощи… По ирония на съдбата, само минавах през Париж. Но мога да кажа че май наистина трябва нещо да се промени! Гадно е … Много гадно по този начин да се вършат нещата. Истинските мъже се изправят очи в очи … Но те са всичко друхо но не и мъже … ПЛАЗМОДИИ.! Отвсякаде……

Списание „Либерален преглед“ А дали не са, бай Стойчо, просто хора, които се опитват да те накарат да мислиш (или по-точно чувстваш, щото мисленето е малко по-друга работа) ТОЧНО по тоя начин? Как мислиш, с каква цел ги вършат тия работи момчетата? И кое друго нещо ще събори Европата по-ефективно от ИМЕННО това – омраза, страх, ненавист към всичко чуждо… Все неща, дето нямат нищо общо с Европейския съюз и нещата, около които се върти той…

Stoicho Nedelchev Тя Европата си е заминала още когато основаха Г7. Служи на интересите ……… Но това си е друга тема. Говоря за начина по който се вършат нещата. Тука и по света. Педераски някак си. Да ме извиниш за израза ама си е баш така.

Списание „Либерален преглед“ Напротив, нещата се вършат с много тънка сметка и внимателно планиране. Както вече казах, зад тези неща стои определен план и ти си му паднал вътре в устата с двата крака, бай Стойчо…

- 14-11-2015|P. V.

В тъжен ден като тоя, в който на фона на цялата трагедия патрЕотите се чувстват победители и гръмко викат „казахме ли ви ний“, единствено ми дава кураж да виждам, че сред познатите ми има и немалко мислещи като мен. Да сложиш равенство между бежанци и терористи, между мюсюлмани и джихадисти, да възхваляваш Путин като спасител, е равносилно да им помагаш във варварството…

- 15-11-2015|Златко

И още:

Zlatko Enev В какво според вас се състои разликата между ПРАВНАТА държава и ПОЛИЦЕЙСКАТА такава?

Сравнително просто е – в правната държава ръководеща е презумпцията за НЕВИННОСТ, тоест на всички граждани се гледа като на невинни и дори добросъвестни, преди да се хвърли върху тях някакво съмнение. Освен това вината тук се разглежда като стриктно индивидуално понятие. Големи групи от хора никога не могат да бъдат носители на вина или извършители на престъпления. Колективна вина НЯМА.

В полицейската държава, напротив, презумпцията е, че всички граждани са потенциално ПОДОЗРИТЕЛНИ. Оттук до вменяването на вина на цели групи от населението, основно на онези, които се считат за „чужди“ или „нетипични“, крачката е само една.

Замислете се над всичко това, ако ви остане някоя и друга свободна минута. И се запитайте кое от двете разбирания за право и ред е по-близо до вашето собствено. Кой знае, може и да стигнете до учудващи заключения, касаещи собственото ви мислене…

Stefan Popov „правОВАТа“. но не е така, това важи за върховенство на закона. обвързването на правовата държава с наказателното правосъдие не е прецизно.

Zlatko Enev ОК, нямам нищо против прецизиране. Ако ти остане някоя минута, напиши тук нещичко, моля те…

Zlatko Enev Едва ли някога ще забравя онази вътрешна защита на дисертация, отпреди, колко години бяха всъщност? 25? Повече? smile emoticon smile emoticon smile emoticon

Zlatko Enev А инак аз гледам на работата си основно като на вид подаване на сигнали. Ясни, сравнително прости сигнали. Възможно е да изглеждат непрецизни за професионалното око. Но при тази липса на разбираеми, хуманистични, просто човешки послания, сред една тълпа, която си знае все едно и също, от „възродителния процес“, та и досега, споровете върху прецизността с удоволствие оставям на академичните среди…

- 15-11-2015|Цвета Костова

И аз съм от тези, които се надяват повече хора да Ви четат, и да се позамислят.

Вярвам, че огъня не се гаси с огън, вярвам го с ума си.

Ако не бях само страничен наблюдател на случилото се, а потърпевш, не съм сигурна как щях да реагирам.

И все пак, трябва да се определи човек, с омраза ли да живее, която руши всичко по пътя си, или …с приемане и разбиране.

- 16-11-2015|Ивайло Иванов

Всъщност, огънят действително се гаси с… огън. Това е един от основните методи в бушкрафта – в случай, че попаднеш насред горски пожар. А и в миналото точно така са спасявали населените от наближаващи ги горски пожари. Мога да разкажа за това и в подробности – как точно се прави.

Но темата е за атентатите в Париж и за т. нар. „бежанци“. И не става дума за омраза. Просто либералите имате някаква много изкривена представа за това какво е „различният“. По някаква причина си въобразявате, че ще има вашия манталитет и ще изповядва вашите ценности. Т. е. – че различният не се различава от вас.

Ами ако се различава?

Не харесвам много-много Мартин Карбовски, но последната му статия няма как да не ми хареса:

КРАЯТ НА НАИВНОСТТА

Това ли е краят на наивността?

Видяхте ли сега какво направихте бедни, грозни жалки политици като Меркел?

Вие, които лишихте гражданите си от инстинкта и самосъхранението, поканихте убийците на концерта си.

Те не искат да има музика. Те не искат да има картини.

Те не искат жените да са облечени леко, защото не можели да се въздържат.

Те искат средновековно правосъдие.

Те искат опонентите си мъртви.

Те убиват, заради Аллах.

Те убиват жени и деца.

Те са враговете на невинните.

Говорил съм с тях, с бъдещите убийци на Европа.

Те не искат катедрали, те не искат да работят.

В техния живот, в техния рай и техния ад няма такова нещо като човешки прогрес и производство.

Вие си мислите наивно, че те идват в страните ни да работят.

Вие си мислите, че музиката може да ги натъжи или развесели.

Вие си мислите, че бягат от ятаган.

А те носят ятаган.

Но те, познавам ги, не са страшни.

Страшни са европейската налудност и наивност, стигаща до кресчендо.

Сега отново либералите ще заговорят как не трябва да променяме политиките си и начина на живот.

Вчера председателят на европейския Парламент каза, че не е „доволен от параметрите на разселването“.

О, блажени идиоти. В този един милион непознати, които пуснахте в къщата си има поне сто хиляди, които искат да отидат на концерт с Калашников. И всеки от тях ще убие по сто човека.

Идва време да се броят жертвите на най-глупавата война, допусната от евроидиотизма. Няма друга дума.

Европа е къщичка от карти, в която вие пуснахте смъртта.

Днес започва официално краят на Европа. Точно като къщичка от карти, една по една страните ще затворят границите си. В капан ще се окажат стотици хиляди – местно население и пришълци. Идва весело време.

А на нас, като фронтова страна утре ни трябват смелост и политики, които нямат нищо общо с предателството на европейската идея. На нас ни трябват мъже и решителност. Именно, за да се спре нелепото измиране на невинни и най-важното – да не загубим свободите си.

Гответе се.

- 16-11-2015|Минчо Калайджиев

Какво е направил Айнщайн, за да се опита да спаси поне няколко души от тези, които загинаха в Париж в петък?

За какво си говорим ние тука, всъщност? За какво „приемане и разбиране“?!?!

Този, който стреля срещу нас – да го приемем, и да го разберем?

А защо пък да не му подадем и още един пълнител с патрони, а? Това няма ли да е един прекрасен жест на „приемане“ и „разбирателство“! Една подадена ръка – с един подаден пълнител за „Калашников“?

Вижте, числата са упорито нещо. Не става въпрос за това, дали „всички“ от тези „бежанци“ са такива или онакива – разбира се, и аз не се съмнявам в това, че не 50%, не 80%, не дори 90%, а може би 98% от тях са съвсем нормални хора.

Но какво да кажем за останалите 2%? Колко бяха на брой физическите извършители на атаките в Париж? Може би 7, или 8, или нека да бъдат цели 10 човека! Десет човека са предостатъчни, да избият за три часа 130 (или колкото вече станаха жертвите) в Париж. Какво е това: десет човека! Меркел покани в Германия 1 млн. души – е, как мислите, в този 1 млн., няма ли да има (както във всеки друг 1 млн. души!), поне 10 човека, способни да извършат същото, за което сега скърбим?

- 16-11-2015|Броди

„Хуманизъм пред отворената утроба на ближния е лъжлив хуманизъм“, това са думи за разказа „Смъртта на Долгушов“ от Исак Бабел. Винаги ме е респектирало възпитаното поведение помежду боксьорите, защото основен метод на въздействие при тях е нокаутът. „Европейците“ правят гримаси на погнуса, когато чуят, че „Една непълноценна сган носи в себе си идеята за диктатура“, демек де–нямало непълноценни общности. Така ни съветваха и партийните секретари– етаж роми, етаж българи в панелките, а те страняха като от чумави при среща с мургавите ни събратя по бедност. Ще повторя баналното, че оръжието е за сигурност, а не за употреба, но все таки повече от необходимо е да е в наличност. Дълбоко мое убеждение е, че тези случки са дълбоко дирижирани, както и онзи фарс с небостъргачите в САЩ. Както в шахмата: жертва се качество заради темп или обратно. То в скоро време ще лъсне истината за поне засега скритата стратегема за преподреждане на доминото с изнасяне от дълбочина на движещите този процес сили, лесно ще се разпознае по резултатите. Тук нищо случайно няма. Да ме прощават напористите пуристи, но ще припомня филм с Алберто Сорди от преди близо тридесетина години. На излизане от Германия, Сорди играеше персонаж на икономически мигрант, припознават обикновения италианец с някой си мафиот и в стаичката на граничния пункт беше изиграно едно в едно търсене на супозиториум (хромирана тръбичка, която се втиква в ануса, за да се прекарват нелегално неща през митниците), тази процедура беше уникално унизителна за набедения човек… Чукам на дърво! Да не споменавам случки от близкото минало, когато полицайки разсъбличат жени пак в тези тъмни стаички … И сега в отприщените мътни води съвсем естествено, че ще се придвижват всякакви субекти… П.П. Нямахме кой знае каква литература преди уж промените след 1989г., но едно заглавие е повече от показателно „Един наивник на средна възраст“. Цялата патаклама в масмедиите днес заради този ли тип на сияещ балама е? Апропо, специалист от военната промишленост у нас в частен разговор ачик сподели, че дори оръжия без серия и номер се знаят къде са. Няма празно. Който дава оръжието, сочи и целта за унищожение. На летищата във Франция за ножче за бърснене в личния багаж правят космически скандали, а на екрана гледаме осмина терористи с калашници, като че ли от небето падат всякакви военни принадлежности и въоръжения…

- 16-11-2015|Златко
Просто либералите имате някаква много изкривена представа за това какво е „различният“. По някаква причина си въобразявате, че ще има вашия манталитет и ще изповядва вашите ценности. Т. е. – че различният не се различава от вас.

Ами ако се различава?

Ок. Ще се опитам да бъда кратък. Значи, „различният“ в момента седи отсреща ми и коментира текста ми по начин, който ме кара да мисля, че между нас няма почти нищо общо. По логиката, в която се опитва да ме убеди същият този различен насреща ми, аз би трябвало да се провикна по ботевски, „Вий сте идиоти!“, да захвърля тази тук работа и, в зависимост от настроението си, или да ревна да плача, или да хукна към България, за да му троша главата.

Ами аз отказвам да се държа по този начин, ТОЧКА. За мен тероризмът е като вятъра, който гаси свещите, но разпалва огъня. У слабите хора разпалва омраза, ненавист, желание за разграничение и война. У силните само утвърждава убеждението, че на тоя свят всичко е борба – но борба със СОБСТВЕНИТЕ си дяволи, а не с чуждите…

Хайде, момчета и момичета, викам да се захващаме с кой каквото му е работа…

- 16-11-2015|Златко

Много добре, господин Калайджиев. Само не разбирам, какво предлагате да правим с тия 99 процента нормални хора. Нещо от тона ви придобивам усещане, че май-май ви се ще да ги поизхвърлите така от „Европа“ (която за седем години вече стана „наша“, брех, маамустара).

Та, питам де – какво да ги правим тия останалите? И какво Европа да прави самите нас – довчерашни навлеци, дето изведнъж днес са решили, че са поканени на съдийския трон?

- 16-11-2015|Златко

Към Броди: винаги съм смятал склонността към приемане на конспиративни хипотези за основна черта на посредствения интелект, пък ако ще и един трен книжки да е изчел. В края на краищата, като се премахне едно или друго лустро, всяка интелектуална способност на тоя свят се свежда до способността на човек да раздели на две магарета сламата.

Или не.

Кой колкото му е пипето…

- 16-11-2015|Ивайло Иванов

Да, Ботев много на място виква „вий сте идиоти“. Но го виква ето към кого:

„Пием, пеем буйни песни

и зъбим се на тирана;

механите са нам тесни -

крещим: „Хайде на Балкана!“

Крещим, но щом изтрезнеем,

забравяме думи, клетви,

и немеем и се смеем

пред народни свети жертви!“

Такива типове обаче не са „различни“. Такива типове са лицемери. А по тази тема засега не виждам да е писал нито един лицемер.

А различните, Златко, помежду си също биват различни.

Ето на – ние с теб сме различни един от друг. Имаме различен мироглед, различни ценностни системи и различни политически убеждения. Нямам нищо против съществуването на неолибералите, стига да не получават държавна власт. Щото неолиберал с власт е опасен за държавата, която управлява, за гражданите ѝ и за света.

Нарушителите на държавната граница, които по някакво недоразумение биват наричани „бежанци“ пък са различни и от теб, и от мен. С уточнението, че те обаче не правят разлика между нас двамата. И повечето са против нашето съществуване.

- 17-11-2015|Златко

Благодаря ти за умерения тон, Ивайло, но имаш доста да учиш. Първо, има огромна разлика между „неолиберал“ и „либерал“ и, второ, да обявяваш всички бежанци за терористи е форма на много, много опасно невежество. А що се отнася до нарушаванията и нарушителите на национални граници, хубаво е да не забравяш, че ние двамата с теб идваме от място, което излезе от тая категория само преди няколко години…

- 17-11-2015|Ивайло Иванов

Я, сега… да видим кой има да учи. Защото никъде не съм обявил всички бежанци за терористи. Казах три неща:

1. Т. нар. „бежанци“ – защото не са бежанци.

2. Не правят разлика между нас.

3. Повечето от тях са против нашето съществуване.

По първото ми твърдение – да, те не са бежанци. Те са нарушители на държавната граница. Защото Законът за убежището и бежанците (чл. 4, ал. 5) и Конвенцията за статута на бежанците (чл. 31, т. 1) пределно ясно казват, че чужденец може да пресече незаконно българските граници, за да поиска закрила (убежище, статут на бежанец, хуманитарен статут) само ако пристига направо от територия, където са били застрашени животът и свободата му.

Този текст е основополагащ. Сирийците и другите чужденци, които пристигат от Турция незаконно, пресичайки границата ни, не идват от застрашена зона. Тоест там няма опасност за посегателство срещу тях и поради това извършват престъпление, като пресичат незаконно границите на страната ни. Срещу всеки, който извършва престъпление, следва да се образува наказателно производство. И това задължение следва да се изпълнява.

По второто ми твърдение. Аз съм с десни убеждения. Толкова десни, че съм председателствал ОК на БНРП във Варна. Толкова десни, че съм се запознавал лично с Блас Пиняр, лека му пръст и на него, и на д-р Иван Георгиев. Толкова десни, че съм митингувал на „Плаза де ориенте“ в Мадрид с испанските фалангисти и съм пял „С лице към Слънцето“ с тях.

Толкова десни!

Тези десни убеждения обаче по никакъв начин не са ме направили ксенофоб – е, на – женен съм за жена от друга нация. Нито са ме направили ислямофоб (щото съпругата ми е мюсюлманка). Нито пък са ме направили расист (щото даже е и от друга раса).

Но когато дойде в България, колкото и светски да е била възпитавана, беше дълбоко убедена, че ние – християните – едва ли не си нямаме друга работа, освен да измисляме гадости за Мохамед и да обиждаме исляма. Това е човек с висше образование, Златко. Родена в държава със светски закони. Израсла в град, в който повече от половината жители са християни. Със съученици-християни, състуденти-християни, съседи-християни, учители-християни, познати-християни, приятели-християни… Схващаш ли, Златко – ТОЗИ човек не правеше разлика между нас! Защото това ѝ е било внушено – а семейството ѝ също е от интелектуалните среди. Майка ѝ – директор на гимназия, баща ѝ – офицер… И за да започне жена ми да прави такава разлика, ми отне години време. Години разбиране, любов, взаимопомощ, постоянство и непрекъснат диалог. Но и до ден днешен – при всяко по-голямо разногласие в семейството ни, първият ѝ, ама ПЪРВИЯТ ѝ довод е, че тя е права, защото е правоверна, а аз греша, защото съм неверник.

Схващаш ли?

Ха, сега си ги представи тълпите неграмотни бедуини, ни веднъж не влизали в училище, идещи от страни с шариатски закони и никога не виждали християнин – дори и на снимка! Те дали правят разликата, как мислиш? М?

Дали са били по-толерантно възпитани от жена ми?

И как мислиш да ги интегрираш? Щото те няма да позволят на дъщерите си да се омъжат за християни.

По третото ми твърдение: във Франция има цели райони, населени с араби второ, трето и даже четвърто поколение френски граждани, които не само не знаят френски, но даже не знаят и че се намират във Франция. И за тях французите са просто някакви навлеци, които им пречат да живеят както им повелява правата вяра. И в Белгия положението е подобно. И във Великобритания. И даже в Германия.

Не са терористи имигрантите – окупатори са. А терористите сред тях са просто детонаторът. Съвсем доскоро западните либерали убеждаваха, че сред „бежанците“ било малко вероятно да има джихадисти. Даже се позоваваха на френското (!) разузнаване по въпроса. Искаш ли статии – ще ти ги дам!

Но либералът няма памет – има убеждения. И когато фактите от действителността противоречат на убежденията му – игнорира фактите.

Чакате масови кланета в Европа ли, за да разберете че грешите? И грешите не „много“, не „страшно“, а самоубийствено?

Не, не ми разправяй, че „не може да има такива неща“ – защото то и терористи сред „бежанците“ не можеше да има, нали?

- 17-11-2015|Златко

ВСЕКИ от нас е оформен от някакъв житейски опит, Ивайло. Благодаря ти затова, че споделяш тук откровено тези сравнително лични неща, те ми звучат истински. А инак – факт – моят житейски опит ме е научил на по-различни неща. Господ знае кой от двама ни е по-близо до „истината“. Аз, във всеки случай, не мога да повярвам, че решението на проблемите на света, в който живеем, е в затварянето му и подновеното издигане на стените, сред които съм израснал и които ограничаваха всичко в България и Източна Европа само допреди няколко десетилетия. Тъкмо излязохме от един затвор, сега пък ще издигаме други, само че тоя път ще си въобразяваме, че ние сме надзирателите, а някои други – затворниците.

Не знам дали тая метафора е много подходяща, но моята потребност от свобода и равноправие е несъвместима с този тип умонагласа. Не става със стени, не става със затръшване на врати, така си мисля. Вярно, малко е страшничко, защото в тъмното се разхождат и чудовища. Но затова си има места като това тук – да се събираме и да си даваме кураж, а не да се насъскваме взаимно към още по-голямо недоверие, още по-голяма омраза. Аз поне под такива неща отказвам да се подписвам. Който желае да го прави – негова си работа…

- 17-11-2015|007

Не знам дали сте запознати с позицията на Любомир Канов „От отсамната страна на Смъртта и от отвъдната страна на Живота“:

www.faktor.bg/politika/hlyab-i-pasti/599…a-na-zhivota.html%7D

Дори за мен беше изненада резкостта, с която го е написал!

- 17-11-2015|Златко

Ами по-горе тук си стои написано: всичко на тоя свят е делене на плява от зърно. Не е задължително да стане бързо…

- 17-11-2015|Ивайло Иванов

Всеки затвор е крепост, Златко – но не всяка крепост е затвор.

Да – и едното, и другото имат дебели и здрави стени. Разликите са във вътрешния интериор, в условията за влизане и излизане и най-вече – в предназначението.

Гледаме нашите мюсюлмани в България и си мислим, че всички мюсюлмани са такива – но не са. И ако си мислиш, че по принцип те са добри и мирни хорица, просто сред тях има някакви фанатици, които трябва да бъдат отсявани като плява – опитай да поразсъждаваш по същия начин и за нацизма: че нацистите по принцип те са добри и мирни хорица, просто сред тях има някакви фанатици, които трябва да бъдат отсявани като плява. Получава ли се?

Защото принципни разлики няма – и едните, и другите от ранна възраст знаят, че светът е създаден за тях, че те са правите, че те са господарите, а всички останали им принадлежат. Едно учение, една идеология, един Пророк, един Фюрер… Принципни разлики няма. Е, кое е зърното и кое е плявата?

Това, че съпругата ми успя да се интегрира, изобщо не е пример за някаква тенденция – защото така могат да се интегрира само такъв, който не е попаднал в общност от себеподобни и няма каквито и да било контакти с такива общности на новото си местожителство. И така може да се интегрира само жена – на която ислямът ѝ е внушил, че е подчинена на съпруга си. За колко мюсюлманки обаче си чувал да са омъжени за християнин?

- 17-11-2015|Златко

Аз живея в страна, в която от нацистите са направени хора, Ивайло. Това първо. Второ, откъде-накъде това слабо-интелигентно настояване да хвърляш всички мюсюлмани в един кюп? Инак ми звучиш като разумно момче, защо по този въпрос си блокирал така тежко? Това някакъв личен опит ли е или просто „теория“? И после, прави ми впечатление, че говориш за жена си със смесени чувства (и оценки). Имам чувството, че я цениш като човек, но затръшваш кепенците, когато става дума за нейната религия и култура. Как се живее така заедно, Ивайло? Не е ли доста голямо напрежение и раздвоение?

- 18-11-2015|Ивайло Иванов

Че те и мюсюлманите са направени хора, Златко. Никой не се е родил като вярващ в Мохамед. А чувството ти, че не ценя културата на жена си, е измамно – и вероятно породено от либерални предразсъдъци. Ценя и онова, което тя сега приема за своя религия. Защото за нея сега ислямът са няколко общочовешки правила+няколко празника. Ключовата дума е „сега“. Никой не я е отблъсквал повече от същността на исляма отколкото направиха нейните единоверци в една варненска джамия – след като разбраха, че е омъжена за християнин. Защото ислямът не е точно религия – той е теократична политическа доктрина – с точни задължения за мюсюлманите и със собствена военна структура, законодателство и данъчна система. Такива неща в другите религии няма.

От случката в джамията (която беше преди 7 години), уверявам те – с жена ми си живеем много по-добре от преди.

Нови медии и обществено (съ)мнение

Автор(и): Юрий Проданов

Непонятната зависимост и в някаква степен необичайна привързаност на хората към общественозначимата информация в свят, в който медиите вече са започнали да играят решаваща роля по отношение на индивидуалното преживяване е тезисно изразена в популярната максима на Георг Хегел, че: „Сутрешното четене на вестници е своего рода реалистична сутрешна молитва.“. В тази знакова приравненост на модерната медия и религиозния ритуал, дори и като индивидуален интимен акт, за настоящите разсъждения е важно не толкова видимото на пръв поглед „духовно преживяване“ (доколкото молитвата изкарва личността от хода на повседневните събития и му припомня съществуването на извънвремеви морален императив), колкото впечатляващата повторителност на времевия показател „сутрешно“. Явно тук става дума за циклична повторителност на действие, което се е превърнало в навик или с други думи: „вездесъщ компонент от преживяването и поведението на човека“ (Минчев: 2003). Сведенията за подобна зависимост, която от една страна е емоционална, а от друга част от надиндивидуално съ-преживяване се четат и в друго свидетелство от време, в което модерната медия започва да подчинява не само ума, а и тялото на човек, изисквайки от него да предприема в определен момент от деня определени действия[280]. Актът на информиране става циклична необходимост, своеобразна психологическа зависимост: „И така, аз бях пламенен французин и това ме пристрасти към новините. Вървях с тълпата зяпачи и чаках на площада куриерите (к.м. – Ю.П.). По-глупав от магарето от баснята, страшно се безпокоях да узная седлото на чий господар щях да имам честта да нося“. (Русо: 1973)

Когато говорим за цикличност, трябва да направим уговорката, че по отношение на човешкото съществуване цикличността, тоест повторяемостта на някакво действие-състояние в материалния свят и в социума, е определяща във всяко едно отношение. С други думи „Оmnia cyclum est“. Редуването на деня с нощта (повторителност на въртенето на Земята около своята ос), редуването на сезоните (повторителност на въртенето на Земята около Слънцето), редуването на приливите и отливите (повторителност на въртенето на Луната около Земята), са само част от природна естествена цикличност, която пък детерминира човешкото съществуване (физиологично и културно) – редуването на будност и сън, менструалния цикъл, вдишване-издишване, аграрен цикъл, логиката при подредба на календара, залагаща поредица от вторични цикли, религиозните календари, празнично-обредните цикли и т.н.

Ако заложим тезата, че с появата на модерните медии след налагането на книгопечатането един нов тип цикличност започва да се налага в социалното поведение на човека и определим този цикъл като „информационен“[281], (В разсъжденията по-долу информационният цикъл ще бъде изяснен, а терминът употребяван единствено по отношение на медийното съдържание – б.м. – Ю.П.) то трябва да приемем, че в перманентния акт на узнаването-научаване по отношение на индивидуалното съзнание има съществен момент. Това е моментът на „превъртане“ на цикъла, времето, когато информацията трябва да се обнови и, след който тя ще привлече и изкуши нейния потенциален потребител с новостта си. Това е моментът, в който Русо отива на площада в очакване на куриерите[282], Кралят-слънце Луи XIV влиза на заседание на Държавния съвет, където ще му бъдат прочетени вестниците (Волтер 2015: 120-165), Захари Стоянов качва стълбите на читалището в Русе, не само за да чете вестници, но преди това и, за да се ограмоти чрез тях[283] (Стоянов 1983: 84-85) и т.н.

Извън съмнение е, че в своята ритмична повторителност информационният медиен цикъл формира важно следствие по отношение на потребителите – изграждане на информационен навик (компонент от преживяването и поведението на човека). С други думи, потреблението на информация да стане задължителна съставна част от индивидуалното живеене, сравнимо например с храненето и хранителния режим.[284]

Именно по отношение на този информационен цикъл, обаче се наблюдава важна закономерност. Ако по-голяма част от посочените по-горе цикли са в същността си непроменими по отношение на фактора времеповторителност, то информационният цикъл, станал важна част от социалното функциониране, се намира в перманентен процес на промяна – намаляващо време между начало – край – ново начало. Ясно е, че основен фактор в този процес ще бъде технологичното изобретение – иновация – която променя на първо място скоростта на събиране, обработка и разпространение на информация, а впоследствие и обхвата на потребителите, както и лавинообразното нарастване на обема от информация[285].

По отношение на печатните медии процесът е ясен – месечната периодичност на вестниците отстъпва бавно пред издания два пъти в месеца, седмичници и най-накрая всекидневна преса. Под натиска на информационния поток пресата прави неуспешен и кратък във времето експеримент с появата на така наречените „вечерни вестници“, а по-късно и със следобедните издания. Но ако при печатните медии технологичното време на обновяване на съдържанието е свързано с непреодолимите във физически аспект процеси на печат и разпространение, то с появата на електронните медии – радиото и телевизията – същото това технологично време носи нови възможности. В програмните схеми на електронните медии (особено при радиото) времето на централните новинарски емисии в определен час на деня (на принципа обед-вечер) бързо е разколебано от новините на кръгъл час, а после и от новините на 15 минути. Появата на хронологичния маркер на минутата по отношение на информационния цикъл в електронните медии свидетелства за настъпващото необратимо свиване на същия този информационен цикъл. А идва и времето на Интернет и новите медии.

По отношение на така наречения медийноинформационен цикъл дигитализацията на медиите довежда процеса на свиване на времето, неоходимо за обновяване на медийното съдъжание до неговия логичен финал. Финал, в смисъл на изчезването му и замяната с реална непрекъсваемост при постъпването на нова информация. Причините за това са многопосочни.

На първо място трябва да посочим многоаспектната глобализация (икономическа, финансова, културна, политическа и пр.), при която на практика източниците на информация са неизброими и необозрими. Показателно в това отношение е появата и използването на професионалния термин „лента“ – онзи сектор, предимно в сайтовете на информационни агенции, където новопостъпилата информация е организирана под формата на непрекъсната хронологическа линия (пред новината е посочен единствено часът, в който тя се е превърнала в част от медийното съдържание). По този начин в рамките на една медийна организация, изпълняваща функциите си на информационен източник, се стига до непрекъсваемост на процеса на постъпване и предоставяне на информация.

На второ място (не и по важност) можем да поставим усложняването на медийния ландшафт – с други думи непрекъснатата поява на нови медии, които не само са източник на ново съдържание по отношение на аудиторията си, но в съвкупността сами по себе си са източник на информация за други медии. Видима закономерност е, че и самият процес на усложняване на медийния ландшафт е не толкова екстензивен и протичащ в исторически аспект – с други думи с течение на времето новопоявили се медии се присъединяват към числото на утвърдени и познати медии. Интензитет на процеса придава и фактът, че всяка нова технология и нововъведение все по-бързо изминават пътя от скъпоструващ интелектуален и материален продукт от момента на навлизането си на пазара на стоки и услуги, до момента, в който се превръщат в общодостъпна стока за масово потребление. В този смисъл медиите, базирани на новите дигитални технологии, вече са възможна и постижима инвестиция – на първо време финансова. Задължителният за класическите медии сериозен финансов ресурс – разходи за печат, технически средства и апаратура, разходи за разпространение на ефирен радио и телевизионен сигнал и т.н. – на практика става пренебрежим фактор. Не е пресилено да се твърди, че инвестицията в медия е във възможностите на всеки, който го пожелае.

На трето място е факторът социални медии, социални мрежи и така наречената гражданска журналистика. Блогосферата, Фейсбук, Туитър, професионални мрежи като Линкедин и пр. са неизчерпаем ресурс на информация. Нерегламентираното коопериране на класическите медии с посочените по-горе източници дава възможност всеки и по всяко време да каже на всички онова, което знае. По този начин след като Интернет, по думите на Умберто Еко, неочаквано реабилитира четенето: „Дори за миг да бяхме повярвали, че живеем в цивилизацията на образите, комютърът ни запрати в Галактиката на Гутенберг, така че отново ще сме принудени да четем.“ (Еко, Кариер 2001: 30) от предаудиовизуалната епоха на радиото и телевизията, то сега от сянката на миналото на първите вестници и предредакционната епоха отново излезе „човекът-медия“. Само че сега неговата аудитория е глобално позиционирана – навсякъде и във всяко време. Това съчетаване на фактора бързина на информацията и повсеместност на потребителите добре личи в тезата на Цветан Тодоров: „Днес информацията е насочена както към учени, така и към неграмотни, от всяка прослойка, от всяка държава и нещо повече – тя е незабавна. Несъмнено нейните източници са многобройни…“ (Тодоров 2013: 161)

На четвърто място можем да поставим дигитализацията на информационния архив, която на свой ред дава възможност фактите от настоящето да бъдат контекстуално осмисляни и допълвани назад във времето. Този фактологически background лежи в основата на хипертекстуалността, разгръщаща процеса на информиране в посока на историческото „там“, което пък от своя страна се слива с първата компонента от информационната дихотомия „тук и сега“.

Разбира се, посочените дотук причини, довели до изчезването на „информационния цикъл“ във времето на новите медии, могат да бъдат допълнени. Освен това, те са комплексни в своята същност, въздействайки в синхрон. По-важно за настоящите разсъждения е нещо друго. Ако в началото бе направен схематичен опит да се наложи изводът, че цикличността е в основата на човешката физиология и култура, то следва логическият извод, че нарушаването и изчезването на цикличността, дори и в един единствен аспект е сериозно предизвикатество – и към физиологията в частност и към културата във всичките и проявления.

В един кратък отговор към Жан-Клод Кариер, по време на поредица от интервюта във връзка с бъдещето на книгата, Умберто Еко очертава фундаментална опозиция, породена от новите информационни технологии и новите медии. В същността си това е противопоставянето на систематизираното знание-информация и информационния лабиринт: „Между премерения световъртеж, който човек получава в красива книжарница и безспирния световъртеж от интернет (к.м. – Ю.П.) има огромна разлика“ (Еко, Кариер 2001: 313). Любопитно е, че в отговора видимо присъства физиологическият фактор, като характеристика на информационното въздействие върху човека.[286] Той е общ и при книжарницата (пространство на систематичното знание) и при Интернет (несистематизиран океан от информация). Различно в степента си на въздействие и сила е влиянието – при книжарницата (определена като красива) то индиректно ни внушава аналогия с влюбването като неестествено, но здравословно и утвърждаващо състояние на духа. При Интернет това е болестно състояние, вследствие на някаква прекомерна употреба. Като оставим настрани световъртежа – симптом на ментален дискомфорт[287] – в отговора на Еко стои ключовото противопоставяне на информационната мяра (премерения) като форма на организираност, система и контрол и информационния разгул (безспирния) като проява на греховно излишество[288]

Така или иначе, употребявайки словосъчетанието „безспирна информация“, Умберто Еко индиректно обръща внимание върху първото най-важно последствие от технологичната и информационна революция – изчезването на медийноинформационния цикъл като важен съставен елемент от битието на модерния човек, и трансформацията на информационния навик, свързан с цикличността при получаване на медийната информация в поредица перманентни, импулсивни действия.

Какви обаче са последствията от това върху нагласите и поведението му като част от социалния организъм, проявяващи се в общественото мнение?

Няма да се спираме тук на изясняване на термина обществено мнение – и поради фундаменталната същност на проблема, и поради трансформациите, предизвикани от различен исторически и културен контекст. Ще припомним само принципното положение, че в модерното общество медии и обществено мнение са в неразривна връзка. Ако перифразираме Ернст Касирер, който казва, че: „човекът произвежда философия и поезия по същия начин, по който пчелите строят своите пити“, (Касирер 1996: 41), сиреч по силата на генетично детерминиран инстинкт, то същото в пълна сила важи и за медиите при „производството“ на обществено мнение.

Една от иманентно присъщите характеристиките на общественото мнение е неговата относителна устойчивост във времето. В своята терминологична употреба то много често съседства с понятието „нагласи“[289], тоест готовност на преобладаваща група хора да изразят отношение-действие във връзка с общественозначим въпрос. Нещо повече – самото формиране на обществено мнение изисква време. Самият Х. Ласуел не коментира фактора време в своя комуникационен модел, изглежда защото той все още не е проблем в средата на изминалия век. Извън съмнение е, обаче необходимостта от онзи темпорален отрязък, в който новината трябва да бъде узната-научена, коментирана и анализирана от професионалните комуникатори и лидерите на обществено мнение (елити), този коментар-анализ да бъде също така узнат-научен. Целият този фактологически контекст да бъде обсъден и приет на различни социални равнища и от различни социални групи. Логически въпрос при това положение е как дълбоката трансформация при медиите в новата комуникационна среда 70 години след Ласуел ще постави под напрежение формите на публична комуникация и произтичащите обществени следствия, резултати и обществено мнение.

Дотук вече стана дума за критичната промяна на информационния навик, настъпил в резултат от изчезването на медийноинформационния цикъл. Да се опитаме тезисно да посочим как основите фактори, довели до изчезването на информационния цикъл, същевременно поставят под натиск процеса на формиране на устойчиво обществено мнение.

Ако многоаспектната глобализация е един от най-важните фактори за динамиката в промените на съвременните общества, то два неписани принципа при нея са водещи по отношение на политическите форми на управление на националните държави и наднационални формирования (например, ЕС). Тези два принципа присъстват в тезата на Цветан Тодоров по следния начин: „Левицата подкрепя свободното движение на хора, десницата – на капитали.“ (Тодоров 2013: 168) Без значение от формите на политическо представителство в националните правителства или наднационалните формирования, обаче движението на хора и капитали поставя под напрежение статични и устойчиви до момента социални взаимоотношения и връзки. Глобализацията принудително налага социокултурна (хора) и икономическа (капитали) гъвкавост и адаптивност. Пряко следствие от това е нещо важно: „Една от последиците на гъвкавостта е отслабването на социалната мрежа, изграждана ден след ден, а оттам и самата идентичност на индивида.“ (Тодоров 2013: 144). Отслабването на социалната мрежа и идентичността на индивида са от съществено значение при осъществяването на социалната комуникация. Ако приемем социалната мрежа за ключов фактор, осигуряващ канали, по които тече информацията между отделните индивиди и групи в социума, то нейното „отслабване“ е първият тревожен симптом за криза и в наличния комуникационен модел. Нарушената идентичност на индивида пък го поставя под съмнение като компетентен потребител на информация и оттам участието му в цялостния процес по формиране на обществено мнение. С други думи, информацията тече по „ерозирали“ канали към „ерозирали“ адресати.

Усложняването на медийния ландшафт поражда по-лесно видими следствия по отношение на важния въпрос с формирането на устойчиво обществено мнение. За изходен пример в следващите разсъждения ще посочим противоположното състояние на пределно опростения медиен ландшафт, характерен за тоталитарните общества. При тях контролът върху информацията, преминаващ през контрола върху медиите и ограничаване на многообразието им, на практика формира огромни компактни аудитории – адресати на послания и внушения. Контролираната липса на алтернативни, спрямо идеологическия контекст, индивидуални, експертни мнения и мнения на лидери на обществено мнение на практика налага социални тези, приемани безкритично. При тоталитарните общества и тоталитарните медии общественото мнение е тотално в своята доминация, но често отношението на индивида към тази ситуация е, че на практика обществено мнение липсва: „Най-ясното въздействие на тоталитаризма върху мен бе следното: в продължение на години аз бях убеден, че всички политици са двуличници, че всяка публична реч по необходимост е лъжа. Вестниците – също. По-късно станах страхотен читател на всекидневници, но през първите десет години от живота си във Франция дори не посягах към вестници. Имах чувството, че човек си губи времето като се интересува от свят, върху който няма никакво влияние (к.м. – Ю.П.)“. (Тодоров 2003: 129).[290] От написаното от Цветан Тодоров става ясно, че ако все пак можем да говорим за преобладаващо обществено мнение, формирано с институционалната и идеологическа принуда, преминаващо и през медиите, то в много случаи на практика индивидът се изключва (атомизира) от обществените процеси. Стига се до парадокса индивидуално неучастие и липса на ангажимент към социалното, съчетано с формалната доминация на колективното.[291]

Тръгвайки от тази фактологическа база и следвайки пътя на махалото, по-видимо става, че медийното разнообразие, характерно за либералните общества, съчетано с информационнната революция, новите информационни технологии и новите медии има пряко следствие – неконтролируемо и продължаващо фрагментиране на аудиториите. По този начин цели социални групи, формирани на някакъв принцип (професионален, съсловен, културен и пр.) се оказват доброволно или неволно изолирани от участието си в дебата по обществено значими въпроси и във формирането на обществено мнение. Това те правят изключително като потребители на предимно специфично медийно съдържание, идващо от медии с професионален или специфичен профил. На пръв поглед тази обществена атомизация, доведена до край, е пълна антитеза на ситуацията при тоталитарните общества. Но е също толкова опасна по отношение на формирането на обществено мнение във връзка с важни за социума въпроси – често то на практика липсва. И по странна аналогия с тоталитаризма, индивидът също се изолира от ставащото около него.[292]

Социалните медии и социалните мрежи първоначално са посрещнати не само като нова възможност за конвенционалните медии от гледна точка на нови информационни източници, обогатяващи и разнообразяващи медийното съдържание. Общественото очакване е чрез тях да се преодоляват корпоративните, политически, финансови и лобистки зависимости, в които често изпадат мейнстрийм медиите. И наистина, първоначалната[293] финансовата независимост на социалните медии и мрежи, несъобразяването с необходимостта от финансиране на процеса по производство и разпространение на съдържание дава възможност чрез тях в общественото полезрение да влизат новини, събития, гледни точки, които конвенционалните медии целенасочено пренебрегват или премълчават. Като се започне от „Моникагейт“[294] и се стигне до УикиЛийкс на Джулиан Асанж подобни проекти показват неподозирани възможности за промяна на статуквото (политическо, икономическо и пр.) и привличане на огромен обществен интерес и аудитории. Тази характеристика води до очакването именно социалните медии и социалните мрежи да се превърнат в нов, мощен генератор на обществено мнение, трансформиращо се в реални действия за практически промени в социума[295]. Свръхочакванията, че социалните мрежи ще се превърнат в действен фактор в процесите на социална промяна, предизвикана от общественото мнение и подкрепа, предизвикани от тях, скоро са разколебани. Оказва се, че генерирайки първоначален социален импулс, те не могат да утвърдят и задълбочат социалната промяна: „Вече става очевидно, че глобалната протестна вълна успява да поляризира обществата, но печеливша от тази поляризация е „партията на стабилността“, а не „мрежата на надеждата“. Накъдето и да погледнем, политическия и социален разрив, предизвикан от протестите, не води до повече демокрация и плурализъм, а до консолидация около държавата и националния лидер. Свидетели сме на възхода на нов антикосмополитизъм.(…) Нормално е да се запитаме защо „Туитър революциите“ са в отстъпление? Но по-важният въпрос е защо преди бяхме толкова убедени, че те ще успеят?“ (Кръстев: 2015)

Въпреки, че тази линия (на социално въздействие) в някаква степен се запазва, с течение на времето социалните медии и мрежи:

– Стават сериозен компонент в информационната свръхнаситеност, разколебаваща формирането на обществен акцент и неспомагащ за аксиологическа подредба на общественозначимите проблеми[296]

– Не преодоляват липсата на модератори и непризнаването на авторитети (при социалните мрежи), поради „плоския“ или хоризонтален начин на комуникация. Това не дава възможност за рекапитулация и обобщаване[297] на резултатите от обществената дискусия – задължителен момент при формиране на общественото мнение[298]

Дигитализацията на медийния архив, който го прави достъпен по всяко време, и технологичната възможност на принципа на хипертекста архивът да става част от новото медийно съдържание създават възможност за изчерпателен и задълбочен фактологически и аналитичен контекст при осмисляне на важни за обществото факти и събития. От друга страна обаче, всеки хипертекст е заплашен от собствената си многословна прекаленост – „хипер“. Това съществено променя акта на четене, който от линеен се превръща в мрежов (Проданов 2010). Колкото и неочаквано да е, търсената задълбоченост при „мрежовото четене“ от гледна точка на по-голяма информираност по конкретен проблем, на практика води до информационно разсейване – потребителят практически се отклонява непрекъснато от основния текст, следвайки линковете, посочени в него. Така се потвърждава краткият и смущаващ извод на Никълъс Кар, че: „Интернет е технология на разсейването“ (Кар 2011: …)

Обобщената картина от посочените дотук два фактора – изчезване на информационния медиен цикъл, промяната на информационния навик – и част от обстоятелствата, предизвикали тази промяна оформят смущаващ извод. За разлика от класическите медии от прединтернетното време, новите медии трудно оформят преобладаващо обществено мнение. В своето свръхдинамично присъствие при информационния медиен оборот и непрестанното обновяване на медийното съдържание, те по скоро са инструмент за пораждане на обществено (съ)мнение. Скептицизмът (идващ от новите медии) е сериозен фактор в критическото осмисляне на действителността. Но скептицизмът рядко се трансформира в действие. Общественото мнение е ключов фактор в нейната промяна. И в това противоречие е същността на проблема.

Юрий Проданов е ръководител на Катедра Журналистика и масови комуникации в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“. Води дисциплините „Теория на журналистиката“, „Българска журналистика и книгоиздаване“, „Пресжурналистика“. Съчетава преподавателската дейност с журналистика на свободна практика – писал е (от 1996 г.) коментари и анализи за вестниците „24 часа“, „Новинар“, L’Europeo и Редута.бг.

Провалът – (още един) начин на употреба

Автор(и): Златко Енев

Предполагам, че немалко от вас са чували този прословут цитат от Бекет:

Ever tried. Ever failed. No matter. Try Again. Fail again. Fail better.

Ще го преведа, защото около него е построено цялото това размишление – доколкото евентуално се получи, разбира се. И така:

Винаги си опитвал. Винаги си се провалял. Няма значение.

Опитай отново. Провали се отново. Провали се по-добре.

Това, че започвам да мисля точно по тази тема не е случайно, разбира се. Провалът като теория и провалът като реалност са две доста различни неща, както могат да засвидетелстват куп неща, от размишленията в стил Бекет, та чак до неизличимите белези в душата, примерно. Казано най-общо, принципната неизбежност на провала е единствената му абсолютно сигурна характеристика. Това, както и повсеместният страх от него. Поне сред повечето от нас. Провалът – така изглежда в очите на болшинството хора – е окончателното свидетелство за житейска неспособност. Оттук и всеобщият му статус на плашило за гарги, предполагам.

Е добре, аз отказвам да се съглася с това. Не само защото намирам подкрепа у такъв именит дебелоглавец, какъвто е Самуел Бекет. Не и поради това, че, съзнателно или не, се опитвам да оправдавам пред себе си позицията на неприемане на какъвто и да било знак на одобрение, откъм хората или от „съдбата“ – и която май става единствено възможната и допустима в живота ми през последните няколко години позиция. Не, аз просто не вярвам, че е така. И онова, което ме тласка към всичко това е – парадоксално, но факт – инстинктивното усещане за абсолютна здравословност на провала. Да, именно здравословност.

Готовността за постоянен провал не е нещо, което съм избирал доброволно. Като повечето от нас и аз живеех (докога ли, всъщност? Май вече не мога да си спомня) в постоянен страх пред него. Опитвах се да го избягвам, правех всичко възможно, за да чертая пред очите си кривата на един житейски път, определян от неговата липса. Онова, което направи невъзможна тази умонагласа беше, естествено, цяла поредица от провали – забележете, не поставям думата в кавички – която се посипа отгоре ми след достигането на зрелостта, някъде след 40-та ми година. Няма да ги изреждам, правил съм това в множество други текстове. Това, както и далеч по-важния факт, че, с огромно удивление, в един по-късен момент от живота си аз установих, че провалите не само не са ме съсипали, ами, напротив, май са направили от мен един далеч по-жилав, по-кризисно-устойчив и, което е най-важно, просто по-здрав човек. Ницше беше казал някъде, че, когато човек гледа прекалено дълго време в пропаст, то по някое време пропастта започва да гледа обратно в него. Същото май се случва в някакъв смисъл и с провала. Ако успеете да издържите тежестта на погледа му достатъчно дълго време, то в някакъв момент той изглежда махва с ръка и отива да си търси по-лесна плячка. Двата погледа, в някакъв смисъл, са се неутрализирали взаимно. Не знам, може и всичко това да се окаже най-банален опит за себеразкрасяване. Но такова е усещането, с което живея тази част от живота си.

Вече дори не знам дали в живота ми е останало нещо, което да не изглежда като провал (примерно в очите на майка ми). Прекарах дълги години в постигане на образование, което никога след това не се опитах да използвам за печелене на пари, уважение или просто съществуване. Изградих от нищо сериозна компетентност в модерна, сравнително динамична сфера, свързана с компютърни технологии, само за да я оставя да закърнее и изчезне от само себе си – поне като средство за препитание – в момента, в който започнах да чувствам прекалено силно, че живея в несъгласие със себе си. Създадох семейство, което изглеждаше монолитно и непоклатимо за всички наши познати – но само до момента, в който съпругата ми безпощадно разголи принципния му, самоубийствен фалш пред широко затворените ми очи. Отгледах, поне за известно време, двете деца сам, но само за да приема – десетина години по-късно и с повече или по-малко готовност – факта, че връзката с майка им изглежда е далеч по-силна от онази с мен (нищо на тоя свят не може да ме убеди, че мога да се намажа дори на малкия пръст на собствения си баща, когато става дума за това най-трудно от всички изкуства, бащинството). Като всеки човек на моята възраст съм имал достатъчно много връзки с жени, всичките завършвали с някаква форма на раздяла, къде по-лесно, къде не – само за да гледам на всяка следваща любов като на поредното очакване на Годо: ще почакам, почакам, пък после ще си тръгна. Или ще го направи тя. Тъй вървят нещата.

С няколко думи: живея без особено много очаквания, с изключение на постоянното, онова на поредния провал. И, понеже съм свикнал толкова много с тази мисъл, с това чувство, вече дори не му обръщам особено внимание. Провал, баба ти трънкина! Случва се просто някакво събитие. Случва се винаги онова, което трябва да се случи. Въпрос на подготвеност, житейски опит и известна тренировка е да успявам да преживея всяко от тях по такъв начин, че при следващото да се представя малко по-добре. Разбира се, рано или късно ще дойде и последното от тях – в това, поне засега, все още не се съмнява никой – но дотогава, да се надяваме, има още доста време, а значи и още доста възможности за преживяване на вълнуващи, интересни, увлекателни провали. Е, че кой ти го дава?

Опитвам се да живея с умонагласата на самурай – или поне онова, което си представям като такава умонагласа. Човек трябва непрекъснато да гледа смъртта право в очите, ако иска да получи някакъв шанс да се размине с нея и този път. Като всеки хищник тя също не обича да пилее сили и енергия, търси си най-лесната плячка, където това е възможно. Вярно, гладът рано или късно ще я накара да се нахвърли и върху теб, но дотогава… Дотогава – каквото сабя покаже.

Способността да се гледат нещата в очите – особено страшните, кошмарните, застрашителните неща на този свят – за мен е единственото средство да се живее по начин, който ни прави по-малко зависими от прословутата „воля на съдбата“. Това е същото като основното изискване при писането – човек трябва да убива точно онези (неща), на които държи най-много. Не се вкопчвай в нищо, бъди постоянно готов да изгубиш всичко – и само тогава ще станеш способен на онзи тип хладнокръвно преминаване през всевъзможни препятствия, който различава истинския житейски маратонец от случайния пътник, попаднал на влак-стрела.

Споменах думата „маратонец“ не случайно, защото все пак бих искал да не крия от вас последната, най-интимна илюзия, раздялата с която съм си запазил за най-последния, окончателния миг от живота си… Илюзията, че живея в свят, управляван от някакъв невидим, недосегаем, дори неразбираем, но все пак вездесъщ, разум. Бидейки пълен атеист, аз все пак гледам на себе си като на дълбоко религиозен човек. Вярата ми в разумността на вселената е напълно непоклатима. Следвайки Бенедикт Спиноза, аз съм избрал именно нея, вселената, за свой единствен, но напълно достатъчен Бог. Един Бог, който не награждава лесно усилията ни – или каквото и да било друго – но който, въпреки всичко, отдава само и единствено заслуженото. Независимо от това, че то може и да се случи по начини, които ние се оказваме напълно неспособни да разберем или дори регистрираме. Справедливостта е нещото, върху което се гради всичко. Както е казал Херкалит, слънцето не може да се помести от пътя си, защото инак ериниите ще го накажат. В това – така поне си мисля – е скрито едно от най-дълбоките прозрения за същността на света, който ни е отредено да обитаваме.

Връзката между всичко това и безразличието към провала би трябвало да е ясна, надявам се. Провалът – като изключим най-грубите му физически прояви – е по същество човешка, социална категория. Разбира се, има неща, чиято неприятност е трудна за оспорване – пълната липса на пари, примерно. Но, доколкото човек успява да се дистанцира от подобни крайности, почти всичко останало си остава силно спорно. Успех? Кажете ми, какво е успехът? В моя случай, да речем, може би признание, примерно литературно? Но аз ставам, заедно с вас, ежедневен свидетел на всевъзможни възходи и падения, породени най-вече от прекомерното търсене на, простете, одобрението на тълпата. При това ние с вас живеем в една малка, консервативна, сравнително лишена от възможности за истински големи заслепения, среда. А какво да кажем за хората, които живеят точно на върха на вулкана?

После идват другите неща, които обикновено свързваме с липса на провал. Подреден семеен живот, примерно. Ами, прощавайте, това съм го опитвал. Прекалено много ограничения, прекалено висока цена за един човек, чиято единствено оставаща надежда е да продължава да изобретява себе си и собствения си живот непрекъснато, или поне на всеки десет години. Любови? Дай боже всекиму, но, простете цинизма ми – не ви ли е омръзнало вече все едно и също? На мен поне ми е омръзнало, много. И всеки следващ човек, всяка следваща любов, разсейва това усещане само за известно време – при това едно комай все по-съкращаващо се време. Полуразпадите на любовта май също засилват скоростта си неимоверно, когато човек е вече попреминал на попрището жизнено средата. Интересното и вълнуващото, както казва брат ми – един много жилав, много гладен за живот циник – е като два пръста мед най-горе в каца, инак пълна с лайна. Ами хубаво, в такъв случай май единствено смисленото нещо е човек да не дълбае прекалено дълбоко.

Остава си, разбира се, детинската надежда, че в някакъв окончателен, ослепителен, искрометен и трудно въобразим момент, всичко на тоя свят (или поне в моя свят) – цялата лудост на ежедневния отказ от търсене на съгласие или одобрение, трудно поносимата скука на комай херметично затвореното ежедневие, дори огорченията и разочарованията, свързани с наивно-упоритото търсене на „сродни души“, отново и отново – ще придобие някакъв очевиден, прост и ясен смисъл. Че ще прозвучат фанфари, ще пропеят ангели, ще блесне светлина.

И тогава…

Тогава просто ще видим. Тогава всичко ще си дойде на мястото.

Ами ако не, може би ще попитате?

О, по дяволите! Просто поредният провал, какво пък чак толкова?

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (3)

- 18-11-2015|Златко

Надявам се да възприемете този текст като простичкото послание, което той е за мен: Провал всъщност няма.

Но няма и успех. Малко една такава будистка шашмалогия…

- 22-11-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev Мисля си тия дни, какво се случва с човека, когато любовта е отминала, но потребността от ЛЮБОВ си остава. Когато ежедневието е затлачено в грижи покрай неща като работа, деца, омръзнал/а до скомина съпруг/а, тъпо, тъпо, тъпо ежедневие… Абе, знаете го, какво да ви разправям…

А душата отдолу пулсира като гноясала рана, иска и иска, и си иска своето.

Какво прайва този там човек, питам се, ако не е имал, примерно, моя късмет, да бъде принуден да напусне целия тоя фалш, пък било то и против волята си?

Какво прайва?

Nadia Hamami Агонизира. Аз – 20 години го правех.

Zlatko Enev Шшшт, господин Бовари слуша!

Nadia Hamami Е, НЕК‘ си слуша. Аз съм далеч и по този случай съм много добре.

Zlatko Enev Късметлия момиче!

Nadia Hamami Късметлия съм. Когато пристигнах в Лондон едва се движех, сега, 2 години и месец по-късно не ми се вярва, че съм била същия човек през всичките си предишни години, макар тук да минах през ада, за да се задържа. Мисля си, че си е струвало. Сина си видях само веднъж за 5 дни преди 9 месеца, а той е на 10. Дори и така, ситуацията е по-здравословна в сравнение с преди. Ако реши все пак да дойде, ще се постарая нищо да не му липсва. Колко ще успея е друг въпрос, важното е, че той знае, че ще направя всичко възможно и даже невъзможното.

Zlatko Enev Стискай зъби, Наде! Направила си най-трудното, оттук нататък няма да е чак такава агония

Pepi Mihailova Изрязваш гнойта до жива душа

Zlatko Enev Ба, във Фейсбук лесно става… Ами децата?

Pepi Mihailova Много трудно става, но е животоспасяващо, за душата, за децата..

Zlatko Enev Това, което виждам е, че повечето хора не мърдат от мястото си и агонизират (точно!) чак докато отраснат децата. А тогава вече и тялото, че и душата, взели-дали…

Pepi Mihailova Трябва смелост, лудост и жажда

Nadia Hamami Децата няма как да са щастливи с такива родители, а така ги и натоварваме с отговорността за пропуснатите си години.

Petar Dochev-Perconis Това е точния момент да запееш

Уморих се Дует Ритон

Petar Dochev-Perconis …и да скочиш в нещо ново!

Zlatko Enev Е, има и куражлии хора. Моята бивша булка например, кланям й се до земи. Спаси и двама ни, напусна ме…

Zlatko Enev Колко пъти си го правил, Петре?

Petar Dochev-Perconis Винаги е така- има си луната две страни!!!

Харесвам · Отговор · 20 мин.

Petar Dochev-Perconis на 14 напуснах село… на 25 се ожених на 40.. заминах за топлите страни…на 50 …тръгнах по безкрайния път на мечтите…накъдето ми видят очите:)))).

Zlatko Enev Аз благодаря на жена си (бившата). Ако беше останало на мен, тъй и щях да го изкарам тоя живот в треперене и агонизиране…

Petar Dochev-Perconis живееш втори(???) живот.! радвай се…много от хората така и не разбират колко е желязна …най – малката клетка на обществото!

Zlatko Enev Ами грижлив ангел си имам, не знам с какво съм го заслужил. Спасявал ме е толкова пъти, вече и бройката съм им изгубил…

Zlatko Enev Но това, за най-малката клетка, дето е желязна, ще го запомня!

Отворено писмо до български и международни медии

във връзка с бежанската криза

Автор(и): Administrator

След трагедията в Париж решенията на бежанската криза стават още по-трудни.

Императивно е тези решения да не се провеждат изолирано от интелектуалци, студенти, правозащитници.

Европа има нужда от всички гласове, а не само от тези управляващите.

Ние, независимите граждани от страните на Централна и Източна Европа настояваме да бъдем чути!

Шокът от поредните изстъпления на ИДИЛ във Франция доведе до нов сблъсък на тесногръдия шовинизъм и широко скроената хуманност. Европейският съюз поредно е атакуван от провокациите на консервативни политици, които обявяват края му и прогласяват бъдещето на националните граници. Отново се заговори за края на мултикултурализма и заплахата от „ислямофашизъм“. Поредно обвинени за терористичните атаки в Париж са либералите и ценностното им отношение към огромните потоци имигранти. Български политик заговори за „гетата на толерантността“. Слабо познаващата съжителство с мюсюлмански общности Полша обяви категорично отказ да приема бежанци.

Ние, гражданите, знаем, че конфликтите в Африканския континент и Азия ще продължат да отприщват огромни потоци от хора. Те ще търсят още по-отчаяно убежище в икономически привлекателните и демократично развити страни от Европейския съюз. За нас е безспорно, че в търсене на изход от бежанската ситуация Европа трябва да запази базисните си хуманитарни принципи като правото на придвижване на хора и действена, а не абстрактна солидарност с бежанците! Ние предупреждаваме, че надигащият се популизъм, ксенофобия, расизъм, краен национализъм и ислямофобия, ще довеждат до силно разрастване на евроскептицизма. Не приемаме за легитимни дискриминационните призиви на лидери на водещи страни от ЕС. Тези призиви ще доведат до възкресяване на отречени след Втората световна война неофашистки концепции. Предупреждаваме, че пред очите на всички нас ще се мобилизират все повече младежи и хора от по-възрастните поколения срещу бежанците в един неподозиран реванш на новия/стар национализъм срещу либерализма.

Ние съзнаваме, че безпрецедентното движение на панически бягащи хора, поставени в изключителен риск в собствените си страни, рекетирани от трафиканти, ще поставя на сериозни изпитания лидерската позиция на Германия. Търсенето на адекватна политика към бежанците на канцлера Ангела Меркел, все повече ще бъде атакувано. Още по-голямо ще става числото на онези, които отхвърлят изискванията на Конвенциите за човешки права, на международното бежанско право. Все по-шумен ще става отказът от разумно планиране на действията по приемане, разпределяне на отговорности и интегриране на хората, получили бежански статут. Като анализатори на имигрантските процеси, ние предупреждаваме, че необратимите климатични промени, ще рекрутират още по-неизчислими вълни от бежанци. В контекста на тези наши прогнози, смятаме за исторически късогледа и егоистична политиката на националните правителства от Унгария, Полша, Словения, Словакия, Македония, Хърватия, Румъния и България, която предпоставя катастрофални последствия задемократичното качество на техните общества и за поведение на игнориране крехкостта на човешкия живот.

Ние, преподаватели, журналисти, преводачи, правозащитници заявяваме:

Въпреки, че нашите страни имат нисък ръст на икономиката и жизненият стандарт е незадоволителен, трябва да продължим да следваме принципите на отговорност към слабите и уязвимите. Правителствата ни биват избирани все по-често с популистки вот, а крайнодесните партии са и ще стават все по-привлекателни за нарастваща част от населението. Съзнаваме, че и досега, а още повече след терористичните актове в сърцето на Европа, тоталната липса на плуралистичен и информиран дебат по темата ще стане ежедневие! Но ние стоим все още зад политиките на „отворени врати“ за жените, мъжете и децата от Африка, Афганистан, Ирак и Сирия! За нас изграждането на огради по границите на страните е образ на не-свободата, ксенофобията, предразсъдъците. Новите телени стени разграждат вярата и желанието на нашите страни с млади демокрации да следват правовите принципи на международния ред. Ние протестираме срещу това движение назад, към старите авторитарни практики, където олигархични малцинства и не-либерални елити управляват живота на обществото. Ние съобщаваме отговорно и тревожно, че корпоративните медии в Централна и Източна Европа всекидневно мултиплицират и още повече ще излъчват послания, родени от страха, груповия егоизъм и националния изолационизъм, вместо императивен етос на състрадание към бягащите от войната и диктатурите жени и деца от Близкия Изток и Азия.

Ние, учени, журналисти, писатели, преподаватели, ние, студентите и гражданите на Европейския съюз, казваме категорично – не сме съгласни! Бежанската реалност иска стратегии за увеличаване на наличния човешки, демографски, икономически потенциал на приемащото общество, на развитие на доброволческия му капацитет, на максимално стимулиране на толерантността. Ние казваме „Не“ – на отблъскването“, „Да“ – на ефективното сътрудничество! Не желаем реториката на бившите ни режими, когато гласът на всеки един от нас нямаше значение. Въпреки ужасът от настъплението на Ислямска държава, въпреки нарастващото число невинни жертви на варварските атентати, ние не можем да се откажем от основната функция на Европа: човешката солидарност. Затова ние призоваваме да се противопоставим заедно на расизма, на антиимигрантското законодателство, на дискриминацията на чужденеца, на третирането на бежанците като бройки, бреме, второкачествени същества.

Нека съхраним образа на Европа като диалог! Нека не превръщаме Европейския съюз в множество оградени с бодлива тел парцели!

София, 15 ноември, 2015

Подписали:

Албена Дробачка, Ана Пашчешняк, Доц. Анастасия Пашова, Проф. Анна Кръстева, Проф. Антоний Тодоров, Антонина Желязкова, Благой Николов, Валентина Каменарска, Веселин Видолов, Виктор Лилов, Георги Апостолов (Център за безопасен интернет), Д-р Георги Зеленгора, Проф. Георги Карасимеонов, Георги Папакочев, Деница Сачева, Диана Иванова, Проф. Евгения Иванова, Елена Дянкова, Емил Коен, Златко Ангелов, Златко Енев, Проф. Ивайло Дичев, Доц. Иван Евтимов, Проф. Йот Пънзару, Калинка Василева, Крис Енчев, Костадин Боневв, Доц. Кристина Попова, Лазар Влашчеану, Проф. Лиляна Деянова, Проф. Майя Грекова, Малина Петрова, Мариета Цанова, Марин Бодаков, Марина Лякова, Мартина Балева, Мария Черешева, Марко Хайдиняк, Марта Методиева, Митко Новков, Доц. Михаил Иванов, Моника Писанкънева, Надеж Рагару, Проф. Надя Данова, Нидал Клайф, Проф. Николай Аретов, Д-р Нурие Муратова, арх. Паулина Владимирова-Цепфел (Австрия), Доц. Петър Воденичаров, Доц. Петър Кръстев, Радост Николаева, доц. Райна Гаврилова, проф. Реймонд Детрез (Белгия), Руслан Трад, Светла Бъчварова, Светла Енчева, Силвия Чолева, Станимира Иванова, Тони Николов, Цветомира Пашова (Сдружение за прогресивна и отворена комуникация), Юлиана Методиева

Коментари (45)

- 20-11-2015|Златко

Идеята и инициативата за това отворено писмо принадлежат на Юлиана Методиева и кръга интелектуалци около независимото Интернет-издание „Маргиналия“…

- 20-11-2015|Петър Петров

Разбира се, съгласен съм, но тук няма нищо за тези, които предизвикаха бежанската вълна и създадоха толкова трагедии.

- 20-11-2015|Златко

Ами щото предпочитаме да гледаме в собствената си чиния, вместо в чуждата…

- 21-11-2015|Чингиз Кан

Ще бъда кратък, защото от 13-и того, дремвам само за малко; и само в паузите между две горещи словесни битки. Вярно, тук на Гела няма ден и нощ, т.е. време/траене/, но дори и духът има нужда от милостта на безделието. Та: решихме /под председателството на айнщайновия гений да пренебрегнем неумолимите закони на гравитацията и да поканим всички да- и несирийски (в музикалността на думата „бежанци“ намирам познатото дългоухо „заеко, бягай“, поради което лично аз предпочитам по-спортната „бегълци“), бегълци – това подгонено от „вълк след стадо – вихър леден“, глад, жажда и страх, стадо: с една дума всички милиони из-, по-, на- и казано обобщено изпонастрадали от арабската пролет души с получовешко достойнство тук, на Гела. Защото повече от ясно е, че никой от вас не иска да им бере гайлето на обездушената от егоистичните духове на земевремето ви планета. бих искал само да добавя, че аз лично гласувах смирено за това с двете си ръце, което нямаше да е достатъчно, ако император Нерон не беше наклонил везните в желаната от мен посока с железния довод “: Ммъртвити вода не пияат, о, гелаейци. Той знае по-добре от всички имащи право на глас участници в публичния дебат, кога-каква е цената на PAX ROMANA. Говори ми се много, но трябва да свършвам:

Бъдете готови за предстоящото пост-парижко рандеву с безмозъчното Възмездие, скъпи мои далечни братовчеди,

ваш Чингиз Кан

П.П. Забравих джихадистите, Аллах да ги привика един по един при себе си, ала снощи ми се обади, както винаги нерешителният, Любен Каравелов.: „Когато решиш да пишеш на слабопаметните земляни – рече – напомни им думите на Джон Гълбрайт и Дейвид Харви, като не забравяш и моите „Свободата не ще екзарх, иска Караджата.“

Същият

- 21-11-2015|Rosica

Като искате да бъдете чути, говорете с повече факти, а не с лозунги. Така и не разбрах защо разградения двор е с по-голяма ценност от оградения. Границите не са ретроградни, те са консервативни и защитават ценности, изграждани през вековете. Вие искате тези ценности да ги няма в името на вашия хуманизъм, либерализъм и не знам какво още. Искате да бъдете чути, вие гражданите и т.н. А вие кого чувате от този народ, какво защитавате, или защитавате първо чуждите?

Да, сигурно ще се мобилизират хора срещу бежанците, но тук именно либерализмът налива масло в огъня.

Какъв е термина за либерализъм, който налага диктат, драги професори, преподаватели, журналисти, правозащитници…?

- 21-11-2015|Златко

А може би е станало време да попрочетете и някой друг дукимент на Европейския съюз, Росица. Там разните му глупости за човечност през дувари и граници, пък и други подобни дивотии. Инак така само, като риба в собствен сос… Скучна работа, нали разбирате?

- 21-11-2015|Rosica

Златко писа:

А може би е станало време да попрочетете и някой друг дукимент на Европейския съюз, Росица. Там разните му глупости за човечност през дувари и граници, пък и други подобни дивотии. Инак така само, като риба в собствен сос… Скучна работа, нали разбирате?

Не, не ви разбирам. Документите не ме привличат, и съм срещу човечността, която афишира себе си. Тя е тази, която е през дувари и граници. Истинската човечност се проявява на място и не теоретизира.

- 21-11-2015|Златко

Тоест човечността е това, което вие наричате „консервативни граници“ (в наше село на това му викат „пука ми за ония диваци там, да мрат ако щат; важното е на мен да ми е добре…“) А диктатът – това е, когато някой дойде и каже, „ей, я вземи се събуди малко, до вчера и ти беше на същия хал. Ако нямаш друг усет, то поне малко срам нямаш ли?“.

Така ли да ви разбирам, уважаема Росице?

- 21-11-2015|Петър Петров

Да погледнем малко по-широко! Има ограда по цялото протежение на границата между САЩ и Мексико (ако вече я няма – извинете). Интересно ми е интелектуалците какво мислят за нейното съществуване. В наше село на това му викат да погледнем в двора на комшиите.

Това, което убягва на подписалите се е причината (или причините) за случващото се. Това е важното. Оградите са следствие.

- 21-11-2015|Златко

В кой двор, Петре? Едно време имаше ограда между двете части на града, в който днес живея аз. (Барабар с все причини и прочие). Ти за такова „поглеждане“ ли пледираш?

Щото то човек ви търпи, търпи софистиката, ама по някое време яко започва да му пуши шапката. Безсрамни копелета сте, мааму стара!

- 21-11-2015|Златко

Баща ми, Бог да го прости, имаше една такава приказка „Ако всички започнат да дрискат по улицата, и ти ли ще забелиш задник, а, калпазанино?“

Честичко си я повтарям. Помага…

- 21-11-2015|Rosica

Златко писа:

Тоест човечността е това, което вие наричате „консервативни граници“ (в наше село на това му викат „пука ми за ония диваци там, да мрат ако щат; важното е на мен да ми е добре…“) А диктатът – това е, когато някой дойде и каже, „ей, я вземи се събуди малко, до вчера и ти беше на същия хал. Ако нямаш друг усет, то поне малко срам нямаш ли?“.

Така ли да ви разбирам, уважаема Росице?

Не съм казала, че не ми пука за хората. Ако мога да им помогна, ще помогна, но не пренебрегвайки по-близките си и волята им и не с цената на увеличаване на престъпността, и не точно на тези хора, които би избрал някой либерал например. Ако искате да помагате организирано, помогнете на толкова, на колкото можете, а не карайте цялото общество да върви по вашия акъл. Не всички сме либерали и не всеки, който не е либерал, е „безсрамен“.

- 21-11-2015|Златко

Ми то и не всеки, който е нелиберал, е срамен. Човек може да си върти думите и съвестта както поиска, по тая наука всите сме експерти.

Впрочем, както и да е. Казахме си каквото имахме да си кажем, оттук нататък всеки сам да си прави сметката. Инак, лошо няма – така като гледам, адът ни е гарантиран на всичките. Барабар с пълен басейн с лайна и всичко, точно както си беше в оня стар виц…

- 21-11-2015|Златко

А сега, за да уточним някои неща, които май-май доста се поизкривиха тук, в хода на тия баш-таман кафеджийско-политически надприказвания… Да уточним, викам, някои положения, дето едва ли сте ги чували досега.

Известно ли ви е например, господа и дами не-либерали, че хората в Сирия бягат не просто и не само от някакви си там зли сили – мюсюлмански, немюсюлмански, космически, дявол ги знае какви, ами съвсем ясни и очевидни, природни? Известно ли ви е, че в страната, преди да избухне войната, е имало ПЕТ последователни години суша, които са направили абсолютно невъзможно да се живее от селско стопанство?

Липсват не либерали или анти либерали. Липсва вода.

НЯМА ВОДА! НЯМА ВОДА! НЯМА ВОДА!

Колко по-дебело да го напиша това, та да започне малко по малко да прониква в чутурите ви дебели? И не само това, ами заедно с него и простичкия, бая страшничък факт, че онова, което вчера се е случило в Сирия, утре май ще се случи и на България, щото климатичният пояс, в който се намира тя, не е ЧАК толкова по-различен от сирийския? Или, с други думи, както днес ми се барате важни и накокошинени, та не щете да помогнете на комшиите, изпаднали в беда, утре като пламне вашата собствена къща, ще ми се наредите отново в три синджира робски да ревете до бога за помощ, ама откъде? Кой ще се съгласи да помага на тъпите егоисти, дето до вчера са се правили на идиоти, щото изведнъж станаха от голямото добрутро, порасна им работата, европейци са, ей!

Ей това ви казвам, господа и дами сънародници, пък, ако имате за по пет пари ум в кратунките, правете си хубаво сметката. Планетата пресъхва малко по малко в резултат на собствената ни дейност, докато така си бърборим сладко из разни форуми. И вашата собствена страна се намира в едно от хууубавичко застрашените места, щото е достатъчно на юг. Ей това е ситуацията. Мислете, ако можете, щото няма да има време до Второто пришествие…

- 22-11-2015|Иво

Да, ние които нямаме за пет пари ум в кратуните си, не ни остава друго освен да ПРЕКРАТИМ абонамента си.

- 22-11-2015|Златко

Пито – платено…

- 22-11-2015|Жоро Ончев

Бежанският поток, който иначе може дори да влее свежа кръв в поостаряла Европа и да доведе до стимулиране на промени в нейната цивилизация, както се е случвало нееднократно в историята, става по време на война. Експанзията на тероризма и ударите срещу него са война. Отричането на войната сега е подобно на слепотата, с която Запада е гледал на аншлуса на Австрия и безпроблемното влизане в Прага от Третия Райх. А либералният подход по време на война е подобен на наивния, безпомощен, доброжелателен и дори ухажорски подход на западните демокрации към възхода на Хитлер. Не е време за Чембърлейн, а за Чърчил. Без визионерство сега ще се погубят тъкмо либералните ценности. Доброто никога не е побеждавало и няма да победи и сега злото със запалени свещички и благородно страдание. Други са оръжията. А да сме безгранично гостоприемни по време на война е глупост, за която ще плащаме тъкмо със свободите си, на които толкова държим. За тези свободи се е воювало, трябва да се воюва и сега. Иначе няма да го има богатото и либерално-демократично място, към което се стремят бежанците. Останалото е песнопение, което го докарва повече на опело, отколкото на Марсилезата …

- 22-11-2015|Светла Каменова

Не може ли човек да си изкаже мнението без да бъде така саркастично усмивам, моля. На какво се превърна Вашия Либерален преглед? На един всезнаещ, който размахва пръст на всички другомислещи. Четейки коментара на Росица, се сещам за репортажа, който канадската телевизия излъчи тук, в Монреал, в началото на мигранската криза: десетки хиляди кандидати за по-добър живот (в това няма нищо лошо, и аз съм в Монтреал за това) качили се на унгарски влак и чакащи да бъдат транспортирани в Германия. В същото време унгарските власти им раздават бутилки с минерална вода и сандвичи, които мигрантите брутално изхвърлят на релсите… От какво бягат тези хора? Нали от войната? Та в Унгария няма война. Дори се полагат грижи за тях, които те високомерно отхвърлят. Или другия репортаж, който беше сниман в Хърватско: от хотелските стаи, където властите са настанили мигрантите, хвърчат рула с тоалетна хартия, изкъртени мивки, чинии… в протест, че хърватските власти бавят транспортирането им към Германия… Както знаете, Канада е имигрантска страна, която никога не би си позволила да пусне подобни репортажи, ако действията в тях не надхвърляха границите на допустимите реакции.

- 22-11-2015|Златко

Боя се, че говорим за различни неща, Светла. Аз за неизбежната необходимост от солидарност и съпричастност, а вие – за това, че тия неща хич не са лесна работа. Ще се съглася с вас, разбира се. Не са лесна работа. Въпросът ми е: кво праим оттук насетне? Отказваме ли се да ги считаме за хора или не?

И после, ей това тук:

На какво се превърна Вашия Либерален преглед? На един всезнаещ, който размахва пръст на всички другомислещи.

Отново, боя се, се разминаваме поради различия в изходния пункт. Тук, значи, три неща:

Първо, „Прегледът“ НИКОГА не е бил нещо друго. Това, че е либерален, не означава, че си поплюва…

Второ, вие очевидно сте отскоро тук.

Трето, дълго няма да устискате. Не е за вас това място, не се ядосвайте без нужда. Свят голям, пътища много…

- 22-11-2015|Златко
Експанзията на тероризма и ударите срещу него са война. Отричането на войната сега е подобно на слепотата, с която Запада е гледал на аншлуса на Австрия и безпроблемното влизане в Прага от Третия Райх. А либералният подход по време на война е подобен на наивния, безпомощен, доброжелателен и дори ухажорски подход на западните демокрации към възхода на Хитлер. Не е време за Чембърлейн, а за Чърчил. Без визионерство сега ще се погубят тъкмо либералните ценности. Доброто никога не е побеждавало и няма да победи и сега злото със запалени свещички и благородно страдание. Други са оръжията. А да сме безгранично гостоприемни по време на война е глупост, за която ще плащаме тъкмо със свободите си, на които толкова държим. За тези свободи се е воювало, трябва да се воюва и сега.

Хм, струва ми се, че по този въпрос сме на диаметрално противоположни мнения, Жоро. Точно днес слушах по тукашното радио един репортаж, в който се казваше, че, откак е започнала Войната срещу Терора, броят и на терористите, и на терористичните актове, се е удесеторил!

Според мен нещата стоят така: когато си мислим за евентуалната победа над (ислямския) тероризъм, ние неволно вземаме пред очи скорошната гигантска победа на либералната демокрация над комунизма. При това обаче много бързо забравяме, че тази победа беше постигната в една дълга, мъчителна и Студена! война. Горещата, напротив, комунизмът я спечели!

- 22-11-2015|Златко

Тъй. Намерих във Фейсбук ей това велико кратко изявление, което ми се ще да бях написал сам. Идва от перото на Сирма Мишева, която не познавам лично, но, като гледам така, сме си от един дол дренки…

Sirma Misheva

Абе много хейт по бежанците по принцип… по мюсюлманите… ептен. Абе да ви кажа аз и бая Христиени не понасям. Да изхейтя и аз.

Не ви понасям бе… вас пресичащите на червено, предреждащите се на опашки, неуважителните към Учителите, към Лекарите дето ги гоните от тая клета държава, гласуващите за многоликата мафия, търпящите реставрационното порно в сърцето на София и из цяла България, спотаените съучастници на разсипването на българската природа, исторически компромисните – демек исторически компрометираните, националистите, либертаристите…тия дето ми държат сметка що си слагам френския флаг и тия дето най-голямата им форма на родолюбие е да си сложат българския и да продължават да живеят в клоака, да съучастничат на мафията… Аз вас не ви понасям бе, противни сте ми. Вие съсипахте държавата, а не няколко хиляди бежанци. Вие сте вредни и противни. Не ви понасям, не ви приемам… и като сте големи християни я вижте първо гредата в собственото си око и тогава ми говорете за треската в чуждото. Да ми се кичите с байряци и фланелки с образа на Ботев и да ми скачате как щели да извадят „Даваш ли даваш Балканджи“ от учебниците… Ми да го извадят бе, вие какво сте дали повече…хванахте се за едно стихотворение… то е прочитаемо. Ако не искаш да го дадеш ще научиш детето ти да го прочете и без да е в учебника…

Ама на вас някой трябва да ви го сложи в учебника, за да не е ваша отговорност. Затова все ви го слагат 25 години и 45 преди това. На вас все някой ви го слага, а лошите Зелени и НПО-та протестират, соросоидите-изменници протестират.

Кога последно бяхте на църква бе, кога последно се смирихте и се помолихте, кога за последно съдействахте на вашия Бог да бъде по-добро и мир на земята? Кога последно прочетохте Малкия принц да се присетите, че носите отговорност за това, което сте опитомили и че важното се вижда със сърцето.

Християни! Наследници на Цивилизация! Уроди морални, разсипници на ресурс и потенциал, овчедушни, примирени и противни, някой все ви е длъжен от Исус през Ботев до наши дни… Противни сте, по-противни сте защото война не ви гони, а съучаствате в нея. Бога си не обичате, стига сте парадирали с него. И Ботев не би ви обичал. И с него недейте парадира. Противни сте ми, по-противни от бежанци и мюсюлмани, лицемери ниедни. И всичко дето ви се случва сте си го заслужили… Бежанците са капка в морето, вие, вие самите сте собствения си ад, не другите, вие сте собствения си ад.

- 23-11-2015|Ц.

Много злоба има в коментарите (не само тук), независимо коя от двете позиции се защитава… Всички тези крясъци за и против, целият този насъбран гняв срещу мюсюлмани, християни, друговерци, и неверници, водят до едно единствено нещо: война на всеки срещу всеки… Чудя се, не може ли да се отстоява позиция, без задължително да се влиза в ролята на непримирима опозиция?

Малко за либерализма, понеже бе споменат: либералният философ Джон Роулз, създател на съвременната теория на справедливостта, беше дал следният хипотетичен пример за взимането на правилни решения. За да се вземе правилно, т.е. справедливо решение, от група хора, трябва тези хора да бъдат поставени в състояние на „незнание“ (под така нареченото „було на незнанието“ tr. „veil of ignorance“); в състоянието си на незнание, тези хора забравят произхода си, религията си, статуса си, образовението си, обкръжението си, и прочие, и решават различни казуси с разум, необременен от интереси и предразсъдъци. Така, винаги когато са поставени в подобна „стерилна“ среда, т.е. в среда, където личният интерес и история нямат значение по отношение на казуса, хората, според Роулз, лесно постигат консенсус и взимат възможно най-справедливото решение… Надявам се разбирате какво искам да кажа?

Обаче, ние всички знаем, че булото на незнанието, забравата на интересите и предразсъдаците, е нито лесно, нито дори възможно, затова аз ви подарявам една идея, която ако искате пазете и отглеждайте, ако искате, подминете и забравете.

Исус е казал, „Не съдете за да не бъдете съдени… С каквато мярка съдите с такава ще ви се отсъди.“ Какво означават тези думи? Означават следното. Когато се изправите пред казус, който изисква от вас решение, мнение, judgement and justice, отсъждане, преценка, не гледайте какъв и кой е човекът, нито какво е правил, или какво ще направи, гледайте какво прави в случаят, в казусът, който трябва да решите. Ако според вас действията му са лоши (повтарям, не човекът, а действията му в даденият случай), съдете справедливо според делата му, строго според престъплението му; ако пък са добри, пак по същият начин-- според делата, не според човека. И най-вече, като съдите, не съдете сами нищо, което ви засяга лично. Гарантирам ви, малцина са тези, които отсъждат собственият си случай справедливо… Ако някой в даден случай е онеправдан, друг виновен, трети, ако има нужда от помощ, помагайте, разпределяйте, и наказвайте, т.е. съдете, но повтарям, без да мислите кой е човекът, какъв е бил, и какъв може да се окаже като личност… Така вие не съдите човека, а само неговитедействия и положение в съответната ситуация… На нас не ние дадено да съдим другите, техният характер, ум, качества. Иска ни се, ама не ни е дадено. Тези дето си мислят, че могат да съдят характера и качествата на другите, са хора объркани, далеч от истината… На нас ни е дадено, по-скоро заповядано „Обичай ближния както себе си“ и ни е разрешено да съдим, но самодействията на другите, техните дела и нужди, и то само в ситуации, където нашето мнение, преценка, воля и сила, имат значение… Така, като говорим за бежанците, ние нямаме право да съдим какви хора са (лоши, добри…), ние не знаем, просто не знаем какви са те. Някои може да са терористи, фанатици, други--обикновени хора изпаднали в нужда. Нямаме също право да съдим човешките качества на тези, които изказват мнение, различно от нашето. Ние можем да кажем, че мнението им, според нас, не е правилно, че тълкуват грешно нещата и че им липсва информация, която ние имаме, но не можем да кажем „Противни сте ми, лицемиери ниедни!“ Не можем. Не сме ние, които ще кажем кой е лицемер и кой вярва в това, което казва и прави…

По отношение на защитниците на бежанците. Вместо приказки, действате; вместо крясъци, говорете, но с аргументи… По отношение на противниците на бежанците, Кои сте вие та давате оценка? Вие, поединично, можете ли да изгоните или спрете един единствен бежанец? Не можете. За това си има държавна власт. Вие обаче може да помогнете за интегрирането им, или да стоите безучастно, или да гласувате за партии и политици, които обещават да затворят границите и въведат ред…

Дълго стана…

- 23-11-2015|Black Wolf

Европа трябва да посрещне съдбата, която сама си е избрала. Според мен е време родителите в европейските страни да се замислят още от сега и да започнат да пращат децата си да изучават арабски и Корана. Защото това ще им бъде абсолютно необходимо за оцеляването им след максимум 30 години… Лошо няма – Ориента си има свое очарование. На европейките (включително на интелектуалките, подписващи подобни възвания и техните дъщери и внучки) ще им дойде малко нанагорно да свикнат да бъдат 2-ро качество хора, но ще свикнат.;-))))

Всъщност ако говорим по-сериозно, няма никакъв шанс Европа да запази идентичността и ценностите си. Емигрантите няма да приемат европейските ценности (за които толкова обичат да брътвят европейците) – лека-полека те ще заставят европейците да приемат ислямските ценности. Но както казах, със всичко се свиква.

- 23-11-2015|Маги Я.

наистина дълги недомислия, драги Ц.. Защото твоята „интеграция“ какво друго може да е освен коварно оръжие с което искаме да вменим своята абсолютна „правда“ на другите? Това първо; второто е, и не е въпрос: А кой ще плаща за него?! Един конкретен пример: Това упорито списание (ЛП) се напъва да интегрира различните мнения. Прави го напълно безплатно, ала, аз поне, полза не виждам. Може би проблемът ми е в това, че бог Саваот е пропъдил дядо ми А и баба ми Е от Рая, оставяйки им само разума … между краката. „Плодете се!“, безумци.

- 23-11-2015|ГОСТ

Най-малко войнстващо-наивен изглежда декларативния лозунгарски стил на „възванието“ на „демократите“. Най-малко аз мога да изложа научни мисли, доводи и термини, но и най-малко аз мога да бъда обвинен в някакъв разизъм, ксенофобия или др. подобни употребявани често ТУК книжни формулировки – от години работя с колеги-музиканти, френски граждани, но африканци по произход. Тук никой н ги нарича „черни“ или „негри“ – едва ли ви отварям очите за това, но те са уважавани във Франция, защото уважават Франция и ценностите ѝ, които са им дали възможността да се реализират професионално. Те също някога са били бежанци – преди 30 и повече години. За тях Франция, респ. Европа е била и е не само място на спасение от авторитарни режими и икономически несгоди – за тях Франция е била и е символ на цивилизовани човешки отношения. И ще ви кажа какво изпитват тези хора сега – ТЕ СЕ СРАМУВАТ от „събратята“ си по произход и религия. И през ум не им минава, че може да станат жертва на дискриминация, защото такава във Франция няма – дори сега. Но и те виждат – което значи, че и въодушевените от изблик на хуманни чувства автор/ки на възванието като учени би трябвало да осъзнаят – че днешните бежанци не са като тях. Така да се каже, типът бежанци се е променил. Те не идват, за да се изравнят с европейските ценности, а за да наложат своите – като разбира се, ползват всички икономически преимущества. Преживял съм емигрантската съдба и знам как се държа, когато място, на което не принадлежа, ми дава възможност да реализирам себе си – аз съм блатодарен. Новите бежанци не познават това чувство – те смятат, че ПО ПРАВО заслужават всички преимущества, които им дава Европа, като не само благодарността им е чужда – най-чужда, непонятна и според тях ненужна им е ТОЛЕРАНТНОСТТА към хората, които им дават подсон, храна, възможности и т.н. Това е новата бежанска вълна и заедно с нея идва разпасана престъпност, кражби, грабежи, изнасилвания – нараснали впрочем в Германия до три пъти, вкл. изнасилване на 7 годишно дете… Впрочем, знаете ли, че в Берлин има ЦЕНТЪР за психолотическа помощ на бежанци и жертви на военни конфликти? Това прилича ли ви на нетолератност?

Новите бежанци не искат ТЕ да дойдат в Европа – искат ДА ВЗЕМАТ Европа с благата ѝ и да я превърнат в това, в което са свикнали да живеят – кочина. НЕ искат да станат ЕВРОПЕЙЦИ, а да смачкат европейците, да им покажат кой кой е, защото видите ли, те се плодяли много повече от европейците, които пак видите ли, изглежда не ги бивало в плоденето… Не знам дали научният термин е цивилизационни различия, но той със сигурност не присъства в съзнанието на ордите, които нахлуха в Европа, белязвайки пътя си през континента със съсипия и престъпления.

Със сигурност мислите ми не са „научно“ обосновани, но други нямам – имам само практиката, живота и професията си, която ежедневно осъществявам и споделям с колеги от цяла Европа, от Южна Америка и най-вече – от Африка.

И се получава така, че аз, роденият европеец, се опитвам да залича срама в очите на тези свои колеги от „делата“ на новите бежанци сега.

Сигурно не всички са такива. Но както е вярно, че „брат брата не храни, но тежко му, който го няма“, така е вярно, че „покрай сухото гори и суровото“. Дълго стана наистина, но предупредих още в началото, че няма да последват научни мисли – така че, „учените“, не го четете, пишете лозунги, трупайте термини, пък когато всеки ден започнете да сядате на една маса с различни от вас по кожа и религия, когатно всеки ден излизате с тях на една сцена – може би ще стигнете до истината, че не става дума за ксенофобия и религиозна нетолерантност, а за най-правдивата човешка мярка – с каквато ни мерят, с такава ще ги измерим; ще ги ценим като хора, а не като представители на религия или етнос. Впрочем, някои от колегите ми, за които говоря, познавам от десетилетия и не мога да си спомня и един ден, в който да не са работили като кучета, за да се докажат – не само пред Франция или Европа, а пред себе си, пред колегиалната си среда. Защото са дошли в Европа, ценейки възмжността да се изградят като личности, а не да останат сган, манипулирана тълпа с първични инстикти. Защото СЕГА в Европа не прииждат бежанци, привлечени от хуманните ценности (наред с икономическите преимущества, разбира се), а до Стария континент се домогват тълпи с първосигнално поведение, елементарна (или никаква грамотност) и инстинкти на хищници – особено пред отвикналото от хищническия начин на живот европейско население. Бъдете сигурни, че в собствените им страни НЕ СА УСПЕЛИ да стигнат по-далеч от скотския си статут. Хайде стига толкова..

- 23-11-2015|Жоро Ончев

Точно днес слушах по тукашното радио един репортаж, в който се казваше, че, откак е започнала Войната срещу Терора, броят и на терористите, и на терористичните актове, се е удесеторил!

Според мен нещата стоят така: когато си мислим за евентуалната победа над (ислямския) тероризъм, ние неволно вземаме пред очи скорошната гигантска победа на либералната демокрация над комунизма. При това обаче много бързо забравяме, че тази победа беше постигната в една дълга, мъчителна и Студена! война. Горещата, напротив, комунизмът я спечели![/quote]

Аналогията не е с краха на комунизма, а с коалицията срещу нацизма – коалиция между невъзможни съюзници, като Съветския съюз и западните демокрации, нещо, което и сега се получава… Увеличението на броя на терористите и на атаките само потвърждава, че е война. И пак като тогава – лошите разчитат тъкмо на страха от война (сигурен начин да се стигне до експанзия и в крайна сметка до война), на страха, че почне ли се, ще се удесетори злото. Затова отговорът тогава се бави чак до нападението над Полша, дотогава все има надежди, че засити ли се, звярът спира. Не, точно обратното е – хищникът надушва страха и това дори го възбужда. И сега е така – да продължаваме да не отговаряме на ударите поради страха, че ще стане още по-лошо, вече е капитулация. Маскирана зад културна толерантност.

- 23-11-2015|Златко

Благодаря ви за искрения коментар, уважаеми френски Госте, но позволете малко да се съмнявам в задълбочеността на наблюденията и мислите, които споделяте (повтарям, без да поставям под съмнение искреността ви).

Например ето това тук:

И през ум не им минава, че може да станат жертва на дискриминация, защото такава във Франция няма – дори сега.

Бих ви попитал, например, познат ли ви е ето този тук филм, правен преди повече от двадесет години, тоест ДЪЛГО време преди днешните размирици и вълна от терор във Франция?

Във Франция нямало дискриминация, а? А защо тогава самите французи – при това много сериозни французи, в случая режисьорът Матийо Касовиц и екипът около него – не се колебаят да покажат една разтърсваща картина на френските предградия, очевидно разкъсвани от омраза и дискриминация?

Омразата

(Ето тук и линк към френската Уикипедия, за същия филм:

La Haine

Изобщо, позната ли ви е тази част от реалността във Франция? И ако да, то защо тогава я загърбвате и обявявате за несъществуваща? Аз, човекът, живеещ извън Франция, се виждам принуден да поставя пред лицето ви огледалце, направено от французи, което вие очевидно предпочитате да не забелязвате. Такова поне е впечатлението, което създава у мен този коментар…

- 23-11-2015|Златко

(Към Жоро): Повтарям – онази война беше СПЕЧЕЛЕНА от Съветския съюз. Аналогиите са трудна работа, като минимум поради факта, че немският нацизъм е нещо значително по-различно от исляма. Но изводът, който според мен сме длъжни да си направим, е очевиден: докато даваме възможност, чрез собствените си действия, на голяма част от населенията в Близкия Изток да виждат себе си като участници в една нова ВЕЛИКА ОТЕЧЕСТВЕНА ВОЙНА, шансовете за спечелването ѝ са сравнително ниски. Най-ефективното оръжие срещу фанатизма е НОРМАЛНОСТТА, а не един ответен, войнстващ фанатизъм.

- 23-11-2015|Отлагане на кахъри

Дядо ми работи в бараката отзад. Майстори някаква тути-кванти машинка. Голяма е колкото жлъчката на бълхата по розовите домати Дрони. С Дрони, ние, европейците, ще можем да измерваме кой е емигрант, имигрант, мигрант -от една страна, и кой джихогрант – от друга. Тая заран станах сравнително по-рано и първо отидох в бараката. Да го попитам как върви работата и докъде е стигнал с тути-квантовата Дрони, която е голяма колкото … Това май вече го казах. Той я дяла, десетина дни вече, с „т‘слата“, както кратко нарича теслата си, и ми отговори: „Абе, чакай малко! А-а-а!“ Мисля, че всички знаете какво значи това на български: познатото замитане на кахъра под шарената черга. Кольо Жеков Колев, 12, от Чирпанска България, Идеята е моя, приказките на кака ми.

- 23-11-2015|Златко

(И отново към Жоро): Оставям на самия теб да прецениш дали сравненията на сегашната война с Втората световна не са просто плод на медийни фантазии (и доколко самият ти, като сериозен човек, си се оставил да бъдеш повлечен от една вълна от евтини сравнения). Мюнхен, Аншлус, Прага… Дрън-дрън! Тези хора не разполагат с нищо друго, освен с бясна, фанатична готовност да жертват животите си, за да предизвикат поредната медийна буря. Дори атентатът от 11 септември отне животите само на около 3500 души. Какви сравнения с Втората световна, какви пет лева?

Не твърдя, че на всичко това трябва да се гледа с пренебрежение. Война се води, без никакво съмнение, само че тази война е война на мирогледи, а не толкова на оръжия (те просто не притежават НИЩО, което да може да се сравни дори отдалечено с технологическите и икономически възможности на Запада, за разлика от Хитлер и Сталин, примерно). Онова, с което разполагат, са съзнанията на сънародниците и единоверците си, живеещи в Европа и навсякъде по света. Спечелването на тези съзнания е целта на тази война, а не физическото унищожение на няколко милиона фанатици, които веднага биват заменени от нови такива – просто защото това е начинът, по който функционира човешкото съзнание. Дай му вяра – и му гледай сеира! Ето защо онази вяра – вярата в справедливостта на терора – трябва да бъде постепенно надвита и заменена от някаква друга, простичка и човешка. А това с танкове и ракети не става!

- 23-11-2015|ГОСТ ФРЕНСКИ, А НЕ КАМЕНЕН…

А какво очаквате от френските предградия – вили с басеини за бежанците, за които думите „училище“, „образование“ и „работа“ е срамна? Може пък вие сте чували за подобен експеримент още през 60-те години в Марсилия, когато бежанците са настанени с специално построени скромни еднофамилни къщи – били са опоскани, каквото е свалено е продадено, и хайде отново да хвърляме камъни, че Франция не се грижи за нас. Колкото до цитирания режисьор – да, отразил е вярна картина, без да вниква в същността ѝ – така и тук някои се упражняват в демокрация, без самите те да правят нещо за нея. Демокрацията е равно право на работа – това съм научил и това практикувам. Сигурно убеждението ми е лично, но не намирам нещо срамно в него, за да не го споделя по повод кухи издагани книжни лозунги. В средите, в които работя във Франция НЯМА ДИСКРИМИНАЦИЯ – защото си владея професията. И лично аз бих дискриминирал на часа някой бял христянин, ако е некадърен, тъп, мързелив и нахален – не че няма такива и това исках да кажа. Просто мисля, че истинският принцип на демократични отношения се гради на друг тнп оценка – оценка на качествата и слава Богу – който и да е той! – че и във Франция, и в Германия, и в Испания – където най-много съм работил, това е така. ЩЕ ви позволя, разбира се да се съмнявате в каквото поискате – защото в моята категория хора НЕ ЗАБРАНЯВАМЕ НИЩО – камо ли мнения- Просто предпочитаме да ги четем – или не.

- 23-11-2015|ГОСТ ФРЕНСКИ, А НЕ КАМЕНЕН…

А, да не забравя линка – гледай го, макар че не знам кой му е режисьор – просто съм родом от Русе:

www.dunavmost.bg/World/Video/32483-tozi-…va-dalgo-gledaite-go

- 23-11-2015|Ясен

Всички са чували за цуг-цванг в шаха. Единият от противниците поставя другия в идиотска позиция – длъжен е да направи ход, но какъвто и да е той, ще е погрешен, защото ще отслаби позицията му и в крайна сметка ще доведе до загуба. Вариант на това положение е взаимният цуг-цванг когато и двамата противници са в цуг-цванг едновременно (където сме в момента струва ми се). Ужасно е защото не може да не направиш ход, но и не бива да го правиш в същото време. Предполгам, че това е ситуацията която забавлява Бог най- много. Седи си там горе и си мисли: „А сега да ви видя…“. А най- идиотското на цуг- цванга е, че и Той няма печеливш ход.

- 23-11-2015|Златко

Ах, да не забравя и друга ИЗКЛЮЧИТЕЛНО важна разлика между войните срещу тоталитаризмите и днешната война: онези там са се водели срещу затворени общества, чиито членове не са могли да ги напускат и да се преселват в отворените. С други думи, целта тогава е била да се „отворят“ онези отсреща.

Днес, разбира се, целта си остава до голяма степен същата, тъй като борбата за отвореното общество, както подчертава още авторът на това понятие, Карл Попър, е по принцип безкрайна, тя се води във всяка отделна човешка душа, а не (само) между отделни държави и нации.

Днес обаче предизвикателството е значително по-усложнено, защото, за разлика от „тогава“, хората от днешните затворени общества могат свободно да се преселват в отворените и да им влияят, доколкото носят със себе си своя затворен манталитет и всички произтичащи от него последствия.

Накратко: нашата най-трудна задача е да не позволим самите ние да не изпаднем в състояние на „затваряне“ и „затвореност“. Засега тук, в центъра на Европа, преобладаващото настроение изглежда е именно такова. По периферията обаче, където идеята за перманентна отвореност като начин на живот предизвиква лека морска болест, нещата изглежда са доста по-различни…

- 23-11-2015|Златко

В шаха, за разлика от живота, има край… Това е колкото повод за песимизъм, толкова и за оптимизъм. Всеки сам си избира умонагласата…

- 23-11-2015|Златко

Благодаря на всички ви, отдавна не беше се получавала толкова оживена и ДОБРА дискусия. Благодаря и на вас, Госте френски. Аз не винаги успявам да сдържа жлъчката си, но по принцип усещам кой човек е добър – пък нека си мисли различно колкото си иска – и кой е озлобен, неспасяем всичкомразец…

- 23-11-2015|Жоро Ончев

Вярно за аналогиите, ама Путин не го ли докарва вече малко на Сталин, а?:)

- 23-11-2015|Златко

Не, не мисля така. Путин е реална опасност, но от друг, съвършено несравним със Сталин, мащаб. Отново ще повторя онова, което казах по-горе: най-реалната опасност е ние самите да изгубим вяра в ценностите, върху които УЖ се гради либералната демокрация – свобода, но и законност за ВСИЧКИ, дискриминация и несправедливост – за НИКОГО. Това е много, много трудна работа, не ще и дума…

- 23-11-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Vladimir Trendafilov Златко, това не са „само“ 3500 жертви, а „цели“ 3500. Надявам се, че не ги омаловажаваш просто защото са били предимно американци. И после, Втората световна война трае 6 години, а събарянето на двете кули – около половин час; едното е война, другото е само един епизод от война, но доста трагичен. Не всяко сражение във Втората световна война е завършвало с 3500 жертви. Доста пъти и с по-малко.

Zlatko Enev Давам ти право, Владо, доколкото ВСЯКО омаловажаване на човешки жертви е крачка към цинизма. А инак, продължавам да смятам, че ключът ктм спечелването на войната срещу терора не са танковете и ракетите…

Vladimir Trendafilov Вярно е, те не могат да бъдат ключът. Аз лично смятам, че ИД е най-добре да бъде унищожена по земя, за да се спестят цивилните жертви от ракетите и бомбите. Не съм съгласен с твоята идея, че на тероризма трябва да се отговори с просвета и възпитание. Ефектът от тези последните се долавя чак след десетилетия, а междувременно атентатите, не срещнали съпротива, ще вземат нови и нови масови жертви. Просветата и възпитанието дават плод само в мирно време.

Zlatko Enev Да, разбирам. Но моята работа е да вярвам ТОЧНО в невъзможната мисия на просветата и възпитанието. Това поне няма нужда да го доказвам повече, нали така?

Zlatko Enev Щото в България, ако питаш мен, се води ТОЧНО същата война. Само дето не е толкова лесно да бъде видяна, иска си съответна нагласа…

Vladimir Trendafilov Виж, тук, мисля, има налице конфликт между идеологията, която човек може лично да изповядва, и необходимостта нещо да се направи в един извънредно критичен момент. Когато някой разстрелва в ресторант или на стадион, учебникът или възпитателното слово не са най-доброто оръжие срещу него. Той трябва да бъде наказан, а останалите, които още не са се провинили – възпитавани според това, което споменаваш ти.

Zlatko Enev Естествено, че е така…

Zlatko Enev Проблемът е как да се направи така, че неговото поведение да започне да се вижда като онова, което всъщност СИ Е – АБСУРДНО! А не да става пример за подражание от страна на хиляди младоци, които не знаят какво да правят с животите си поради различни, прекалено сложни за краткосрочни мерки, причини…

Vladimir Trendafilov Е, това е дълга работа. Ако младото им поколение вижда пред себе си реален шанс за реализация, кариера и т. н., то няма и да помисли за джихадизъм. Обаче, ако чувства, че няма надежда за израстване, членовете му се озлобяват и стават деструктивни. Причината е в примитивната политическа система на арабските страни, която е смесица между закон и религия. Най-наложително е тя да еволюира и да се отворят хоризонтите за младите им хора.

Zlatko Enev Ами аз обикновено предпочитам да гледам в собствената си чиния, а не в чуждата. Достатъчно много неравенство на шансовете има под собствения ми нос, че да гледам чак към приказната Арабия…

Vladimir Trendafilov Е, нали говорим за международен проблем…

Zlatko Enev Разбира се. Но моят принципен подход към промяната на „света“ е винаги първо да гледам към себе си. Светът е прекалено голям. Виж, моите собствени кусури, недоглеждания, предразсъдъци, недомислия. При тяхното оправяне, мисля, си, имам малко по-реален шанс.

Така и с „арабите“, и с всичко останало…

Vladimir Trendafilov Е, да, но в себе си няма да видиш нито причина, нито лек за тероризма, освен в най-широк онтологичен план.

Zlatko Enev Мислиш ли? Аз – не…

Vladimir Trendafilov Поясни.

Zlatko Enev Стигаме дотам, докъдето стигаме всеки път, разбира се. Според мен основният проблем на всички тези дискусии е прекалено слабата готовност за влагане на работа в разбирането на ответната гледна точка. Публикувал съм няколкостотин текста по тази тема, изчел съм няколко хиляди. Предполагам, че ти живееш с някакво подобно усещане. Проблемът и на двама ни е в това, че никой не може да сравни багажа на другия със собствения си, за това ни липсва паралелност на усилията и работната посока…

Zlatko Enev Притчата за слепците и слона, нали разбираш? Всеки от нас докосва по едно парченце и вика, „Аааа, ето какво било слон…“

Vladimir Trendafilov Е, Златко, в момента разговаряме, а не обменяме лични библиографии. Нали не вярваш, че съм следял всичко, което си пускал във Фейсбук? Аз лично не очаквам от тебе нещо подобно спрямо мен. Човек си има и работа, и проблеми, и какво ли не неотложно на момента.

Zlatko Enev Надявам се да не възприемеш това ЕДИНСТВЕНО като опит за надменно приключване на дискусията…

Zlatko Enev Но иначе, да, няма нужда от чак толкова много обмен на библиографии и господ знае какво още.

(А нещата си публикувам не във Фейсбук, разбира се…)

Хайде, лек да бъде…

Vladimir Trendafilov Не, разбира се. Но може да е инстинктивно формулирано лесно обяснение на сложен въпрос. Тъй или иначе, можем да проведем нова сесия в някой от следващите дни.

Zlatko Enev Да, винаги. Общо взето, това е единственият начин. Иначе, с взаимно надмълчаване, само до разводи се стига – и в семейства, и в приятелства, и във всичко…

- 23-11-2015|Минчо Калайджиев

Позицията на изпонаподписалите се под това послание (с титли на „професори“, „доценти“, „доктори“ – а в действителност: най-обикновени безумци!) е обречена. И дори те самите изглежда също го разбират (издайнически са техните думи „ние стоим ВСЕ ОЩЕ зад политиките на „отворени врати“…“)

Всъщност, отсега е ясно, че те ще стоят зад определена политика, ще стоят, ще стоят – пък един ден всичко това, което вече навлиза през същите тези „отворени врати“, ще помете и тях. (За съжаление – не само тях!)

Защо обаче те ВСЕ ОЩЕ „стоят“ на такава обречена позиция? Няма друго разумно обяснение, освен най-старото: за пари. (Но вероятно след време поне част от тях ще се питат: струваше ли си за ТАКИВА пари да правим чак ТАКИВА неща?)

Всъщност, в цялото послание на обикновените безумци единственият верен и безспорен факт е този: „нашите страни имат нисък ръст на икономиката и жизненият стандарт е незадоволителен“.

Да, те сами споменават този факт – но след това по никакъв начин не го „интегрират“ в своите разсъждения! Те предпочитат да разсъждават не „върху“ фактите – а „въпреки“ фактите!

Всичките им разсъждения са едно огромно подминаване на този най-основен факт!

Най-малкото, което всеки един от тях лично можеше и сам да съобрази, е: когато дадена страна (или дори цял съюз от страни) не е в най-добрата си форма (най-меко казано!), точно тогава вкарването на допълнителни проблеми отвън може само да доутежни ситуацията!

И с усилията на такива „интелектуалци“ наистина ситуацията тепърва ще има да се влошава.

Защото колкото и да си „широко скроен“, дори и сърцето ти да може да приеме целия свят в себе си, то ти пак чисто ФИЗИЧЕСКИ няма да можеш да поемеш всичко това, за което „сърцето ти“ бленува!

И когато споменават за „икономически привлекателните и демократично развити страни от Европейския съюз“, тези интелектуалци наясно ли са, че споменатите от тях страни в момента са „икономически привлекателни“ и „демократично развити“ благодарение на състава на своето население – и при един бъдещ по-различен състав на населението същите тези страни просто вече няма да са нито „икономически привлекателни“, нито „демократично развити“?

- 23-11-2015|Жоро Ончев

Съгласен съм, че това се превърна в ценен дебат. И показва, че засяга наши ядрени убеждения. А за тях няма как, ако не си амеба, а мислещ, да делегираш на „група интелектуалци“ да изразяват твоето мнение и да търпиш менторстването им, че то е единствено правилното. При това от позицията на либерализма – единствено правилния? Сред разнообразието от нюанси и гледни точки в тази дискусия лесно се губи същественото и затова е добре да се прокарва разграничител и известно опростяване, ако е възможно.

Поне спрямо моите скромни кратки коментари по-горе и полемиката около тях разграничителят минава през същностен за оцеляването на либералните ценности въпрос: възможно ли е либералната демокрация да бъде защитавана с нелиберални и недемократични средства? Моят отговор: да може, и трябва. Отговорът на Златко: не, не бива, целта не оправдава средствата. Всеки може да дава примери от историята, колкото си иска, но има проста истина за гадната човешка природа (имам известни основания, за да си позволя да се произнасям за нея) – злото разбира единствено от сила. Другото е непротивене на злото със сила, Гандиевски унес, утопия, романтична фантазия за духовността у джелатите с ятаганите, и гибел – на същите ценности, в които уж трябва да ги посветим. Човешката психика не се е променила много от Ричард III до канцлера Меркел. Първо им изтръгни ятагана, защото така показваш сила, а това единствено ги респектира, а после ги посвещавай. Иначе бурката на главата на канцлера е антиутопичната алтернатива.

- 23-11-2015|Златко

И що така всички се чувствате „принудени“ на някаква ответна реакция само защото група хора са заявили непопулярна позиция? Амчи вий сте мнозинството, кво ви пука на шапките?

- 23-11-2015|Златко
И когато споменават за „икономически привлекателните и демократично развити страни от Европейския съюз“, тези интелектуалци наясно ли са, че споменатите от тях страни в момента са „икономически привлекателни“ и „демократично развити“ благодарение на състава на своето население – и при един бъдещ по-различен състав на населението същите тези страни просто вече няма да са нито „икономически привлекателни“, нито „демократично развити“?

Тъй, тъй, бай Минчо. Примери колкото ще човек – тва там разните му Америки, па Канади, па Австралии – откъм двеста години насам продължават най-нехайно да променят състава на населението си и – глей, ги тъпанарите им, как са залинели и повехнали, аха-аха да паднат от клона…

Или викаш, бай Минчо, ония са друга работа. Може би щот наш’те чутури чутовни и в термични тенджери не увират, за разлика от американските кратунки, примерно…

- 24-11-2015|Петър Петров

Дискусията наистина е интересна, но аргументите са предимно емоционални. Такива въпроси се решават чрез практически разум и от позицията на реалната политика. Това за нас е непосилно, тъй като едва ли участниците в тази, а и в много други дискусии, са наясно с текущите преговори между различните страни. Емоциите обикновено са такива, каквито определени кръгове искат да има. Остава ни само това доколко е възможно да четем между редовете. Струва ми се, че да се смята, че липсата на вода е причината за този поток от народ специално към Германия (като че ли там са неизчерпаемите световни водни извори), е несериозно.

Някъде, по-нагоре, споменах за оградата по американската граница с Мексико. Явно е, че „разните му там Америки…“ не са много склонни и не променят състава на населението си ей така нехайно, както ни изглежда на нас. Там съществуват служби, чиято работа е не просто да приемат и настаняват кой откъдето дойде, а да преценяват кой трябва да остане, а останалите да бъдат върнати там откъдето идват. Това и по филмите го има.

- 24-11-2015|Златко

Хубаво е, човек като пише за нещо си, да може да го подплати с някаква заявка за „познание“. „Разните му там Америки…“ са преминавали през множество и най-различни кризи на демократичността, но винаги досега са успявали да ги коригират. Прочее, ето един доста по-обширен материал по тази тема, писан от yours trouly преди доста така годинки…

Америка и Европа – едно ценностно сравнение

И един цитат от същото, само за уточнение…

Американската антитеза намира израз най-вече в циклични изблици на ксенофобия, дясно консервативна, силно религиозно оцветена истерия, насочена срещу реални или мними вътрешни и външни врагове, както и създаването и внимателното поддържане на една митология, популяризираща силовите решения, и особено войната, като неотделима, дори основна част на „американския начин“. Други нейни изрази са расизмът, етническата и религиозна нетърпимост но, поне в момента, тези й въплъщения са донякъде „излезли от мода“ в резултат както на де-сегрегационните процеси от последните петдесет години, така и на силната им несъвместимост с една от основните американски ценности, тази на „топилния тигел“, т. е. претопяването на имигрантите в една повече или по-малко хомогенна маса от американци.

Мостът на шпионите

Автор(и): Борислав Гърдев

Той се казва „Глиникер“ и се намира в Берлин.

На него двете свръхсили през Студената война без много шум и след мъчителни пазарлъци си разменят взаимно заловените агенти.

Но всъщност „Мостът на шпионите“ на Спилбърг обръща малко, но съществено внимание на импозантното съоръжение.

На преден план е съдбата на американски адвокат от Бронкс Донован, специалист по застрахователни казуси, който без собствено желание внезапно нагазва в мътните води на Голямата политика.

Джим Б. Донован е определен от колегите си на случаен принцип да бъде защитник на заловения руски шпионин Рудолф Абел – Марк Райлънс.

Оттук сюжетът на филма тръгва стремглаво напред.

Ченгета и съдии желаят претупан процес, с който врагът да получи смъртно наказание.

Донован обаче е продукт на американската демократична правова система.

Дори в жестоките години на Студената война той се бори за правата на своя клиент, протестира срещу обиска, направен без прокурорска заповед, обжалва смъртната присъда пред Върховния съд на САЩ и накрая в миг на провиденческо просветление предлага на съдията по делото Байърс – Дейкин Матюс спасителен ход.

Смъртната присъда да бъде заменена със затвор, като Абел се запази за евентуална бъдеща размяна със заловен американски шпионин.

Историята, независимо че почива на реални събития, е можела да бъде реализирана като напрегнат екшън в стил Джеймс Бонд – първият филм за Бонд – „Доктор Но“ излиза през 1962, последният „Спектър“ го гледахме съвсем скоро.

Можело е да се направи и бравурно изпълнено с обрати и романтика криминале в комична окраска, каквото ни предложи Гай Ричи с „Мъжът от U.N.C.L.Е “.

Спилбърг и сценаристите му Мат Чармън, Джоел и Итън Коен залагат на човешката драма в конфликта.

Не знам дали са гледали шедьовъра на Сава Кулиш „Мъртъв сезон“ (1968), разказващ аналогична история или по – скоро са се придържали към стилистиката на романите на Джон Льо Каре – особено натрапчиви са асоциациите с „Шпионинът, който дойде от студа“ (1963), с екранизация от 1966, но са създали пределно достоверен, реалистичен, изпълнен със спотаена болка и тъга филм, в който конфликт на тихия фронт, предвещаващ глобален сблъсък и катастрофа, лежи на плещите на редови американски адвокат, изпратен с посредническа мисия като частно лице, принуден да направи невъзможното – в Източен Берлин да размени Абел за двама американски граждани – Франсис Гари Пауърс – Остин Стоуел и студентът по икономика Фредерик Прайър – Уил Роджърс.

Облягайки се на стабилната и функционална драматургия, която умело балансира върху преживяванията на Донован, преплетени умело с драмите около Абел, Пауър и Прайър, Спилбърг прави следващия си важен и необходим ход – да възложи възловата роля на Донован на своя приятел и изключителен актьор Том Ханкс.

Ханкс е вече на възраст, догодина ще чества 60 – годишен юбилей, погледът му излъчва носталгия, тялото му е натежало, говори по-бавно, но все така убедително, целенасочено и ясно – и въпреки това е на абсолютна висота.

Изгражда правдиво и достоверно, с топлота и достойнство образа на адвоката Донован, който всъщност е квинтесенцията на представата ни за добрата същност на Америка – порядъчност, честност, смелост, увереност в демократичните ценности, неафиширан, но мотивирано отстояван патриотизъм.

Наблюдавайки го сгушен в шала си, след открадването на балтона му, закрачен непоколебимо към съветското посолство в Източен Берлин, се сетих за великата сянка на Джеймс Стюарт, източена зад него.

Сякаш легендарният мистър Смит от шедьовъра на Франк Капра от 1939 г. се беше прехвърлил от Вашингтон в източногерманската столица и със същия си оптимизъм и вяра в демократичните американски принципи бе готов на нов 23 часов дебат за отстояване на убежденията си.

Харизмата и талантът на Ханкс вършат своето очаквано чудо.

Филмът се гледа с интерес и внимание, без да има престрелки, гоненици, автомобилни каскади и начупени витрини.

Но има надлъгване, сложни преговори, сондажи, напрежение, непоносимо очакване.

Защото и залогът е огромен – два човешки живота срещу един.

По тази причина и хепи ендът идва след добре свършена, но много напрегната и изтощителна работа, вследствие на което героят Донован се прибира в къщи, без да бъде посрещнат с овации дори от близките си, които знаят, че е на лов за сьомга и мигът на неговия триумф, в който всепроникващата телевизия го обявява за национален герой, го проспива, проснат напреки на леглото в семейната спалня, но с чувство на изпълнен граждански дълг.

Този детайл говори повече от всякакви патетични доводи и може да бъде изваян само от ръката на Стивън Спилбърг.

А че Спилбърг е майстор, намиращ се във върхова форма е извън всякакво съмнение.

Вярно, напоследък снима по-рядко и интересите му са все в историята – „Мюнхен“ (2005), „Индиана Джоунс и кралството на кристалния череп“ (2008), „Боен кон“ (2011), „Линкълн“ (2012), но и с новия си филм доказва, че е класен автор, умеещ да разказва умело и ненатрапчиво, постигайки внушения с чисто кинематографични похвати – споменавам само мълчаливото дебнене между пасажерите и Донован в метрото, обрамчващо филма – в началото, когато е намразен като защитник на руски агент и на финала, когато вече е знаменитост, смразяващите сиви тонове, в които е представен Източен Берлин – прекрасен оператор е Януш Камински! – в момента на изграждането на Стената – и особено онази шокираща сцена, в която пътуващият във влака Донован става безпомощен свидетел на убийството на младеж, пожелал да прехвърли стената и застрелян като улично куче от войниците на ГДР.

„Мостът на шпионите“ бележи още една съществена промяна – няма го постоянният филмов композитор на Спилбърг Джон Уйлямс, но за сметка на това Томас Нюман е достоен негов приемник и композициите му са на висота.

Същото може да се потвърди и за постоянният монтажист на големия режисьор – Майкъл Кан, съумял да вмести тази напрегната сага в рамките на 142 минути.

След изчитането на финалните надписи се замислих върху иронията на историята.

Гледах филма само дни след парижките атентати, но веднага си дадох сметка за неговата навременност и актуалност.

Двоумях се само дали в днешното озъбено и агресивно време правителствата на великите сили биха използвали доброволец като Донован и дали услугите му щяха да са толкова ползотворни.

Сигурен съм в едно – дори сега, при толкова пролята кръв и трупове на невинни граждани – примерът на смелия адвокат Джеймс Донован трябва да ни е ориентир и модел – за поведение, доблест и борба с предизвикателствата в живота ни.

Борислав Гърдев

„Мостът на шпионите“, 2015, 142 минути, реж.Стивън Спилбърг, производство Dream Works, 20 th Sentury Fox, разпространител „Александра Филмс“

Роден в „железничарското сърце на северна България“, Борислав Гърдев завършва Великотърновския университет, по-късно започва да се занимава с политика, „по стълбата, която води надолу“, по собствените му думи…Пише от 1989 по проблеми на литературата, българската история и киното.

Коментари (1)

- 23-11-2015|Златко

Мисля си в момента за цената на човечността. Снощи, докато гледах великолепния нов Спилбърг и се възхищавах до дъното на душата си от този толкова човечен, толкова мощен в простотата си образ, който пресъздава Том Ханкс, се питах какъв ли е бил реалният човек, който те представят във филма.

Отворих Уикипедия, гледам: умрял на 53, сърдечен удар.

И си мисля, не е лесно да бъдеш човек.

Никак, ама никак не е лесно!

Българският самиздат

Автор(и): Александър Кьосев

Между спомените и литературната социология[299]

В сравнение със самиздата в СССР Чехия, Унгария и Полша равносметката на българския самиздат е твърде скромна. Той се появи за съвсем кратък период от време (месеци преди падането на Тодор-Живковото правителство и пълната либерализация на печата) и се осъществи само в две литературни списания. Но въпреки че в тях се публикуваха някои превъзходни литературни произведения, поради начина им на разпространение (обхващащ само тесни софийски и пловдивски литературни кръгове) и поради почти символичния им тираж, той не можа да играе онази сериозна социална роля, която самиздатът играеше в Средна Европа или в Русия. Затова, ако не искаме да героизираме това достойно, но скромно минало на българската литература, е необходимо да изберем гледна точка, която не е чисто литературна и не се ограничава с иманентни прочити на самиздатски литературни произведения. От тази позиция по необходимост българският самиздат ще се разглежда като породен от и потопен в една цялостна опозиционна словесност, която ще обяснява едновременно и условията за възможност на самиздата, и условията на неговата невъзможност. Неговият анализ трябва да обясни защо българската литературна интелигенция се оказа неспособна (или ограничено способна) да създаде такава алтернативна самиздатска литература, каквато се появи в другите тоталитарни страни от Източния блок.

Първоначалното запознаване с тази словесна и поведенческа среда би хвърлило светлина и върху по-късни процеси – например върху начина, по който българският самиздат престана да бъде самиздат и се превърна в нещо друго, в частни литературни издания, издателски къщи и дори печатници.

Тоталитарната култура – принципът на двойната симулация

Както всяка култура в едно тоталитарно комунистическо общество, така и българската култура имаше два полюса – официален и неофициален. Официалната, публичната култура трябваше да възпроизвежда комунистическата идеология – тя всъщност беше могъща партийно-държавна институция. Неофициалната култура имаше цял спектър от варианти и степени на опозиционност, но като цяло за нея беше общо едно – тя нямаше (или почти нямаше) достъп до публичното пространство. Ето защо спецификата на българската тоталитарна култура трябва да се търси в особената гъвкавост на отношението „официалност-неофициалност“. Докато в други страни онзи, който заемаше дисидентска позиция, автоматично отпадаше от различни официални постове и позиции, в България това не беше така – един и същи човек можеше едновременно да се държи като правоверен комунистически писател и заедно с това в различни неофициални среди да има съвсем различно, опозиционно поведение. Типичният представител на българската култура от това време притежаваше възможността да се придвижва относително свободно напред и назад по оста „официалност-неофициалност“, социално допустимо беше той да заема различни позиции в различни ситуации, да съчетава дисидентството с игра на официално предвидените културни роли. А за това той имаше особена мотивация.

Българската тоталитарна култура може да бъде представена чрез един абстрактен модел, който аз наричам принцип на двойната симулация. Официалната комунистическа култура беше всъщност симулация на култура, на производство на свободни културни стойности. В определен смисъл произвеждането и на литература, и на наука, и на музика, и на философия беше произвеждане на един тоталитарен идеологически език: културата имаше за задача да произвежда не себе си, а комунистическата утопия. В този смисъл тоталитарната култура беше съставена от симулативни „щатове“ – за писатели, художници, философи, юристи и пр. Те се „назначаваха“ и контролираха по добре функциониращ държавноинституционален път, като основният критерий беше доколко добре могат да съчетават двете си функции: първата (и главната) – да възпроизвеждат комунистическата идеология, и втората (симулативната) – да творят в съответния жанр. Съчетанието на тези две функции трябваше да създава картината на една „нормална“ културна ситуация, в която идеологическата тъждественост на различните жанрове и области на културата да бъде невидима за сметка на едно привидно културно разнообразие.

От друга страна живите хора и поколенията, които попадаха на тези щатове (равни на идеологически предвидените и идеологически моделираните възможни културни позиции), бяха най-различни. Те бяха сложни, смели и страхливи, морални и неморални, умни и глупави, манипулируеми и критични. Повечето от тях обаче подхождаха към съответния културен „щат“ с мотив, противоположен на тоталитарната система: те искаха, дори мечтаеха, да създават литература, философия, изкуство – в тоталитарната ситуация тези жанрове на високата култура се привиждаха като възможност за една универсална сублимация на социалната недостатъчност, потиснатост и напрежение. Живите хора имаха възможност за съпротива – те само симулираха игра на предвидените от системата тоталитарни роли, за да могат да имат достъп до публичното пространство и да творят в него, всеки в своята област.

Ефектът беше една двойна симулативност: от гледна точка на партийно-държавната тоталитарна машина идеологическата функция беше главна, а културната беше второстепенна и симулативна; от гледна точка на интелигенцията беше обратното – симулативно беше възпроизводството на комунистическа идеология, а главната функция беше създаването на „истинска“ култура. Тоталитарната държава и интелигенцията играеха на взаимно надхитряне. Всеки симулираше някаква роля, за да може да осъществи конспиративно „истинската“ си мисия. Но самото участие на интелигенцията в тази игра, опитът ѝ за съпротива чрез симулация я правеше вече несвободна. В България не се появиха личности като Вацлав Хавел или Андрей Сахаров, които радикално отхвърляха „живота в лъжата“, отсъстваха (както например в полската културна ситуация) католическата и емигрантската литература. Иначе казано, отсъстваше радикалното „не!“ В подобна ситуация интелигенцията се оказваше винаги губещият играч, в играта на взаимно надхитряне тя така или иначе възпроизвеждаше онази тоталитарна идеология, която се изискваше от нея. В публичното пространство на комунизма, в което нямаше критерии за истина и неистина и в което комунистическата утопия се изобразяваше като въплътена реалност, беше важно едно единствено нещо – да се произвеждат клишета на тоталитарния език, публичното пространства да се насища с тях.

Конспиративната стратегия на българската интелигенция обаче водеше до нещо друго – без да усеща, че има проблеми с моралната си или с политическата си съвест, актьорът на културата можеше да играе различни културни роли в различни ситуации: от крайно официални – ролята на комунистически културтрегер, до крайно опозиционни. Той се чувстваше като конспиратор, който може да имитира „чуждите“ и „враждебни“ роли, защото това му позволяваше да осъществява истинската си мисия. Той можеше да се представя за абсолютно правоверен, за предан на режима служител на „великата идея“ и заедно с това да се чувства като борец за правда и култура. Това правеше българското културно-политическо пространство, структурирано чрез принципа на двойната симулация и двойната конспирация, твърде гъвкаво, а движението на актьора (агента) на културата по оста „официалност-неофициалност“ – напълно безпроблемно.

В един по-конкретен план тази ситуация водеше до странни следствия: между двете радикални позиции – на комунистическия идеолог и на опозиционера, „живеещ в истината“ (Вацлав Хавел), се появиха много междинни културни образувания: неформални, полуинституционализирани и квазиинституционализирани. Почти всяка официална културна институция беше всъщност „удвоявана“ или дори „утроявана“ от подобни квазиинституционални или напълно неформални културни обединения – те се намираха в някаква странна симбиоза. Ето защо българската словесност не може да бъде анализирана, без да бъдат разгледани тези междинни културни структури.

Така например Съюзът на българските писатели беше тоталитарна комунистическа институция със статут и с вътрешна йерархия на „министерство на литературата“, с ясни връзки направо с върховете на политическата власт. Зад тази официална институция комунистическата власт беше изградила своя неофициална „конспиративна“ организация – „ловната дружинка“ на Тодор Живков, в която участваха видни писатели и критици – партийни функционери (Пантелей Зарев, Йордан Радичков, Ангел Балевски и пр.). Общоизвестно беше, че вътрешната йерархия на „ловната дружинка“ е определяща и че чрез нея е възможна директна намеса във формализираните и установени институционни структури на Писателския съюз, осъществяващ партийната културна политика. Полуофициални или неофициални културни структури, дублиращи Писателския съюз, беше изградила и другата, опозиционна стратегия на българската интелигенция. Най-видимата от тях беше „писателското кафене“, където можеше да се говори и обсъжда (една твърде ограничена, парникова публичност) много по-свободно – среда, в която за повечето институционализирани български писатели литературата се преживяваше по един втори, неофициален (и за повечето от тях „истински“) начин. Други подобни организации бяха различните литературни кръжоци за млади писатели (Кабинетът на младия писател „Димчо Дебелянов“, университетският литературен кръжок „Васил Воденичарски“), които, макар и създадени заради институционалния контрол върху младата литературна интелигенция, успяваха понякога да изпълняват и друга функция – да бъдат средища на относително неформален литературен живот. Подобни функции изпълняваха и литературните групи и кръжоци в провинцията, които бяха създадени в почти всички големи градове на страната.

Далеч по-радикална форма на литературна опозиционност представляваха тесните приятелски кръгове, които обикновено самовъзникваха по следния начин: около определен възрастен и утвърден, но отхвърлен от официалната тоталитарна културно-политическа власт поет се събираха млади негови почитатели и последователи; поетът са оказваше интелектуален и литературен (но и морален, политически) „гуру“ на младите и малкият кръг изработваше много ясни и действени свои критерии за литературно, морално и политическо поведение. Такива бяха кръговете около Константин Павлов (и младите Георги Борисов, Румен Леонидов, Ани Илков) и около Блага Димитрова (Едвин Сугарев, Владимир Левчев, Георги Рупчев). Присъствието и участието в подобни литературноприятелски кръгове освобождаваше до известна степен младите литератори от властващия комунистически културен етикет (иначе задължително и анонимно функциониращ във всички зони на публичността).

Особено важен за младото литературно поколение, което по-късно щеше да осъществи скромния български самиздат, беше литературно-моралният (а може би трябва да кажем и екзистенциалният) пример на големия български поет Константин Павлов, който напълно се беше оттеглил от официалния тоталитарен културен живот и на когото повече от двайсет години не беше разрешавано да публикува собствени книги. Не само странната парадоксалистка поетика на Константин Павлов, преобръщаща с еднаква лекота традиционни за българската литература комунистически и националистически митове и синтезираща политическия свят на България в образите на една перверзна, почти физиологически действаща метафорика, привличаше младите поети. Той беше символ и на морално устояващия писател, единствен запазил себе си сред едно катастрофирало – морално и политически – писателско поколение (около К. Павлов витаеше митът за тримата приятели, поели три различни политически и морални пътя – Любомир Левчев, изкачил се на върха на тоталитарната културна пирамида и заел номенклатурното място на председател на Писателския съюз, Стефан Цанев, опитващ се да критикува, но в рамките на допустимото от невидимата цензура на комунистическата публичност, и той, самият К. Павлов, оттеглил се, по собствения му израз, „в търбуха на кита“, за да не участва в „славеевата“ поезия на комунистическите поети).

По-късно – в средата на 80-те години – подобни приятелски, неформални кръгове започнаха да се разрастват и да се преобразуват в квазиинституционални образувания. Всеки неформален кръг мимикрираше в допустима за тоталитарния културен контрол институция, за да може да има достъп до публичното пространство, за да може да осъществи във вестници, специализирани списания, сборници, на семинари, конференции и четения своята собствена културна дейност. Така онова, което беше принцип в поведението на всеки отделен агент на културата, се повтори и се превърна в стратегия на поведение на неформалните групи: те също се отдадоха на двойна симулация. Важно беше тези вторично възникнали квазиинституции (криещи в себе си всъщност неформално-опозитивни културни групи) да не се смесват с онези, които тоталитарната власт сама отглеждаше, управляваше и толерираше. Между официалния „Кабинет на младия писател“ и опозитивни поетически сдружения като „Кръг 39“, който само фиктивно се водеше като подразделение на Студентския дом, нямаше и не можеше да има нищо общо. По същия начин не можеше да има нищо общо между официалния Съюз на младия научен работник, тоталитарна „шапка“ на младата научна интелигенция, и такива артистични, игрови и категорично опозитивни групи като литературно-философския кръг „Синтез“, който само формално се водеше към Софийския университет.

Имаше обаче и случаи, когато официални културни институции биваха почти превземани „отвътре“ – могат да се дадат немалко примери с провинциалните писателски групи, които често всъщност се групираха на приятелски принцип около авторитета на някой силен, дълбок поет. Такъв беше случаят с кюстендилските писатели, които бяха обединени около Биньо Иванов, или с бургаските писатели от кръга на Христо Фотев. В тази посока беше и дейността на литературния критик Михаил Неделчев, който беше създал своя собствена мрежа от полулични, полуинституционални отношения с много провинциални писателски групи и в по-голяма или в по-малка степен ги превръщаше от официални в неофициални, опозитивно настроени литературни сдружения.

Общият принцип на тази опозиционна словесност беше, че личните (приятелски и неформални) отношения, обрасли с патоса на реална или въображаема културна мисия, се предрешаваха в институционални форми, които биваха допускани в публичното пространство наред с официалните тоталитарни културни институции. При това спектърът, степените и нюансите на скритата опозитивност бяха твърде различни, приятелски кръгове се преливаха и кръстосваха, едни и същи хора участваха в различни културни инициативи.

Едно от важните следствия беше размиването на границите между културните жанрове – контактът между философи, литератори, театрали, художници пораждаше взаимно влияние, резултиращо в нов тип синтетично, интердисциплинарно мислене, в особен дискурс на това ново поколение, в който художественост, философска рефлексивност, научна аналитичност и артистична ирония се преливаха по особен начин. В това отношение особена роля изиграха интердисциплинарните семинари и четения, които бяха формата на интелектуален живот за поколението между 25 и 35 години. Най-значимите между тях бяха семинарът в Гьолечица, организиран съвместно от т.нар. Марксов семинар и от младата хуманитарна интелигенция към Софийския университет (семинарът в Гьолечица създаде собствена интелектуална традиция в периода 1981-1986 г., издадоха се няколко полуофициални сборници като приложение на сп. „Социологически преглед“), интердисциплинарните конференции в Шумен и Приморско, научните школи към Института по изкуствознание или към Центъра по културология – все сборища на опозитивни млади интелектуалци, които под привидната свързаност с някоя утвърдена тоталитарна институция (СХ Института по изкуствознание, Шуменския университет, Комсомола) даваха възможност за интензивен обмен на идеи, за интердисциплинарни влияния и преливания, иначе невъзможни за добре разграфената и добре охранявана тоталитарна култура (това впрочем доведе и до разрив между новото „интердисциплинарно“ поколение в българската култура и „старите“, които уютно обитаваха традиционните културни жанрове).

Добър пример за тази интердисциплинарност е вече споменатият литературно-философски кръг „Синтез“, просъществувал от 1987 до 1990 г., към Софийския университет. В него участваха поети, писатели, литературни критици и историци, театрали, художници, психиатри, философи, социолози от поколението на възраст между 25-35 години. Разчупването на вкаменените граници между литература, философия, иронична игра и трапезен празник (в смисъла на Платоновия „Пир“) беше характерно за общия тип слово на „Синтез“, което със самата си форма и жанровост вече се оказваше опозитивно по отношение на официалния тоталитарен език. „Синтез“ осъществи връзки и с други подобни образувания – с групата „Градът“ (художници концептуалиста), с авангардната театрална група на режисьорката Възкресия Вихърова, с „Кръг 39“ и пр. Кръгът „Синтез“ се колебаеше между затворена неофициалност и публичност и такива бяха и продуктите му: от дискусии в групата до телевизионни предавания на актуални политически теми и полуофициални сборници. (Може да се твърди, че сборници като „Арс симулакри“, „Арс еротика“ и др. в България бяха първите мостри на един дискурс, който беше едновременно постмодерен и посттоталитарен.)

Няма съмнение, че в България съществуваше ясна връзка между поетиката на опозитивната словесност и особената позиция на произвеждащите я групи в социалното пространство. Групите едновременно съществуваха и не съществуваха: те бяха маргинални образувания, на ръба на публичността, в официалната култура гласът им не се чуваше и едновременно с това бяха интимна културна среда, която задаваше напълно нов тип мотивация на своите членове. Общите белези на тяхната поетика бяха очевидно аналогични – напускане на контролирания тоталитарен език, пробив не само през неговата идеологическа клишираност, но и през вкаменените му жанрови и стилистични ограничения. Полюсите на тази неформална поетика бяха: от една страна, ерудитската, интердисциплинарна словесна артистичност, от друга – ожесточението, брутално деформираната, събуждаща телесни спазми образност. Полусъществуващите литературни и философски обединения излъчваха навън (за да удостоверят своето съществуване) такива брутални или артистични словесни образци, които това „вън“ не можеше да поеме – те представляваха особен ексцес в него (идеален пример в това отношение беше новосъздаденият от Владислав Тодоров жанр на философското „възпаление“ – десакрализиращо и деформиращо обработване на базови метафори-очевидности на европейското философско мислене, в резултат на което се раждаха текстове мутанти, в които самите философски предпоставки „светеха“ с болезнена светлина).

Отвъд симулациите: българският самиздат

Ако за момент се върнем към абстрактните модели, ще стане ясно онова, което нарекох „условие за възможност“ на българския самиздат. В ситуацията на двойна конспиративност и на двойна симулация (партийно-държавната стратегия е симулиране на културна дейност, за да се възпроизвежда идеология – актьорите на културата симулират възпроизвеждане на идеология, за да произвеждат култура) е невъзможно опозитивната словесност да се противопостави радикално на официалната тоталитарна култура. Оформя се цяла гама от междинни позиции между официалната комунистическа публичност и неофициалната, опозиционна културна инициатива – поради конспиративното си поведение актьорът на културата не е ясно морално идентифициран с една или друга позиция и може свободно да се разхожда напред-назад по спектъра от възможни културно-политически роли. И ако все пак българският самиздат възникна, то това се дължеше на един прост (в определен смисъл и наивен) отказ от симулации. Текстовете, които бяха публикувани в първите самиздатски списания, не бяха много по-различни от онези, които се публикуваха в по-разкрепостените официални литературни издания, но съдържаха в себе си един коренно различен морално-политически жест: те се самодемонстрираха като нерегламентирана и непозволена културна инициатива. Те бяха пробив в симулативната игра, защото ясно и публично се идентифицираха с една опозиционна морално-политическа позиция. От тази гледна точка българският самиздат (а и самиздатът въобще) се очерта като форма, вариант на онова, което Вацлав Хавел нарича „живот в истината“ – радикално отхвърляне на конвенциите на „самототалитарното“ общество.

Парадоксът на българския самиздат се състоеше в това, че той, от една страна, беше невъзможен без опозитивната, неофициална и непублична българска култура – той беше само видимата част от нейния айсберг, а от друга страна, беше нещо принципно ново, в известен смисъл отричащо тази култура – тук метафората за айсберга отново върши работа: самиздатът беше неговата видима част. Онази част, която се появяваше в светлината на публичното пространство и пробиваше неговите самовъзпроизвеждащи се конвенции.

Да се върнем към емпирията. Хората, които осъществиха през пролетта на 1989 г. двете български самиздатски списания „Глас“ и „Мост“, принадлежаха именно към неофициалните, „неформални“ среди на „интердисциплинарното“ поколение. Редактори и инициатори на двете издания бяха Едвин Сугарев и Владимир Левчев. От социологическа гледна точка те персонифицираха противоречията и парадоксите на средата – бяха едновременно официални и неофициални. Едвин Сугарев беше научен сътрудник в Института по българска литература към БАН, утвърден научен работник със защитена дисертация и книга под печат. Заедно с това той беше непризнат поет, хипи по душа, скитник по българските планини и Хималаите. Случаят „Владимир Левчев“ беше още по-странен. Той беше нещо повече от признат млад поет – беше син на председателя на Съюза на българските писатели Любомир Левчев, което по това време му гарантираше достъп до всички точки на тоталитарната културна йерархия: на 32 години Владимир Левчев вече имаше пет поетически книги (безпрецедентен случай за младото литературно поколение). И все пак Владимир Левчев присъстваше не в официалните йерархии, а в неофициалните кръгове на младата интелигенция, заемащи напълно маргинално социално място. Същото – в една или друга степен – може да се каже и за по-голяма част от техните сътрудници: поетите Ани Илков, Борис Роканов, Румен Леонидов, Георги Рупчев, Миглена Николчина, Елисавета Мусакова, Мирела Иванова, Иван Кръстев, критиците Михаил Неделчев и Александър Кьосев, преводачът Владимир Трендафилов и пр. Нито един от тях не беше напълно отхвърлен от тоталитарната културна среда, но идентификациите им с неофициалните приятелски интелектуални кръгове бяха по-силни и по-определящи от идентификацията с официалните културни роли, които предлагаше тоталитарното обкръжение.

Начинът, по който списанията се отпечатваха, повтаряше вече описаната двойственост. Първият брой на „Глас“ и „Мост“ беше собственоръчно сниман на фотографска хартия от Владимир Левчев и Едвин Сугарев, които няколко нощи наред си вадиха очите в тясната баня на Едвин. Все така собственоръчно те подвързаха и разпространиха мизерния тираж от 100 екземпляра, но по-нататък се стигна до конспиративно използване на държавни ксерокс машини. Поетът Кирил Кадийски, започнал да издава почти паралелно със списанията „Глас“ и „Мост“ собствена самиздатска поредица (в нея бяха излезли книжките „Ламентации“ – стихотворения от самия Кадийски, „Термопили“ – поезия от Иван Давидков, и „Трагизмът на Яворов“ – критическо есе от Михаил Неделчев), още от самото начало използваше нелегален ксерокс и услугите на професионални печатари и полиграфи.

В своя емпиричен вид българският самиздат не беше напълно освободен от предишните белези на опозитивна словесност: той все още беше твърде тясно свързан с подводната част на айсберга. Това проличаваше от всичко. Подборът на материалите в списанията „Глас“ и „Мост“ не беше подчинен на някакви ясни цели и намерения (въпреки заявленията на редакторите, че търсят пораждането на „алтернативна ситуация и продуктивен диалог“ – „Мост“, и че ще се публикува такава поезия, критика и публицистика, „която трудно намира място по страниците на официалния печат“ – „Глас“). Той огледално повтаряше структурата на приятелския, неформален кръг, в който се движеха Едвин Сугарев и Владимир Левчев. В определен смисъл самите списания „Глас“ и „Мост“ не се различаваха едно от друго (макар и „Глас“ да имаше по-очертана публицистична насоченост) – в тях публикуваха едни и същи автори, самите Едвин Сугарев и Владимир Левчев бяха близки приятели и обсъждаха и организираха всичко заедно, в по-късните броеве и на двете списания се появиха и някои от онези по-възрастни, утвърдени автори, които играеха ролята на „учители“ на младите (Блага Димитрова, Радой Ралин, Йордан Василев и др.). „Глас“ и „Мост“ приличаха и по още нещо на опозитивната българска словесност: те маскираха своя морално-политически жест като чисто културна инициатива, което беше необходима защитна мярка срещу евентуалните санкции (санкциите впрочем не закъсняха – върху Боян Ничев, шеф на Института по литература, беше оказан натиск да уволни Едвин Сугарев, което той за негова чест не направи; за сметка на това директорката на издателство „Народна култура“ уволни Владимир Левчев). Няма съмнение обаче, че и двете списания търсеха „експериментална поезия“, и то не само за да се защитават от определени политически подозрения, а защото бяха проводник на идеологията на българската опозитивна среда: животът в тоталитарното общество може да се направи поносим чрез противопоставящо се на комунистическата идеология културно строителство. Имаше и редица белези, които свързваха списанията „Глас“ и „Мост“ не само с неофициалната, опозитивна културна среда, но и с допустимото в сферата на официалната тоталитарна култура. И двамата редактори и техните сътрудници всъщност още не си даваха сметка колко различно нещо е самиздатът, затова списанията продължаваха да се правят по един традиционен образец за литературни списания. Едвин Сугарев в това отношение отчетливо се мъчеше да възроди типа списание, създаден през 20-те години от големия български поет Гео Милев. По модела на традиционните български литературни списания Владимир Левчев се стараеше да привлича „големи имена“ от българската литература – той смяташе затворено-неформалния кръг, който списваше „Глас“, за недостатък на списанието, без да си дава сметка, че именно културата на „интердисциплинарното“ поколение български интелектуалци беше направила самиздата възможен; за него образецът за „литература“ все още носеше черти на литературния свят, произвеждан от официалния писателски съюз и писателското кафене, редакторът на „Глас“ нямаше ясното съзнание, че това са два типа различни и в много отношения конфронтирани култури. Липсата на ясно самиздатско съзнание водеше и до повтаряне на жестове на официалната българска преса, която в този момент препечатваше материали от съветския печат от ерата на перестройката и гласността – самото име „Глас“ намекваше за това, в първия брой беше препечатан пълният текст на писмото на Фьодор Разколников до Сталин.

В жанрово отношение списанията „Глас“ и „Мост“ представляваха смес от съвсем традиционни литературни жанрове и от жанрови мутанти на неофициалния, опозитивен и интердисциплинарен дискурс: отново отсъстваше ясно съзнание за тяхното различие. Често определени текстове от традиционен тип се публикуваха само защото около тях витаеше някакъв странен „ореол на отхвърленост“ – те бяха върнати от няколко официални редакции.

Въпреки всичко това все пак българският самиздат представляваше нещо съвсем ново. На първо място той привлече не утвърдени имена в българската литература, а млади, маргинални и непризнати автори – млади поети като Ани Илков (едно голямо откритие на българския самиздат), Борис Роканов, Иван Кръстев, Елисавета Мусакова; по-късното присъединяване на утвърдени литератори и поети всъщност беше акт на признание и творческа солидарност с онези, които дотогава не бяха имали достъп до официалната култура. Повече или по-малко съзнателно самиздатът изработваше алтернативен образ на българската литература – и съвременна, и минала. В това отношение много симптоматична беше постоянната рубрика, открита в „Мост“, „Фрагменти за Константин Павлов“ – самиздатът сякаш искаше да навакса мълчанието, което повече от десет години обкръжаваше името и творчеството на големия български поет. Едвин Сугарев продължаваше една традиция в българската поезия – традицията на българския експресионизъм, която в никакъв случай не беше в центъра на образа на българската литература, създаден от официалните литературни институции. Пародийно и провокативно отричане на самата възможност за българската литература представляваше „Радикалният манифест“ на Александър Кьосев (защитен от евентуалните санкции с подзаглавието „фейлетон“), в който нахално се заявяваше, че българската литература не само няма бъдеще, но няма и минало. Самиздатът не само концентрираше опозитивни литератори, но и търсеше млади и неизвестни провинциални поети: Едвин Сугарев специално насочи последвалите броеве на алманаха „Мост“ в тази посока, макар че повечето от тези съвсем млади автори не се оказаха големи находки.

Във всички по-разкрепостени текстове, публикувани преди в официалната преса, се „спазваше“ по един или друг начин някаква политическа алегоричност, използваха се сложни намеци, недомлъвки, параболи. В официалната култура между автор и читателска публика сякаш беше изработен таен език, който индиректно намекваше за проблемите: както каза веднъж режисьорът Георги Дюлгеров, автор и публика се разбираха от половин дума, а сатирикът Иван Кулеков го формулира най-точно: езоповският език беше станал национален. В „Глас“ и „Мост“ се появиха публицистични текстове, които повече не желаеха да се крият, да симулират и да се предпазват от евентуални санкции. Те заговориха за проблемите (политически, културни, екологически, екзистенциални) на българското общество с една нова, симптоматична буквалност. Самиздатската публицистика захвърли сложната алегоричност: нещата започнаха да се назовават със собствените им имена. В есетата на Владимир Левчев, Едвин Сугарев, Румен Леонидов, Блага Димитрова, Александър Йорданов истината се „извикваше“ публично. Вече не съществуваха теми табу. Появяваха се и чисто политически текстове, написани от отявлени български дисиденти: такова беше есето на Жельо Желев „Щрихи от политическия портрет на Горбачов“. Тази нова политическа буквалност се оказа много важен симптом. Тя бележеше едно съвсем ново отношение между политическата и поетическата сфера, за което малко хора в България си даваха сметка. Една от „малкото“ беше поетесата Блага Димитрова, която в есето си „Политика и поезия“ („Мост“, бр. 2) описва парадоксалното объркване между „изкуството на възможното“ (политиката) и „изкуството на невъзможното“.

Защо скромната литературна инициатива на самиздата имаше такъв силен резонанс в българската публичност?

Вероятно са се задействали традиционни модели на българската култура, в която социалните промени, сътресения, въстания и революции винаги са създавали символен ореол около себе си – една особена семиотичност, в производството на която българската литература е имала огромна роля. Самиздатът се подреждаше и до други сходни прояви на литературно-политическата публичност – поетическите четения, на които се събираше наистина огромна публика, която гледаше на поезията именно като на „извикване“ на премълчаната истина в публичното пространство. (На едно подобно поетическо четене – вече след политическата промяна – в най-голямата аудитория на Софийския университет дойдоха повече от хиляда човека; хепънингът в двора на Софийския университет, няколко месеца преди това, на който едно голямо поетическо четене, организирано от „Кръг 39“, беше възпрепятствано от милицията, завърши все пак със скандалното четене на поемата „Сто кръпки“ от пловдивския поет Петър Манолов – по време на рецитацията дойдоха ченгетата и спряха тока.) Родството на самиздата с подобни прояви се виждаше не само в това, че редакторите и сътрудниците на „Глас“ и „Мост“ бяха едни от най-дейните участници в подобни четения и литературно-политически хепънинги (заедно с тях участници и организатори бяха и някои от бъдещите видни политици на България; част от участниците в самиздата по-късно също станаха политически фигури). В самите списания „Глас“ и „Мост“ подобни политико-литературни акции се коментираха, обявяваха, осъждаше се тяхното санкциониране и пр. По-късно, когато Едвин Сугарев започна да издава литературна поредица към сп. „Мост“, една от публикуваните книги беше именно поемата на Петър Манолов „Сто кръпки“; освен това редакторите и сътрудниците на „Глас“ и „Мост“ бяха инициатори на подписка в защита на обявилия гладна стачка поет.

Иначе казано, между литературните самиздатски списания и политическите акции не съществуваше рязка граница: по-скоро един плавен преход от литературни текстове към поетико-политически акции. В определен смисъл и самият самиздат беше акция·, демонстрация на литературен и издателски „живот в истината“.

Още по-важно беше, че за особеното отношение между политическо и поетическо „вина“ имаше не само литературата, която се политизираше. Самата политическа сфера на живота също притежаваше черти, сходни с литературата. Това се дължеше на особения характер на късното, вече напълно деградирало тоталитарно общество, в което единствената функционираща сфера – сред разрухата на икономика, инфраструктура, финанси – беше подкрепяната от мощни институции комунистическа семиосфера. Единственото все още „работещо нещо“ беше комунистическият тоталитарен език, възпроизвеждащата се и владеещата публичното пространство идеология. По израза на Владислав Тодоров при социализма заводите произвеждаха не стоки, а стихотворения, затова и нежните революции бяха всъщност символни жестове – акции по разрушаването на властващата семиосфера. В този смисъл поетическо (семиотическо) и политическо се смесваха: в „изкуството на възможното“ се откриха поетически потенции и обратното – първоначалната площадна политика на нежната революция напомняше на лирика.

Върху самия поетически език обаче тази ситуация имаше странно влияние. Както стана дума, той се буквализираше, смесваше се с публицистичното, откровено и прямо слово, превръщаше се в „извикване на истината“ в публичното пространство (развитието на поети като Петър Манолов и авангардни прозаици като Димитър Коруджиев илюстрира добре този процес).

Това не остана незабелязано и от онази част от българската интелигенция, която сериозно и екзистенциално живееше не само с политико-поетическите проблеми на нежната революция, но и със своята дългогодишна утопия за българско културно строителство. Тя не искаше да допусне изкуството, поезията да се прелее в откровена политическа публицистика и в лозунги. Съвсем симптоматична реакция беше публикуваната в сп. „Мост“ статия на Георги Минчев „Нека не се олевяваме“, която сравняваше политизирането на поезията през 1989 г. с левичарското политизиране на българските писатели от други тъжни епохи. Ето един симптоматичен цитат: „…какво трябва да бъде съотношението между поетически и политически език в един алманах за експериментална поезия. А това отношение е пряко свързано с една друга връзка: между идеалния свят, описван чрез поетическия език, и реалния свят, описван от езика на всекидневието, политическия, публицистичния и други разни езици…“ Както се вижда, отново отсъстваше самосъзнание за особената семиотична специфика на нежната революция. За сметка на това вече твърде ясно се усещаше, че в опасност е идеята за автономно изкуство, жанровостта и дискурса на опозитивната българска словесност: един категоричен – и безцеремонен – публичен език, „огласяващ истината“, започваше да ги измества.

Няколко месеца по-късно: частните литературни издания

Българският самиздат имаше кратко съществуване – от „Глас“ и „Мост“ излязоха по три книжки (една от които двойна), излязоха няколко броя и от литературната библиотека към „Мост“, както и посочените три книжки, издадени от Кирил Кадийски. След падането на Тодор Живков българското публично пространство се либерализира напълно по един толкова внезапен начин, че само седмици преди това подобно нещо би изглеждало невъзможно. Това на практика означаваше изчезването на самиздата или по-точно трансформацията му в нещо друго – частни литературни издания. Започна един много сложен литературен и културен процес, който не може да бъде изследван задълбочено тук (това съм се опитал да направя в статията си „Нежните крилца на българския самиздат“, в.“Култура“, бр. 39 и 40, септември 1990). Тук мога само да скицирам някои по-общи свои изводи, за да създам поне известна условна завършеност на картината (всъщност „картина“ няма – има процес, който тече и не завършва).

1. Новият тип българско културно пространство беше напълно завладяно от политико-поетическия „буквален“ език, както и от досега забранени жанрове на масовата култура (еротика, порнография, псевдоокултизъм и пр.). Настъпи фантастична конкуренция на книжния пазар, който унищожи много литературни издания.

2. Заедно с продължаващите да излизат „Глас“ и „Мост“ се появиха огромно количество частни литературни издания, които страдаха от една „утопия за нормалност“; те бяха ретроориентирани и искаха да „завържат прекъснатите от комунизма връзки и приемствености“ на българската култура (възраждаха се стари имена и платформи на български литературни списания отпреди 40 години – „Нов Златорог“, „Хиперион“, „Стрелец II“). Доста от новите частни издания се опираха на „класически“ представи за литература, жанрове и литературни ценности, без да могат да подложат на радикална рефлексия такива понятия като „традиция“, „съвременност“, „литературна ценност“, „социална функция на литературата“, „граница между литература и нелитература“. Българската литературна интелигенция се оказа неспособна да осмисли в дълбочина особеното място на посттоталитарния интелектуалец, поместен в драматичната точка между постмодерния и посттоталитарния свят.

3. Българската опозитивна словесност – онази подводна част на айсберга, която правеше възможен и невъзможен самиздата – се разпадна под натиска на новия тип публичност: приятелските литературни кръгове се разпускаха под действието на деструктивни сили, емигрира огромна част от най-талантливите хора. Сложната „истинска“ литература беше маргинализирана и натикана в скромен ъгъл на обществото. Тя загуби не само предишния си тоталитарен ореол, но и предишните си свръхважни сублимативни функции. Патетичната роля на понятия като „висока култура и литература“, „вечни стойности“, „културно строителство“ беше на практика изчерпана, въпреки че хора, които не можеха да осъзнаят това, развиваха носталгични ретроспективни утопии.

Но това, както се казва, е друга история.

Първоначална публикация в:

Александър Кьосев, „Лелята от Гьотинген“,

изд. Фигура, София 2005, стр. 119–139.

Публикува се със съгласието на автора.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (3)

- 29-11-2015|Румян Славов

Много приказки да се каже нещо, което всички знаят – нямахме онова, което имаха другите страни от соцлагера, не само самиздата. Затова и преходът ни е такъв. А защо нямахме – трябва да си прочетем пак историята. Въпросът кой е виновен, е безсмислен – съдържа се в заглавието на една Радичкова новела – „Всички и никой“.

Между другото тая новела спечели преди 40 години награда на МВР, а вътре ставаше дума за горяните (не директно), после Крикор направи филм с Велко Кънев… Но как въобще бе публикувана, че и наградена тая новела с това „безидейно“ заглавие – ето по това да поразсъждава Кьосев, ще е далеч по-интересно.

Сега видях, че статията на Кьосев е отпреди 10 години – и тогава щях да кажа същото.

- 30-11-2015|Броди

След 11 ноември 1989г. стана болезнено ясно, че нашите членове на СБП са писали заради прехраната си. И до днес не излезе нищо от чекмеджетата. Не си заслужава случаят нито упрек, камо ли обяснение. Редно е да се посочи Константинос Кавафис, чиито най-хубави лирически творби са раздавани на ограничен кръг близки в единични машинописни преписи. Може да се отиде и по-нататък, като се упомене, че най-трудно се сменя регистър, иначе масовката се повлича по инерцията на установката. След посочената дата нарекоха събитията „промени“, но „съвестите на народа“ продължаваха да дрънкат на една струна, акорд да хванат и постигнат стереоефект, за тях е непосилно бреме. Не е обидна констатацията, че май толкова си могат. Приемам най-добронамерено позицията на Александър Кьосев, но и той от добро сърце май иска да окичи нашенци от „котловинната литература“, както я нарича проф. Тончо Жечев, с по-високо звание.Може някои да се засегнат, но явлението прилича на фантомни болки или по-скоро– на явна остатъчна деформация. Дано да съм в грешка и нашите се превъзмогнат, за да излезнат на стъгдата и се съизмерват със световните стандарти, но съм длъжен да преповторя думите на испанския писател Луис Гойтисоло:“Не можеш да критикуваш едно общество, след като говориш неговия език“. А сега пък най-малко ни приляга да разиграваме самодейни драми в дивия сокак…П.П. Ето и поанта на виц от времето на тоталитаризма:“Не се гневи, момче, че ти отхвърлят ръкописите по махаленските редакции, пиши за „Световна класика“…

- 21-12-2015|Николай Колев

Чувал съм, че на въпрос – „Вие как пишехте, г-н Стратиев преди 1989 г.?“ (вероятно поради езоповския език на автора), той отговарял – „А вие как мълчахте?“ Не се наемам да твърдя, че е вярно. Но много подхожда за българския самиздат! И за автора г-н Кьосев.

Описание на нощта

Автор(и): Силвия Чолева

Събуди се от писък. Приличаше на кукумявка. Чу го откъм тавана. После разбра, че са мишки, може би дори плъхове. Толкова силно трополяха отгоре и пищяха. Вече му се стори, че е от ужас. Не спираха.

Стана тихо и влезе в банята – малка и неудобна, с душкабина, от която изпитваше клаустрофобия, затова се изкъпа, без да я затвори, и всичко се оля във вода. Тези квартири под наем, тези курортни селца с алчни хазяи, уж ново, а мишките танцуват по покрива.

Излезе, облече се набързо и затвори внимателно вратата, за да не я събуди. Пищенето беше спряло.

В ранния час селото беше тихо. Докато слизаше по стълбите, вратата на стая от долния етаж леко се открехна. Дори не си даде труд да поздрави съненото лице на собственичката, разрошена, кръглолика. Подвикна след него.

– Добро утро, аз нали ви казах снощи, че днеска имаме празник, годеж имаме и сега тръгвам за града на фризьор – усмихна се лицето, но той не видя, само я чу, бързаше. Отговори любезно.

Качи се на колата и докато маневрираше, за да излезе между две паркирали коли, си представи жената, останала вътре в неуютната безлична стая, която наеха, как ще се събуди сама в тясното си легло. Работата беше добро извинение за сутрешното неудобство – обясненията за снощи, за ранната утрин по-точно, смутените погледи, цигари, кафе и покашляне. Изглеждаше освободена от задръжки, но знае ли човек. Беше спал само три часа, трябваше да работи днес. Като се върне, тогава ще говорят, ще е минало време. Може изобщо да не говорят, ми да, какво да говорят, няма смисъл.

Телефонът му звънна и той се опита да избегне част от конкретните отговори. Срокове, които няколко пъти бяха променяни, материали, които не достигаха, хора, които не си вършеха работата. Умело успя да се измъкне – убеди този отсреща, че съвестно се грижи за строежа. Беше само на 30 километра от селото – малък уютен комплекс от затворен тип, апартаментите се търсеха напоследък, печелеше се добре. Спря, загледа се към морето. Гледката оттук наистина си заслужаваше цената на квадратен метър. Извикаха го и блъсна ядосано вратата на колата. Наоколо работниците се помотаваха, пушеха вяло и смачкваха с усърдие фасовете в разораната от машините почва. Прахоляк и строителни материали имаше навсякъде. Слушаше разсеяно обясненията, даваше съвети, нареждаше какво да се направи, да се купи, проверяваше свършеното дотук, мислеше за жената. По едно време се сети за мишките, които го събудиха с писъци и трополене. Попита един от работниците:

– Знаеш ли защо пищят мишките, защо издават този ужасен пронизителен звук, търчаха насам-натам сутринта по тавана на квартирата, която наех…

– Чукат се, секс, ебане, затова пищят – изстреля момчето, – знам ги, от село съм – и се ухили съучастнически.

Отвори леко едното око и го видя вече облечен. В съня си беше чула писъци, неприятно ѝ стана, почти страшно. Добре че се събуди. Той вече тичаше по стълбите надолу. Като се качваха снощи, май почти се развиделяваше, а шест часа по-рано хазяйката, доста пъргаво за обемите си, превземаше стръмните стъпала към втория етаж, стаята е нова, с две легла, одеяла, чаршафи, банята е вътре, ако ви трябва нещо, можете да ме повикате, аз съм точно под вас, говореше на някого пред нея, не се обърна към тях, а краката ѝ изпод бездруго късата нощница изглеждаха още по-дебели от този ракурс, задникът се местеше от стъпало на стъпало, нощницата се увиваше около него, беше поне с номер по-малък размер, хармонираше с тесните стълби, тялото на младата жена пред тях ги изпълваше докрай, тясно, клаустрофобично, усети, че се задъхва. Може да е от стълбите. Той се качваше плътно зад нея, усещаше тялото му съвсем наблизо, чак неприятно близо, отговаряше под нос нещо на жената, каза ѝ благодаря и чак тогава, горе на площадката се обърна и попита:

– Всъщност нали една стая?

– Да – отговори му бързо, за да няма време да размисли, да се разколебае.

Щеше да е смешно да се превземат сега с две стаи. Хазяйката се обърна към тях със сервилна усмивка. Беше се зачервила от изкачването. Представи си я как мие с парцала, как енергично размята дръжката наляво, после надясно, навежда се към ъгъла, там се е събрало валмо прах, коленичи и търка на ръка с друг парцал, роклята е толкова къса, колкото нощницата ѝ, без ръкави, на едри цветя, с копчета отпред и остро деколте, жената се поти, оглежда отблизо пода и става – първо на едно коляно, после с усилие се изправя и последното копче преди подгъва се спрасква, отхвърча надалеч, месото на босите ѝ крака е бледо, с малки лилави жилчици тук-там, представи си как съпругът ѝ пъха ръка покрай тези жилчици и търси.

Жената попридърпа нощницата си надолу и се наведе да приглади чаршафа на едното легло. Видя го как гледаше към деколтето ѝ в този момент, но отклони поглед:

– Ще платим утре сутринта, оставаме два дни.

Вбеси се, но замълча – неусетно той беше поел инициативата. Досега ѝ изглеждаше обратното. Оставиха оскъдния багаж и с неловкост избраха кой на кое легло ще спи. Еднакви, с грозни одеяла от изкуствена материя, която имитира вълна. Отвори прозореца. Той предположи, че има комари. „Какви комари по това време, лятото вече мина.“ „На село има.“ Така си размениха хладни изречения, преди той да заключи и да прибере ключа. Слязоха мълчаливи. Така продължиха по улицата към единственото заведение, в което по това време можеха да хапнат нещо. Беше среднощ. Къщите, както и тяхната, също мълчаха. Отдалече се чу музика. Отпуските свършваха, но селцето имаше стара слава, ореол от времето, когато хипитата бяха на мода, затова до самия край на топлите дни идваха хора. Наоколо строежите се разрастваха, летовниците се меняха, но все още имаше верни на мястото стари хипари. Те обаче отдавна не вдигаха шум. Пиеха си ракията „варварица“ – по името на селото, – кротко в топлите нощи.

В ресторантчето се оказа, че го познават, идвал често. Сервираха им каквото беше останало от менюто, поръчаха вино. Разговориха се със собственика, после той се скри в кухнята и – хапнала, след първата чаша усети, че ядът ѝ е минал. Няма какво да му се сърди, мнителна е, внимава какво говори той, как се изразява, как пали цигарата си, вторачила се е в него, като че ли го проучва, почти с всичко я дразни, да не беше идвала. Той я изпревари и щракна със запалката, банално галантен, усмихнат, мил:

– Не бях забелязал, че очите ти са сиви. Но на тази светлина…

Всяка уважаваща себе си жена би се махнала веднага от масата му. Тя не само не го прави, но също му се усмихва и ѝ е хубаво на всичкото отгоре. Ето че се отпусна. Просто не може да се познае, какво ѝ става? Разговарят като две котки на покрива. Познати клишета, евтини свалки, комплименти, възхищения. Отдавна ѝ се спи, но отлага. Общата стая я смущава. Той все пак е един непознат. Случаен. Познат от часове. Като го гледа и слуша, никак не е вдъхновяващ. Можеш да си умен, да знаеш разни неща, но да ги изразяваш така, че всичко живо наоколо да умре от досада. Да, постави му диагнозата, а сега просто пуска край ушите си думите на този флиртаджия. Не, чак такъв не изглежда, но прекалено се умилква, прекалено любезничи, за да е искрен. Защо да е искрен пък? Нали играят, закачат се, забавно им е, повече на него май. Късно е, доспива ѝ се. Той неумело я прегръща през раменете:

– Хладно ли ти е? Да тръгваме вече.

Пак банално. Но е приятно да те ухажват, да те харесват, да ти се възхищават, разтоварващо, ново е за нея.

Въпреки усилието, с което се опитваше да се съсредоточи върху конкретните въпроси за решаване, вниманието му не се задържаше дълго върху нищо. Прелисти папката с чертежите, погледна в лаптопа няколко пъти. Нервността се предаде и на работниците. Изпуши всичките цигари от кутията и я хвърли встрани. Никога не правеше така, чак се изненада, като я проследи с поглед. Ако беше друг, щеше да му вдигне грандиозен скандал. Сега извади за пети път телефона. Погледна го. Имаше съобщение. Внезапно го заля топла вълна, изпоти се. По обед слънцето започваше да напича яко. Обърна се настрани, опита с лице към светлината, но успя да го прочете едва като скри с длан екрана. Есемесът: „Тръгвам днес. Нещо се напрегнах“.

Почти се затича към колата. Толкова се беше напекла от слънцето, че си опари ръката, като влизаше вътре. Даде газ и през прозореца подвикна наставленията си на строителния техник. Въобще не разбра дали онзи го чу. Тя искаше да си тръгне, какво ѝ стана, сърдита ли е, или причината е друга? Натискаше газта. След едно възвишение шосето се спускаше, внезапно новият асфалт свърши и колата подскочи. Приземяването отвисоко върху разнебитения стар път го изплаши. Плувнал в пот, намали и тегли една майна на себе си, хем го знаеше това място, и пак. Много, ама много му се искаше да стигне, преди тя да си е тръгнала. Ужас, ако наистина си е грабнала чантата, не, не е възможно, сега по обед няма автобус, глупости, точно по обед има, май беше към един и половина, нали миналата година, като бяха с жена си тук, изпратиха сина за София точно по това време. А, да заминава, много ѝ здраве, какво му пука, без това си има достатъчно работа, идва зима, строежът върви бавно, трябва да разръчка тия мързели, като завали, няма да могат да продължат, трябва да бързат. Неусетно пак натисна педала.

Влетя в стаята целият изпотен, влизаше му в очите, фланелката му беше залепнала за гърба, задъхан. Тя – седнала напреко на леглото:

– Хванах уайърлес, представи си – усмихна се и попита защо се е засилил така.

Тръшна се на другото легло и изкрещя – удари си лакътя в стената, през ръката му мина ток:

– Нали ми писа, че тръгваш? Щях да се убия с колата от бързане да се върна…

Първо наистина мислела да тръгне, но се сетила да провери разписанието на автобусите и трябвало почти веднага да се изстреля, за да хване онзи в един и половина, имало по-късен в четири, пък ѝ се искало да го изчака, може ли сега да тръгнат заедно? Последното беше изречено с невинен глас, в който, така му се стори, се долавяше заповед. Неочаквано за самия него започна да я моли. Тя не искаше да остане за нищо на света. Дори това, че не беше на разходка, а на работа, че не се беше и наспал, не я омилостиви.

– Тогава ще тръгна с вечерния автобус за Бургас.

– Моля те, не тръгвай – прозвуча като ехо на себе си.

– Не ме моли, реших.

Разтърка ударения лакът. Снощи молбите помогнаха, сработиха, съгласи се сравнително бързо, и такава страст, защо така се промени сега?

Първа взе душ, изтърка надве-натри зъбите, слава богу, че не си забрави нощницата. Щеше да е нелепо да излезе увита с голямата кърпа, все едно вика „ела ме изяж“, с нощницата беше по-прилично. Мушна се под чаршафа. Беше топло за одеяла. Избра нарочно леглото до прозореца – обичаше да ѝ е по-хладничко нощем – и затвори очи. Спеше ѝ се неистово. Сети се, че като лягаше, видя една пеперуда на перваза, изглеждаше като жива, но очевидно не беше, крилата контрастираха със стерилно бялото на новата пластмасова дограма.

Почти беше заспала, въпреки светнатата лампа. Чу в ухото си:

– Направи място.

Беше нахален. Отвори очи и видя лицето му съвсем близо. Чуждо лице. Хич нямаше намерение да го приютява в леглото си. Голяма сапунка – запознали се днес сутринта, напълно случайно, ако не се брои нейното любопитство и вроден авантюризъм, и вечерта, през нощта всъщност – хоп в кревата. Почти лежеше върху нея. Шепнеше „моля те, моля те, пусни ме при теб, моля те, толкова хубаво ще бъде“ и разни такива. Извърна глава встрани, защото от дъха и шептенето му ѝ настръхна кожата. Можа да каже съвсем тихо „недей“, а той вече беше пъхнал ръка под чаршафа. Хвана я навреме. Стискаше. Той опита с другата и я притисна с тяло, чаршафът между тях се опъна. Усети се като увита мумия, която той ей сега ще вдигне от кревата. Паникьоса се. Не можеше да си поеме дъх. Гласът ѝ отказа. Притискаше я все по-силно и по-силно. Мина ѝ през ума, че може да е луд, маниак, да я убие, щяха да я намерят чак утре, мъртва, с посинели устни, тебеширено лице. Мъжът я целуна и отпусна хватката.

Целувката не я зашемети, обикновена целувка, страстна, но не замая главата ѝ. Не успя да измъкне веднага ръцете си изпод чаршафа и остана известно време така неподвижна, докато той продължаваше да я целува не само по устата, езикът му беше пъргав, но и по бузите, носа, очите, косата, после пак очите, устата, врата, да, тогава усети, че се предава на този целуващошептящ мили думи мъж, на пръв поглед мекушав, податлив, колеблив. На втори… похотлив? Откъде се взе тази категоричност, агресивност, насилие, ребрата я боляха от стискането му преди малко, а сега я ухапа. Тя успя да извади едната си ръка и го перна по гърба. Той се изправи на ръце над нея и започна да целува надолу тялото ѝ през чаршафа. Когато стигна пръстите на краката, трепереше. Желанието се смеси с малко страх, но повече с изненада от метаморфозата. Преди няколко часа се колебаеше дали той изобщо може да се държи като мъж, а не като сваляч от латиносериал. Неуверен сваляч. Настоятелен, но неуверен. Сега беше друг. Изненада се и от себе си – свали надолу чаршафа и вдигна нагоре нощницата. После се чу отстрани. Викаше. Мъжът го правеше така, както отдавна един друг го направи само веднъж. Искаше да спре за малко, да не бърза, но главата ѝ се замая, кръвта беше нахлула. Само инстинктът я водеше и тя му се остави. Пенисът му беше хлъзгав, тънък, дълъг. Усети го как опира някъде там, в корема ѝ. Болка. Тялото се движеше само в ритъма на мъжа. Не можеше повече, щеше да припадне. Възглавницата беше паднала на земята, а главата ѝ опираше в таблата на кревата. Той се изпразни и я издърпа надолу. Докато се окопити и успокои дишането, отново беше готов. Нямаше време да се чуди как е толкова бърз. Беше я качил върху себе си, сложи я бавно, като на трон и тя още по-бавно, мъркаща, се заклати. Влагата между бедрата им се превърна в пяна, всичко лепнеше. Ръцете му не спираха – местеха тялото ѝ отгоре като на кукла, пръстите търсеха издатини и вдлъбнатини. И ги намираха. Когато свърши, беше на границата на припадъка. Той продължи. Границата се отмести, отмести и накрая разбра, че ей сега, в този момент той можеше да направи с нея каквото си поиска. А тя беше съгласна. Не беше правила любов така. Може би много отдавна. Толкова отдавна, че тялото почти беше забравило.

Каква беше тази жена, питаше се той, докато душът измиваше прахта от деня, а с това и умората. Усети прилив на сили въпреки чашите вино, които в един момент спря да брои, забрави за дългите часове шофиране, за работата, която го чакаше. Само жената с дълга коса с цвят на млечен шоколад, тя му беше пред очите – как стои на пешеходната пътека в Бургас и прави първата крачка. Не се церемонеше много с пешеходците, но този път наби спирачки. След това като идиот излезе от колата и я попита за името ѝ и къде отива. Колите се изнизваха покрай тях. Никъде, отговори тя и искаше да тръгне, но остана, нещо я спря, е, той знаеше, че в това няма нищо случайно. Местела се от една квартира на приятели в друга. Беше само с раница, която пусна в краката си. Той взе раницата и каза „ще те закарам“, така минаха на „ти“.

Закара я тук, във Варвара, където тя идваше за първи път. Не беше млада, може би на неговите години. Енергична, остра. Обикновено си падаше по десетина години по-млади от него. По-мили. Тази обаче му беше странна. Затова, че тръгна с него, без да го познава. Нещо я караше да постъпи така. Не разбра какво. Поне досега. Утре ще я поразпита. Като я гледа, не може да няма семейство. Едно-две деца, ревнив съпруг. Какви приятели, беше го преметнала. Кой я знае. Трябваше ли да е толкова доверчив? А тя? Едно беше безспорно – любопитни си бяха, харесаха се. Той я искаше. За нея – не беше съвсем сигурен, но му се стори, че и тя.

Излезе от банята с кафявата хавлия около кръста. Лампата светеше. Изгаси я и се наведе над жената със затворените очи. Отначало беше трудно да я накара да се съгласи. Едвам прикриваше възбудата, но отблъсна ръката му. Опита да дръпне чаршафа, но загуби опора и легна върху нея. Притисна я. Нямаше къде да мърда. Целуваше я по гърдите, по корема, докато тя се отпусна и ръката, която стискаше неговата, разтвори пръсти. Почти едновременно заби коляно между краката ѝ и дланта му хлътна сред двете меки бедра, там, където свършваха. Шепата му се напълни. Не очакваше внезапната всеотдайност. Проникна настойчиво. Остро. Докрай. Хвана с две ръце задника ѝ. „Ще умра“, въздъхна. „Няма да умреш“, ненадейно отвърна тя и се обърна по корем. Докато блъскаше и клатеше бясно леглото и жената пред себе си, коленете му изтръпнаха, тя пищеше, отвън се развидели съвсем, какво ли се чува, запита се, а на нея: „викай, викай“. Втория път я качи върху себе си, беше мека, податлива, бавна, за разлика от преди малко. Пасваха си като ръка в ръкавица. Усети прилива и я хвана от двете страни, като я местеше по-бързо, по-бързо. Беше вдигнала ръце и се опираше в скосения таван. Гърлен звук се изтръгна от дълбините ѝ, тя се вдигна нагоре и прекъсна финала му. Блъсна я по гръб и продължи. Няма да издържи, мина му през ума и свърши веднага. Легна изтощен до изпотеното ѝ топло тяло. И тя дишаше учестено, но издърпа кърпата изпод себе си, подаде му единия край, а другия пъхна между краката си.

Не остана при нея. Леглата бяха тесни, след два-три часа трябваше да стане и да иде на обекта. Тя се обърна, веднага заспа. В просъница, докато и той заспиваше, си помисли, че толкова хубаво не му е било отдавна.

Прибра лаптопа в багажа и се изправи насред стаята. Той наистина изглеждаше уморен. Малко жалък, проснат върху кревата. Домъчня ѝ за него. Мъртвата пеперуда си беше още на перваза. Свали целофана от цигарите си и я сложи вътре. После затвори ципа на раницата. Той мълчеше.

По стълбите надолу чу да бие тъпан и да пищят кларнети. Свирнята се приближаваше заплашително. Коридорчето, от което се излизаше навън, също беше тясно – като всичко тук. Нямаше как да се скрие, да мине отдругаде. Хазяйката се втурна с кутия бонбони срещу нея. Беше се издокарала с рокля на точки и с прическа – „за годежа“, каза. Взе си един и пожела късмет. Бъдещата булка не се виждаше никъде. На вратата на дворчето изчака оркестърът да влезе заедно със сюрия гости, които нахлуха срещу нея и се завтекоха към масата под навеса на двора. Една от жените носеше увесена на прът сватбената рокля на закачалка. Младоженецът беше с бяло цвете на ревера, с костюм в жегата. Момче на не повече от двадесет и една-две години. Музиката гърмеше оглушително. Едвам се промуши. Избегна някак си музикантите и се изтегли към вратата покрай една от пейките до трапезата. Мярна ѝ се сива мишка, която притича край стената на къщата и изчезна в прозорчето на мазето.

Побърза да се отдалечи, раницата не тежеше. Тръгна към морето, имаше още време до автобуса. Докато стигне до заливчето с лодките и чакълестия бряг, осеян с празни пластмасови бутилки, остатъци от джапанки и всевъзможни други боклуци, си мислеше дали да не се прибере вкъщи. Беше най-лесното, най-разумното. Да контролираш живота си. Мислеше и за мъжа – отблъскващ и привлекателен, който остана в стаята, гадна стая, безлична. Ще му прати пак есемес. Да му се извини. Да благодари. На брега събу обувките, остави раницата и реши поне да си топне краката. Водата беше топла. Постоя така. Хубаво е в края на лятото. Излезе и за малко да стъпи върху топка смазка, разпльокана ей така, сред камъните.

Гледаше встрани от шосето. Автобусът беше стар, бавен. Автомобилите ги задминаваха един след друг. Пресметна в колко ще е в Бургас. Точно за новините. Поредната кола ги подмина, натискаше клаксона непрестанно и спря напред по шосето. Отвътре изскочи мъж и размаха ръце да спре автобуса. Шофьорът изпсува звучно на майка и продължи по пътя си.

Разаказът е публикуван първоначално в:

Силвия Чолева, „Гошко“ (разкази)

Изд. „Жанет 45, 2013

Публикува се със съгласие на авторката

Силвия Чолева е отговорен редактор на редакция „Култура“ на програма „Христо Ботев“ на БНР и водеща на предаването „Артефир“. Тя e автор на ежемесечните обзори на нови книги в списанията „Хайфлайтс“ и „Его“, главен редактор на сп. „Алтера“ (до март 2009, когато списанието е закрито). От края на 90-те до закриването му през 2003 г. Чолева съосновава и води заедно с Иван Теофилов сп. „Сезон“. Преподавала е курс Писане на есе в НБУ. Сценарист е на „Майка ми“, късометражен филм на режисьорката Светла Цоцоркова (2005).

Декември 2016

До Бурса и обратно – осемдесет години след Чудомир

Автор(и): Евдокия Борисова

Началото е винаги Истанбул. Случвало ли ви се е да посрещнете изгрева над Златния Рог? Аз имах този късмет в края на ноември, когато с група по проект, посветен на юбилейната годишнина от рождението на Чудомир, посетих отново моя любим Истанбул. Автобусът ни пристигна твърде рано и тръгнахме по крайбрежната Раджъпгюмюшпаша джадеси да пием някъде кафе. Срещу нас проблясват златни перести облаци и слънцето осветява небесния фон над моста Галата.

Идвам за пети път в тоя град и не преставам да се учудвам на неговия траен омагьосващ чар, но и на постоянната му променливост. Това е град, който напълно заслужава подобен оксиморон – постоянно променящ се. Град, който обичаш и мразиш едновременно, с еднаква сила му се прекланяш и се отвращаваш от него, заклеваш се повече да не стъпиш тук и… после отново и отново кроиш планове за следващото поредно завръщане. Мястото, където отсядаме, е живописно, но и твърде ъндърграунд. Хотелът ни (минус две звезди, рецепционистката сирийка с несигурен английски и никакъв турски, впрочем никакъв друг език, говори повече с очите си) се намира в квартал Фатих, на самия бряг, на крайбрежния булевард, който води до пристанището Еминюню и сключва прав ъгъл със задънена уличка, осеяна от мъжки кафенета. Беднотия, мръсотия, озадачени и изпълнени с подозрение погледи, сергии, натрупани с повехнали зеленчуци, лепкави миризми на лой, котки всякакви калибри и козини, сладникав дим и канални нечистотии. Спомням си заМарсилия на Димитър Бояджиев: Безрадостно залутан, слисан в уличния шум,/ в загадки скръбни потопен, безсилен и отчаян,/ на тоя страшен град – на всичките пороци друм -/гърмежът и миазмите аз наблюдавах смаян. Първата вечерна разходка около хотела повече не повторихме. След изтощителното ходене по улици и обекти през деня, вечер предпочитахме уединението на терасата на така наречения хотел Голдън Халич (в превод Златният Рог), откъдето на длан се вижда заливът, двата моста (Галата и супермодерният метро-мост, открит едва миналата година) и светлините на нощна Пера, Бейоглу и Генуезката кула. Гледката веднага към отсрещната тераса на съседната сграда внезапно ни отнася по страниците на романа „Клетниците“. Господи, каква мизерия – стаички два на два метра, без пердета на прозорците, голи стени, а обитателите спят буквално на земята. Шалвари, одърпани юргани, мизерно пране на терасата, крясъци, викове, музики и непрестанно говорене по някакъв телефон. През два часа се провиква мюезин.Бедността не е порок, бедността е свинство, приятели – бе възкликнал някога Пушкин. Така си е. Но пък каква гледка! В Монако, Ница и по Лазурния бряг за подобна локация хората плащат милиони. Една непостижима тераса на…бордей. Тук сетната беднотия гледа всяка вечер тази светлинно-водна приказка. Мизерия, потънала в лукс. Гледа, но дали я вижда, съзерцава, разбира? За какво говоря? Истанбул е градът на контрастите. Колкото до културния шок, това понятие при нас отдавна се е превърнало в поза. Абсолютно лишено от смисъл е шокирането ни и от запада, и от изтока, малко повече спокойствие и практицизъм не ни е никак излишно. Светът е такъв, какъвто е, шарен, цветен, противоречив… Време за безрадост и смайване много няма обаче, дошли сме работа да вършим. И съвсем по български я вършим трескаво, напрегнато, дезорганизирано, скарваме се още по пътя, (как иначе?), уточняваме планове, сценарии и адреси…

В Българската Екзархия. Първата и може би най-вълнуваща спирка по пътя ни е Голямата зала на Българската Екзархия в Истанбул. Този дом помни стъпките на Екзарх Йосиф, това са интериорите на Българския Великден, тук са се вихрили Страстите български.

Смесицата от сецесион, ампир, барок и средиземноморска екзотика ни респектира. Продълговата заседателна зала, побрала внушителна дълга маса с антикварни столове и портретите на Ататюрк и Ердоган. Тежки кадифени завеси със сърмени шнурове, кръгла маса, канапета, фотьойли, старинно пиано. Залата се изпълва с хора, дошли, без да са сигурни, че ще ни разберат и ще чуят това, което ще им разкажем. Но разглеждат с интерес изложбата от акварели на Чудомир. Очите им са широко отворени за нашето присъствие, охотно опитват българските сладкиши и бонбони, които носим, разлистват и снимат кориците на книгите – пълния 6-томник от луксозното издание Чудомир. Събрани съчинения, сборника и книгата в негова чест, специалното издание с разкази и фейлетони на писателя.

Денят е неделя и имахме възможност да престоим един цял предиобед в двора и в залите на Екзархията, да присъстваме на неделната литургия, която тук продължава неимоверно дълго, да се докоснем реално до наследниците на някогашните цариградски българи, но и да пообщуваме с интересната смесица от родове, култури и езици. Един пъстър славяно-балкански, гагаузки, бесарабски, македонски и ориенталски манталитет, примесен с огромна доза тъга.

За първи път присъствам на толкова ревностна православна служба – жените всички са с покрити коси (както всъщност е редно), търпеливо следват всяка стъпка от неделния сценарий, в параклиса звучат български, турски, руски, гагаузки наречия и диалекти, достолепни възрастни дами, млади хора, твърде скромно облечени (на фона на блясъка на истанбулския квартал Шишли), малки дечица – всички са потопени в интимния топъл, домашен контекст на диаспората. По неофициални сведения българската общност тук наброява едва около 300 човека. Гледат ни с почуда и огромен интерес, а тези, които говорят добре български, ни заговарят.

В случайните запознанства има нещо много нарочно и съдбовно. В милионния град ме открива моето детство: Казвам се Севинч, дъщеря съм на доктор Исмаилов от Нови пазар, познаваш ли го? Ти си дъщерята на учителя Боянов, нали? А-а, ти си малка, мен не ме помниш, аз съм живяла малко там, после всички дойдохме тук. Обичам много да чета, каква библиотека имахме в България, всичко оставихме, всичко… После, разказваха ни комшиите, новите собственици изхвърляли книгите ни през прозорците…Цялата класика имахме – Вазов, Йовков… Сега наваксвам и си събирам нова българска библиотека. Идвам тук всяка неделя, срещам се с други българи, четем, разменяме си книги, общуваме… Гледам я – дребничка симпатична блондинка по дънки, с елегантно бижу на врата, а очите ѝ развълнувано блестят зад тънките златни рамки на очилата. Питам я какво работи. Оказва се, че е доста известна невроложка, с активна практика в голям медицински център в Авджилар. Севинч Юмит. Вторият ми мъж ми е македонец, почти не знаеше български, когато се запознахме, аз го научих. Срамота е, казвам му, какви българи сме, ако не говорим добре езика. А езикът се подържа с четене. Ами така де, човек трябва да си знае корените. А имаме и апартамент във Варна, всяка зима сме там. Обади ми се по Нова година да се видим! Хм. Като си помисля как са си тръгнали тези хора, как са им взели домовете, изхвърлили книгите, а те… те поливат корените си. Българските корени. Ти какво работиш? А, в университета! Чудесно е човек да се занимава с литература – продължава тя. Ами да, наистина, това си е привилегия. Питам я какво чете. Радичков, Йовков, ето сега и Чудомир – прекрасен автор, толкова свеж и забавен, толкова български. А познаваш ли новата ни литература, има много интересни имена. Георги Господинов, Милен Русков, Теодора Димова. Не много, но този Господинов съм го чела. – Аз пък го познавам на живо, всичко негово имам – вмъква се в диалога ни млада, екстравагантно подстригана жена с красива пелерина и широка усмивка. Прилича ми на художничка. Да те запозная с нашата художничка Павлина, тя е вдъхновител на нашето съвсем отскорошно българско училище. Ето там, в страничните помещения, всичко сме ремонтирали, има вече доста деца, те трябва да учат и знаят езика, тя ги занимава, рисуват, пеят, рецитират, четат… Българско училище към екзархията, това е една отдавна родена, но отскоро сбъдната мечта. Ето го и нейното лице – художничката Павлина Копано. Откъде ми е позната тази фамилия? Ами да, наградата за изобразително изкуство от миналата година с изложбата „Пътешествия на мисълта“ е нейна. Виждала съм това лице на снимки, нали знаете как човек изглежда някак си по-възрастен, по-улегнал, по-скучен, когато е фотографиран. Истината на живо е съвсем друга – младо, енергично, късо подстригано момиче с енергични жестове. Говорим оживено и едновременно, бързаме като че ли всичко да си кажем. А не може. Оглеждам се – около нас е пълно с млади хора, цели семейства, не бързат да си тръгнат след литургията, сядат на по кафе и чай, след това ни канят на техния обяд. Съвсем скромно, като за през Коледни пости, но това е най-вкусният нахут с пилаф, който съм опитвала през живота си. След представянето продължително се сбогуваме, тръгваме към портата и се връщаме, а и нашите домакини не искат да ни пуснат лесно. Чайове и дълги разговори, кафета а ла турка и снимки за спомен със стари и нови приятели: достолепния господин Лязе, патриархът на общността тук; прелестната Нахиде Дениз; художничката с ренесансова осанка Мария Калъчлъоглу-Бараз; литературната агентка на Ахмет Юмит и Орхан Памук Нермин Моллаоглу (Калем Адженси); първият секретар в консулството Зорница Апостолова и съветникът Веселин Божков; психоложката Августина Тодорова.

Августина предлага компанията си за следващия ден – ще ни бъде гид из прелестния Истанбул. Нейната история е впечатляваща. Завършила е в Шумен, изпраща специални поздрави на скъп приятел и колега от университета. Живко Жеков, познаваш ли го, специално да го поздравиш от мен, да не забравиш – усещам тревога в гласа ѝ. Кажи му че съм здрава вече, лошите диагнози ми се разминаха и около мен всичко е наред. От три години е в Истанбул. Дошла и се влюбила в този град. И тръгнали двете със сестра си. Искахме да живеем и дишаме на широко, в космополитен град. Беше ни тясно във Варна. Отново Варна. Продали всичко и тръгнали. Взели със себе си и майката, а малката племенничка се родила тук. Въобще устроили си съвършеното женско царство. Мъжете им явно не издържали на техния порив към свобода и на любовта им към вечния град. Зет ми искаше да се преместят в Анкара, но сестра ми отказа и остана.Вярвам го, като гледам решителния, малко остър, но много бистър и син поглед на момичето с имперско име. Три поколения жени живеят в красив, просторен апартамент в Мода, на азиатския бряг, имат собствен бизнес и градят планове да изучат малката принцеса в престижен и скъп лицей. Августина има успешна кариера на психотерапевт, в свободното си време кръстосва Истанбул пеша на длъж и на шир, може с часове и с дни да се наслаждава на крайморските гледки, познава всички музеи, градини и интересни места. Говори с апломб за турското трудолюбие, градивни идеи, позитивизъм, изкуство. Въпреки контрастите. Въпреки спорната фигура на Ердоган, тя не спестява адмирации за управлението му. Другото са… медийни митове. За добро или зло Турция е страна на контрастите и класовото разслоение. Въпреки невиждания икономически успех на това управление вече повече от десетилетие, противоречията и конфликтите тук са факт. Средната класа неимоверно нарастна, но пък и тя е разслоена на три средни класи – низша, средна и висша. Отново оксиморони: низша средна класа. Нонсенси: средна средна класа. И висша. Но това съвсем не е висшето общество. Чудно ми е какво означава ниска средна класа? След като тук, в Турция минималната работна заплата е 800 лири, средна пенсия е 1400 лири, резонно се задава въпросът къде сме ние? Някъде под ниско-средното ниво сигурно? Затова пък цените! Най-странното ценообразуване можете да видите тук, в Истанбул – по Таксим и по Истиклял. Едно кафе е на цената на шепа печени кестени и … едно печено пиле. И една бира. Впрочем става все по-трудно с изнамирането на алкохол тук, в Турция. Има си заведения за тази цел, където се чака за свободни места, там се леят реки от високоградусни течности, също и магазини – но пък може да ги откриеш на най-невероятните места. Иначе обаче е непрестижно и дори неприлично да си поръчваш, да поискаш или, не дай боже, да подаряваш бутилка алкохол. Като си помисля, че носим българско вино за подаръци – изобщо не дръзнахме да извадим бутилките. И понеже сме на тема контрасти и парадокси, изведнъж ми става странно какво и как говорят за Турция хората около мен. Говорейки си оживено за политика (войната в Сирия…), история (всъщност границите на империята са се простирали…), литература (премиерата на Юмит ще бъде…), кино (помниш ли „Вики, Кристина и Барселона“…), съхранили спокойствието и достойнството си, въпреки всичко. Хората живеят добре, но при нас колелото се завъртя назад – е откровена българската туркиня. Тази, която полива българските си корени. Българката пък твърди, че Турция върви напред с бързи стъпки и респектира света. Да се чудиш. Тепърва има обаче да се чудя, въпреки че, твърдя, познавам този свят. Напускаме с неудоволствие старинната красива сграда на Екзархийския дом, в който има толкова много история.

Затваряме тежките дървени порти на райската градина с райска ябълка и чимшири в двора и поемаме по огромния булевард, чието име никой не ни каза. На въпроса ни в каква посока са Таксим и Истиклял отговорът беше: Слизате оттук и тръгвате по големия булевард. Как му е името – питаме. Вие, българите, сте интересни хора, като дойдете тук винаги искате да знаете всичко, особено имената на улиците. Ами че откъде да знам, това е главният булевард на Шишли. Булевардът е Халяскяргаази. Чета табелата, но името си спомням от романите на Орхан Памук.

На Таксим и по Истиклял. Сред тая върволица не разбирах аз що диря!/ Като вълна нахлуваше във моята душа/ огромна скръб – и мислех – звяр да ме сподиря/ на всяка стъпка, без да знам с какво да се теша. Май че е излишно да драматизирам повече в духа на Димитър Бояджиев, но наистина този град едва диша от пренаселеност. Въпреки че много добре знам що диря в милионните тълпи. Няма нищо по-зареждащо от оживеното движение на хора и автомобили в часа пик, в милионен град. Особено ако главна цел е легендарният площад Таксим, който изглежда по радикално нов начин. Застлан е с плочки и превърнат в идеалната гигантска пешеходна зона с възможност за масови публични събирания. (И възможност за струпване на спецчасти, военна техника и водни струи – гласи мрачният хумор на левите радикалисти, на гневните зелени, ревнуващи всяко късче земя, пръст и зеленина в този град.) Очевидно, взето е точно обратното решение на това, което предвиждаше официалната власт – ограничаване на събиранията в сърцето на Истанбул. Кръговото движение вече го няма, откъдето и докъдето ти поглед стига, е площад. И хора, хора, хора… Отдясно на движението ни остава градинката, тоест паркът Гязи, а фронтално се издига мрачното изоставено здание на прочутия някога дом на културата Ататюрк. Вдясно от тази тъжна почерняла сграда (може би е горяла, да, със сигурност това са следи от пожар) се вее ярък цветен трансперант с лика на усмихнатия Давутоглу и думите му: Дори тогава, когато нас няма да ни има, Турция ще пребъде. Наистина не знам какво да си мисля, още по-малко как да го коментирам.

Тръгваме с енергична крачка надолу по Истиклял и снимаме ли снимаме. Пред шведското посолство връхлетяваме право във водовъртежа на митинг. Млади момчета, някои от които с бради, с мегафони в ръце екзалтирано и кресливо огласяват малкия площад, откъдето тръгва отклонението към Чукурджума и Джихангир. Ключово място е, оттук съм минавала преди години и пеш, но и със старинния червен трамвай. Защо ли е спрян сега? Стоим буквално на релсите. Ето защо. Туркменската планина не е сама! А сега, де? Какво става? В хотела няма нито телевизор, нито нет. Катил Русия Сюрейеден дефол! Убийца Россия, уйди из Сирия! Да спасим дома на братята ни мюсюлмани!

Ле-е-кичко започва да ми настръхва косата. Снимайте, преди да е гръмнало, и да бягаме – шегувам се неуместно с колегите и насочвам фотоапарата си към следващия кадър, оглеждайки се. Става ми неловко, но в обектива ми попада джудже – то гледа съсредоточено и замислено се почесва по главата. Може и да не е замислено, но уродливата му физиономия и нищожните крачета ме смущават и…неволно ги отрязвам от кадъра половината – уж че снимам прелестната кована врата на лицея отсреща. Гледката обаче е много автентична, защото джуджето в ориенталската традиция е пазител на дома, въпреки че има нещо зловещо в мъдрото му властно присъствие. В романа на Памук Сеззис ев(Домът на тишината) джуджето Реджеб е домашният помощник-иконом, който обслужва възрастната Фатима и споделя самотата в спомените ѝ. А тя, макар и заобиколенна от децата и внуците си, уединена в спалнята и миналото, така и не разбира, че някъде там, на партерния етаж на всекидневната, в обширната наследствена къща, издъхва простреляна любимата ѝ внучка…

Хукваме надолу в посока Тюнел и Генуезката кула, разбирайки, че движението е отцепено. Пред Руското посолство попадаме на плътен полицейски кордон. Още по-неловко снимам и омазвам кадъра. Полицаите обаче ни гледат приветливо усмихнати, разбират, че сме чужденци. И любезно ни подканят да преминем на другата страна. Боже, какви полицаи – въоръжени с автомати, палки и плексигласови шитове – та те са съвсем деца. Някои от тях се съмнявам, че имат двайсеттина години. Блюстители на реда. Явно това са рутинни ситуации за тази част от града, което не спира хилядното множество да заобикаля кордона и да щъка нагоре-надолу. Все едно животът му зависи от това.

Какво ли предстои да се случи? Блажени са разполагащите с телевизори, довечера ще разберат. Ситуацията е напрегната, на следващия ден разбираме, че турците са свалили руски боен самолет, нарушил въздушното им пространство. В следващия ни хотел, вече в Бурса, гледаме новините по СНН тюрк, има и много руски телевизионни канали, и американския СНН слушаме и сравняваме. Руснаците твърдят, че самолетът е летял над Сирия и е свален от засада. Гледаме кръгла маса по РТЛ – Жириновски се дере и пяна излиза от устата му. Турците настояват за суверенитета си и действат достойно, безогледно и безкомпромисно. Може би точно така трябва. Но защо точно сега? Пет пъти е предупреден пилотът. Предполага се, че е катапултирал. Впоследствие става ясно, че и двамата пилоти са загинали. Леле, мурабето почна! Настръхваме, по-куражлиите звънят на близките си в България, по-страхливите пазим мълчание пред страховитите нули на телефонната си сметка. Домакините ни тук обаче се държат съвсем спокойно. Най-разумното в този случай е да се запази самообладание. Въпреки че, ясно е, на света около нас въобще не му е до литература и до Чудомир.

Ялова. Всъщност опорните точки на Чудомировата експедиция са: Румели хисаръ, Роберт Колеж, Арнауткьой и вилите, Коручешме, Дворците – Йълдъз кьошк, Долмабахче, Чираан, Бейлербей; Алай кьошку, Лицеят Пертевниял, Медицинският факултет в Чамлъджа, Девическото училище в Чапа, Йедикуле и седемте кули със Златната врата. Обходили-необходили ги всичките (ама на Румели хирасъ се качихме, византийско високомерие вдъхнахме, да не би да ни е малко собственото ни), припряно поемаме към следващата спирка на път към заветната крайна точка Бурса. По път ни е Ялова – прелестен крайморски град, където се намира прочутата Юрюйиен кьошк, вилата на Мустафа Кемал Ататюрк. Оттук преди повече от осемдесет години минава и научно-педагогическата експедиция на Чудомир, предвождана от професорите Богдан Филов и Васил Златарски. Съпровожда ги като инспектор от министерството самият Решат Нури Гюнтекин. Уговорената среща с Ататюрк не успява да се състои поради дипломатически ангажименти, но Гази е така любезен да изпрати поздравителна телеграма на българската делегация. Лутаме се из уличките на Ялова, но не за дълго. Питаме. Приветлива руса тийнейджърка делово се мята на мотора си и ни съпровожда до самата вила. Мале, кой като нас, отиваме на посещение при Ататюрк с ескорт. И му носим българско вино. Би останал доволен. Не успяваме дори да ѝ благодарим (с кутия шоколадови бонбони Сезони – българския разкош), тя ни сочи сградата, помахва за сбогом и отпрашва. Снимаме се пред триста годишния чинар, влизаме в кьошка и се дивим на скромния, почти аскетичен интериор. Изисканост, домашност, спокойствие лъха от всеки детайл, от всяка вещ. Любимата шарена чашка за кафе на Мустафа Кемал, атлазените юргани, шити от собствената му майка, сервизите, кристалните пепелници с гравирани свастики на дъното, подарък от самия Хитлер – за турския вожд. Излизаме на огромната веранда, с площ колкото самата вила и вперваме поглед към Мраморно море, което е като стъкло, без ни една вълничка. Спокойствието и уравновесеността в достойното поведение на турците прилича на морето им – топло, безметежно, приветливо. По-скоро те приличат на него. Пием дежурния чай и потегляме на юг.

В Зелената Бурса. В Бурса, най-българския турски град пристигаме на свечеряване. Това е, както обичаме да казваме ние, българите, целунато от Бога място. Над града виши снага планината Улудаа, а на двайсетина километра е морето и курортните градчета Гемлик, Орхангази и Ялова. Вече претръпнали на гигантски мащаби (почти три часа микробусът ни излизаше от Истанбул) се натъкваме на ново чудо. Турците изписват на входните градски табели броя на населението. Затова с удивление разбираме, че Бурса е град, наброяващ два милиона и половина жители. По-голям от София? Но в пъти по-красив, осветен и модерен. Настанени сме в лъскавия бизнесквартал Нилюфер, спираме пред петзвездния хотелГолд Мажестик и… след емоцията Истанбул-Фатих потъваме в хиляда и една нощи. Нашите домакини от Голяма община Бурса определено са се престарали. Не, клати глава нашият приятел, професорът по българска литература от Анкарския университет Хюсеин Мевсим, тук така е прието, такова гостоприемство е съвсем нормално нещо. И на следващия ден ни повежда към стария град и историческите бурсенски забележителности. От възвишенията на Хисар и крепостната стена съзерцаваме Бурса като на длан. Гледайки към небостъргачите ниско долу, в равнината, и хвърляйки поглед към трихилядника Улудаа, си спомням саркастичния роден фразеологизъм: Къде отиваш? –В Бруса за маймуни. И шеговитата забележка на Чудомир в пътния му бележник: Бруса, 2 май, 1932 г. Аз мислех, че маймуни ще се катерят по оградите и камилски птици ще кудкудякат из полозите, а то нещо като Кюстендилската долина, само че освен тополите, има гори от маслини, бадеми и кипариси. Мирише на цъфнали акации, а канарчетата пеят ли, пеят. Е, ноември е, на нас не ни мирише на акации, нито ни чуруликат канарчета. А долината, най-плодородната бурсенска земя, е плътно застроена додето ти поглед стига. Вечерният и сутрешният смог над града ревниво скрива урбанистичната гледка. Жалко.

Най-приказните праскови са се раждали някога тук. Маслини, лимонови дръвчета, акации, рошкови… Днес на тяхно място се възвишават кооперации и високоетажни сгради, магазини и бизнес комплекси. Някои от тях съвсем нелепо се възправят и скриват прелестната планинска гледка, но нищо не може да се направи. И зелената Бурса вече не е толкова зелена. Тръгваме по паментици, гробници, джамии и тюрбета. Пътьом се снимаме пред кукления театър, музея и паметника на Карагьоз и Хадживат. Те са родени тук и бурсенци много се гордеят с този факт.

Влизаме в Мурадието, където са тюрбетата на първите султани. Мурад І е погребан тук, тук са и шехзадетата (принцовете), и султанките, и дъщерите. След това всички останали владетели, може би само с изключение на Сюлейман Великолепни, са погребвани отново тук, в първата столица на империята Бурса. И Мехмед Завоевателя, и Баязид Светкавицата (Йълдъръмлар) – всички, всички са предчувствали, че стъпват в Европа, но не като трайни господари, а като гости по нейните земи. И са настоявали да изминат последния си земен път към светите тюрбета на своите бащи и деди. Да се завърнат удома. Надолу и на юг, в добрата стара Азия. Само наивникът Сюлейман (няма нищо по-досадно от влюбен мъж), завладян от чара на фаталната рускиня, е вярвал, че е истински европеец – неговото тяло и това на любимата Роксолана-Хюррем е положено в Джамията Сюлеймание в Истанбул. На изпроводяк от гробницата на Мурад, близо до оградата, ни прави гневно гръбче и настръхнала опашка една черна котка. Гледа втренчено и страховито. Внимавайте, предупреждават ни двама охранители, дикат кеде е (зла котка), зехир е! Това е котката пазител на духа на Мурадовия род. Сакън, не я галете, ще ви ухапе, а и много лошо драска. Смеем се и снимаме с повишено внимание и от разстояние. Смутихме духа на падишаха. Ама че кеде!

Влизаме в следващата гробница – на Мехмед Завоевателя. Тук е погребан легендарният герой Джем Султан, комуто Вера Мутафчиева посвещава романа си „Случаят Джем“, може би най-изящното и съвършено романово платно в българската литература. Колко отровни приказки са издърдорени за тази великолепна литературна творба, не ми се говори, пред тях бледнее дори страшната отрова на Никола от Никозия, прословутият папски отровител на Джем. Както и да е, вече сме тук, аз разказвам на групата печалната история на романтичния герой Джем, който така и не успял да стане султан и да сбъдне Волтеровата утопия за просветения монарх на Балканите. Да отговори на невъзможния въпрос какво би станало, ако? … Как би се развила късно средновековната ни история на нас, българите, ако идеята за дуална монархия се бе сбъднала още тогава, в края на 14-ти век? Защото майката на Джем е сръбкиня, той е половин славянин, малко нещо наша кръв. Е, идеята не се осъществява и по-късно, в 19-ти век, въпреки надеждите не на друг, а на идеолога на българската революция Раковски. Заради тази идея курбан става и великият Стамболов. Националистическата фанфаронщина обаче така и не признава това, ние си знаем своето… Защо тогава изтръпваме от ужас, видим ли митинг и демонстрация на нечии други фундаменталисти? Само защото са с бради, ли? Не знам.

Гробът на Джем Султан Фатихин оолу (синът на Мехмед Фатих) е съвсем скромен, непокрит каменен саркофаг от бял мамор, посипан с пръст. Погледнете тавана на купола – съветва ни Хюсеин – забележете, че върхът е незатворен, вижда се самото небе. Това е направено нарочно, така е пожелал султанът-баща: когато вали дъжд, водата да се стича от кубето и директно да напоява гроба му. Така са направени всички тюрбета тук, такова е и Джемовото. Хм, странно. Веднага си припомням южнославянския (очевидно балкански) мотив в народните песни, обработен в идилиите на Петко Тодоров (Молба) и песните на Пенчо Славейков (Псалом на поета): Там, на високий хълм…/ поръчай тамо гроб да ми сградят зидари…/ да е и моят гроб възйет към небесата-/ а не в пръстта вграден – отвсякъде с прозори/…/ покоя ми сълзи и стон да не смущава/ зорницата кога от небосвода модър/ изгрей, челото ми с милувка да огрява. Мотивът за гроба с прозорци, издигнат там, на високо, близо до слънцето и луната, до звездите и облаците, ме намира съвсем не на място точно тук? (Добрина Матова забеляза това още в началото на пътуването ни – защо турските гробища са все на възвишения, никога в ниското? Защо толкова много се държи на осигуряването на прелестната гледка на … мъртвите?) Защото така мъртвият ще бъде близо до живите, ще слуша славеевите песни сутрин, ще усеща свежестта на дъжда и росата, ще го милва ветрецът, ще му грее слънцето, ще го осветяват лунните лъчи. Подобна езическа виталност изобщо не влиза в разрез с монотеистичната догма, очевидно е и много красива и поетична.

Минаваме през Свещената Улудаа джами, след което поемаме към финалната спирка от културното ни пътешенствие из Бурса – прочутата Йешил джаами, Зелената джамия, която притежава най-удивителния каменен михраб. Това е истинска дантела, най-невероятната изработка на камък от човешка ръка – поне така твърдят специалистите..

Красоти, поезия, драматизъм, съвършено владеене на формата и фанатична привързаност към нея… Култът към формата ще погуби тази империя, казал някога един мъдър философ – обича често да повтаря Хюсеин на своите слушатели. И действително, като се замисли човек колко внимание и колко сериозно отношение е отредено на думата салтанат! Колко много се държи на ритуалите тук. Но пък от опит знаем, че семиотиката върви ръка за ръка с прагматиката. Всеки жест, всеки знак, всеки символ тук е изпълнен с дълбоко вътрешно съдържание. Със стратегическа дълбочина, както казва в последната си книга Давутоглу. Дали? Мисли се и се действа прагматично и по същество. Затова, какво беше всеобщото ни озадачаване, когато видяхме тази нова мода (така поне твърдят тюрколозите и историците) в султанските тюрбета: редом до зеления флаг на империята се издига и републиканското знаме! Въпреки Ататюрк? Или в духа на Ататюрк. Джумхуриета и Империята?! Републиканство и неоосманизъм?! Твърди се, че това е хитър политически ход. Зад всички тези действия, скриващи рушенето на култа към Ататюрк, прозира лицемерието на управляващите, които обезпечават властта си с митове. А може би прагматизмът им? Не знам. Но тутакси си спомних гробищната мода преди осемдесет и девета година у нас. На каменния надгробен паметник е издълбана петолъчка, оцветена с червена боя, до нея – порцеланова снимка на покойника (дори и да е ненавиждал комунистите в червата – такъв е случаят с дядо ми Радослав Арменчев, онзи, който много прилича на младия Ататюрк), а под снимката лавров венец, също барелеф и боядисан в зелено. Отделно на самия гроб е забучен черен дървен кръст – той не се маха. Макабрически соцреализъм в действие. Много вери, много нещо. Простете за неуместната некро-ирония, но аналогиите са налице. Както и да е, важна е вярата в задгробния живот. Тази вяра май беше нужна преди всичко на хората, преживели тъй наречения социализъм, който, колкото повече обявяваха за реален, толкова повече изглеждаше все по-недостижим. Като мираж или задгробен живот.

Бързаме, бързаме – вечно това българско бързане… Определено в Бурса трябва да се дойде отново. Но ние бързаме, защото вече е четири часът следобед, а само след час и нещо е обявено представянето на проекта ни в голямата зала на община Бурса. И, както обикновено се случва, който бърза, бавно стига. Не, пардон – който бърза, попада в трафик. Преобличане през глава, светкавично редене на изложба и редакции по сценария. И всичко е в последния момент. Мисия Лондон. Не, Мисия Бурса – смея се аз. Чуваме много хубави и сърдечни думи от страна на домакините, обичайните салтанати и благодарности, следват нашите прочувствени слова, прожекция, коктейл, снимки снимки и дълги коментари, съзерцаващи изложбата на Чудомир.

Смехове. Запознанства. Както е на коктейл. Към мен се приближават четири симпатични млади дами и заговарят на български. Какво чудно, Бурса е изселнически град, тук е пълно с български турци и техни потомци. И всеки втори е кърджалиец, Кърджали над всичко, не Шумен, каква ти тук Варна… Ами Казанлък– патриотично възроптава Добрина Матова, директорката на музея „Чудомир“. Е, Казанлък може, подреждаме го в светлия списък. Понеже поводът е Чудомирски, само затова. Но за София въобще не говорим – смее се Хюсеин. Той също е от Кърджалийския край.Кърджали на три морета, Хюс – скандирам аз.

Тези момичета се оказват българки. Ние сме турски снахи. От години живеем тук, мъжете ни са тукашни, но ние сме ги интегрирали – заливат се от смях. Турските Гергани. Стамбул е, аго за мене, там дето аз съм родена. Май не излиза да е съвсем вярно? Малко праволинейно ми звучи сега, като ги гледам. Представят ни мъжете си – всичките са с костюми и вратовръзки, очевидно поводът на присъствието за тях е изключително официален. Макар и в крачка, в делничен ден, след работа. Симпатични момчета и мъже, усмихват се и заговарят на турски. Но в думите им разбираме неволния лапсус ние сме, ние…, много ни е приятно, ето това сме ние, турските зетьове. Пардон, българските, да бе, ние сме турците, те българките. Така беше, а не обратно. Ох, объркването е пълно, а въпросът с идентичността остава на втори план. Вярно са интегрирани тези мъже, браво на булките им – смеем се ние. Но както се усмихват съпругите, така очите им са малко тъжни.Закопняли сме да видим родни души, толкова интересно беше, така се смяхме на артистичните изпълнения на разказа „Зъболекар“ – и на турски, и на български звучи неповторимо. Обаче… Колко искаме да си имаме българско училище тук. Голяма общност сме, децата ни са родени тук, вкъщи им говорим на български, занимаваме ги, но не е достатъчно. Господин Консулът Евгени Василев ни помага с каквото може, но непрестанно удряме на камък – обяснява Виктория, явно тарторката, горгорбашийката (хайде, феминизирахме и тази длъжност по български) на момичетата. Докъде ли не писах имейли и официални молби – Министерства, Синоди и прочия, обаче ни вест, ни кост. И църква нямаме, то ако имахме, щеше да е по-лесно. Искаме обаче сериозно българско училище, не аматьорщини, децата да учат в свободното време и в неделя български, история, литература, география. Поне това. И да държат изпити, да покриват стандарти. Да притежават накрая и документ за образователен ценз и владеене на майчиния език. Разменяме телефони и имейли, обещаваме да разпитаме и помогнем вече на българска земя с каквото можем. Силно се съмняваме обаче в успех. Ето, в Истанбулската ни екзархия се е получило. А тук има много повече българи. Освен това, добавя Мария, децата ни имат приятелчета, турчета са, но и те искат да учат български. Интересно им е, общуват много. Около нас подскачат сладурите – Бети, Мехмед, Дениз – говорят един много сладък, и съвсем не бебешки български майчин език. Бети е петгодишна кокетка, усвоила всякакви манекенски пози за фотосесия. Имах си гадже – споделя тя съучастнически – и ми изневери. Разделени сме, но ми писна да съм сама и вече смятам да си го върна. Онемяваме! Колегите – от страхопочитание, колежките – от възторг. Бети е Елизабет, дъщеря на Виктория. Таткото пък се шегувал в Лондон, където се родила, по повод на името на новороденото: Нека да е Елизабет, вече свикнах на кралици. Всяка от нашите Гергани има по две-три деца. Мария ми разказва историята си. Старши научен сътрудник в БАН, хабилитирана в областта на фармакологията, занимавала се е с научни изследвания в областта на фармакологичната терапия и алтернативните лечения на МС. С изследванията на множествената склероза в света, в нашата насока работят общо четири екипа. В Щатите, в Австралия, в Япония и нашият. Ние в България сме свикнали ужасно много да се подценяваме, знаеш ли? Обаче, когато се установих тук, разбрах, че няма къде да работя. Защо да е така, чудя се аз, такава медецина имат турците, маса народ идва да се лекува в тукашните клиники. Да, така е, но това е практическата медецина. Турците инвестират много в апаратура, внасят специалисти, купуват ноу хау, но подценяват научните изследвания. Те са практичен народ, гледат реалната резултативност. Има болни хора, които трябва да бъдат лекувани, за болестите се мисли в сегашно време. Ние, замислени за бъдещето, подценяваме настоящето.Разбрах, че тук не мога да продължавам да се развивам в тази посока. Известно време пътувах между Бурса и София, в института работата ми позволяваше това, роди се синът ми. Но вече е на път и второто дете, стана невъзможно физически да продължавам по този начин. Малко ми е тъжно – усмихва се тя, в очите ѝ проблясват сълзи. Много ѝ е тъжно. Но такива са реалностите. В БАН вземах заплата колкото чистачката. Вече вземат по-малко от чистачките – обяснявам аз – твоите колеги, Мария. Мария Есентюрк. Даскалова съм по българска фамилия – усмихва се тя – намери ме във фейсбук, нека да си пишем. Сега подготвяме Коледно парти за децата, ще ти изпратя снимки. И разказ – настоявам аз. Разделяме се дълго, разменяме подаръци, помахваме си за сбогом. До нови срещи, български Гергани. И турски зетьове. Или както там беше, всъщност точно обратното, според литературното предписание за поделяне на идентичностите.

На следващия ден пътуваме към Мудания и Одрин. А оттам – за България, за онзи мой бащин край… Високопарно, по Герганиному. Родината ни посреща с гъста мъгла, студ и вятър. И с куп безмислено важни негативни новини и анализи на деня. Вали проливен дъжд, по радиото чуваме, че в София обръща на сняг. Е, така е по северните земи на империята, шегуваме се ние. Султаните правилно са имали едно на ум, мислейки за юга, като за обетованата си земя. Нищо, че не са чели Елиаде и Митът за вечното завръщане. Не знам доколко весело, забавно и плодотворно беше нашето пътуване. Георги, актьорът, който ни съпровождаше, заключи, че с нас непрестанно е бил духът на Чудомир. Не съм съвсем сигурна. Но дано.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (1)

- 11-12-2015|Петя

Носталгично и вълнуващо. Трябва да си извървял част от този път или пък да си присъствал на поне една от литургиите в „Св. Стефан“ или в Българската патриаршия, за да усетиш възрожденския дух от миналото, който все още витае в местата, съхранили българщината. Евдокия, благодаря за чудесните слова!

„Подчинение“ на Мишел Уелбек

Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Преди да започна тази рецензия, трябва да направя едно малко признание. Никога не съм чел книгите на Мишел Уелбек. Това е странно, признавам, тъй като Уелбек се счита за голям съвременен автор и човек не може да твърди, че се намира в крак със съвременната литература, без да познава творчеството му. Книгите му ми бяха препоръчвани постоянно още от 1998 насам, най-често „Елементарни частици“, особено от един от приятелите ми, който повтаря едно и също всеки път, когато се срещнем. Трябва да прочетеш „Елементарни частици“, казва ми той, страхотна е, най-добрата книга, която съм чел някога. На няколко пъти бях на косъм от това да последвам съвета му, вадех „Елементарни частици“ от мястото ѝ в книжната ми полица и я разглеждах известно време, но винаги я връщах обратно непрочетена. Съпротивата срещу започването на някоя книга от Мишел Уелбек е прекалено голяма. Не съм съвсем сигурен откъде точно идва тя, но си имам едно съмнение, тъй като същото се отнася и до филмите на Ларс фон Триер: Когато излезе „Антихрист“, не можах да се накарам да го гледам, нито в киното, нито в къщи на диска, който по някое време купих, и който си остава неразпечатан и досега. Те просто са прекалено добри. Онова, което ми пречи да чета Уелбек и да гледам фон Триер е един вид завист – не че завиждам на успеха им, но при четенето на книгите и гледането на филмите ще ми бъде припомнено колко изключително може да бъде дадено произведение на изкуството, и колко по-долу от това ниво се намира собственото ми творчество. Именно такова едно напомняне, което може да се окаже смазващо, е нещото, от което понякога се прикривам, като игнорирам книгите на Уелбек и филмите на фон Триер. Това може и да звучи странно, но едва ли е чак толкова необичайно. Ако сте дърводелец, да речем, и постоянно слушате за изумителната работа на друг дърводелец, то едва ли ще тръгнете да го издирвате, защото, какво толкова хубаво може да има в това, да получите потвърждение на факта, че съществува ниво на изключителност, което никога няма да достигнете? По-добре затворете очи и продължавайте собствената си работа, като се преструвате, че майсторът-дърводелец не съществува.

Името на Уелбек е свързано с прекалено много асоциации – то се е превърнало в едно от онези имена в изкуството, които са изпълнени с различни значения; всеки знае кой е той и за какво пише – така че вече е достатъчно лесно да се води разговор за него с най-различни хора, дори и членове на литературната гилдия, без някой да заподозре, че не сте прочели и дума от писанията му. В такива разговори съм казвал, например, че съм „прехвърлял“ Уелбек, или пък съм го хвалил за смелостта, и по този начин съм създавал впечатление, че, разбира се, съм чел нещата му, без непременно да ми се налага да лъжа.

Това беше една от причините да се съглася да рецензирам последния роман на Уелбек, „Подчинение“, тъй като в такъв случай вече нямаше да има възможност за увъртане, щеше да ми се наложи да го прочета. Друга причина беше начинът, по който книгата беше приета. Както е вече добре известно, „Подчинение“ беше публикуван на същия ден, в който беше извършена терористичната атака срещу френското сатирично списание Шарли Ебдо, при която бяха убити 12 невинни хора. Самият Уелбек беше представен на корицата на списанието през същата седмица и тъй като преди време сам беше казал в някакво интервю, че ислямът бил най-глупавата религия, а и ислямът очевидно играе такава важна роля в последната му книга, то името му незабавно беше асоциирано с клането. Френският премиер министър обяви, че Франция не била Мишел Уелбек, че не била страна на нетолерантност и омраза. Уелбек беше представен като символ на всичко, което Франция не е – всъщност символ на всичко нежелателно. И това в ситуация, в която бяха убити човешки същества – един от тях личен приятел на Уелбек, както научихме по-късно – така че много скоро стана невъзможно да не се мисли за него и убийствата заедно. Поради това, че беше написал роман, той беше обвързан с убийствата, и това беше потвърдено от най-високите нива на властта. На първо място се питах как ли всичко това му се отразява, да бъде превърнат в символ на низостта и злото в такова време на криза, и то не само във Франция, но и по целия свят, защото Уелбек най-вероятно е обикновен човек, който прекарва времето си в писане на романи, доколкото може. Под какъв ли нечовешки натиск се намира, мислех си през онези дни. Или може би критиците му имаха право, като настояваха, че бил цинично копеле, съзнателно търсещо областите, в които може да причини най-голяма вреда, за да възвеличи собственото си име? Отговорът трябваше да се намира в романа, защото човек не може да се скрие в един роман. На второ място, питах се какво ли точно се е случило във Франция през годините след 1968, когато Сартр е бил арестуван по време на майските бунтове, а президентът Де Гол е наредил незабавното му освобождаване с думите „не се арестува Волтер!“ Разбиранията за ролята на писателя, на артиста, на интелектуалеца, в обществото, както и за ценността и функцията на свободното слово, трябва да са се променили радикално през ония 47 години. Защото, със сигурност романът на Уелбек не би могъл да бъде толкова пълен с омраза и нетолерантност, че да заслужава да бъде изключен от визията на премиер-министъра на Франция за едно толерантно общество, нали? Със сигурност Франция би могла да толерира един роман?

Всички тези въпроси, от леко патетичните, лични такива, та чак до онези с по-големи политически и глобални измерения, изглежда се смесваха по някакъв начин в тази книга, „Подчинение“, която ми беше изпратена по пощата, и която сега вземах в ръце и отварях, докато се облягах назад в креслото си под ярката светлина на лампата, палех цигара, наливах си чаша кафе и започвах да чета.

През всички години на тъжовната ми младост, Юисманс си оставаше компаньон, верен приятел; нито веднъж не се усъмних в него, нито веднъж не се почувствах изкушен да го захвърля или да се заема с друга тема; а след това, в един следобед през юни 2007, след като бях изчаквал и отлагал колкото можех, дори малко по-дълго, отколкото беше позволено, защитих дисертацията си, „Жорис-Карл Юисманс: навън от тунела“, пред комисия на Парижкия университет, IV-Сорбоната.

Така вървеше първото ми уелбеково изречение, началото на романа „Подчинение“. Какъв вид изречение е това? Не е впечатляващо по никакъв начин, по-скоро отчетливо литературно, и със сигурност не от вида, с който се започва бестселър – и то не само защото се занимава с човек, чиято младост е била унила, или пък поради отношението му към нещо, което огромното мнозинство хора би считало за силно второстепенен автор от 19 век. Не, взето само по себе си (поне както го чета аз, в норвежки превод, който в определен смисъл е по-близък по стил до оригинала на Уелбек от изящния английски превод на Лорин Стийн), изречението е всичко друго, но не и впечатляващо. То е по-скоро забележително-обикновено, малко лениво, леко дисхармонично и нерегулярно по ритъм, дори разхвърляно, сякаш авторът не владее езика в пълна степен или е още нов в писането.

Какво означава това? То означава, че още от самото начало романът утвърждава едно човешко присъствие, един специфичен индивид, доста колеблив, но все пак искрен герой, за когото вече знаем нещо: младостта му е била нещастна и понасяна чрез четенето на романи, което е станало толкова важно за него, че се е почувствал принуден да следва литература, в една защитена околна среда, в която е желаел да остане колкото се може по-дълго – околната среда, в която литературата се чете и за нея се пише. Не просто която и да е литература, а онази на Юисманс, романите на онази добре позната фигура от френския Декаданс.

На това място, боя се, ми се налага да направя още едно признание. Не съм чел и романите на Юисманс, макар че те също имат свое място по лавиците ми вече от много години насам, и въпреки факта, че един от преподавателите ми по времето, когато сам следвах литература, Пер Бувик, също беше експерт по Юисманс, и също като героя на Уелбек беше написал докторска дисертация върху творчеството му. Причината за този пропуск обаче беше не завист, а по-скоро това, че никога не бях възприемал прочита му като нещо необходимо – след като вече знаех това-онова за литературата от fin-de-siècle, и по тази причина най-вероятно съм смятал, че притежавам някакво разбиране и за Юисманс, или поне достатъчно, за да бъда в състояние да говоря за него без да ме хванат (в хода на онези 15 или 20 секунди, необходими, за да се прехвърли разговора върху нещо друго). Юисманс, мислех си аз, и си представях някакъв бледен млад мъж, забързан сред есенната меланхолия на обвития в мъгла Париж, на ръба на самоубийството. Представях си начина, по който всяко отминаващо лице му се струва грубо и вулгарно, както и взривовете от смях, разтърсващи го до дън душа, докато преминава покрай някое питейно заведение.

Вероятно бих могъл да прочета „Подчинение“ с този образ на ум, а след това да прегледам статията за Юисманс в Уикипедия, преди да се впусна в тази рецензия, но нещо в начина, по който Уелбек използва Юисманс, ме впечатли като фундаментално по отношение на романа. По някакъв начин то изглеждаше почти така, сякаш реалната амбиция е била да се напише отново Юисманс, да се изпробват неговите конфликти в нашия ден и епоха, да се създаде езикова атмосфера от вида, който само романите създават. Така че аз взех със себе си най-известната от книгите на Юсиманс, „Наопаки“, на тренировката по гимнастика на дъщеря ми, седнах на пейките, и се задълбочих в пиене на кафе и четене под рязката, крещяща светлина, докато тя правеше салта по дюшеците там долу, заедно с още един куп други десетгодишни момиченца, а от високоговорителите на залата се носеха един след друг популярни музикални хитове.

Оказа се, че в „Наопаки“ става дума за благородник, който се изолира в някаква къща – отегчен от хората, отегчен от обществото, отегчен от времето си; човек, който намира ежедневието за непоносимо банално и който, след известен размисъл, се заема да си устрои напълно изкуствен живот – чрез книги, картини, изкуство и музика, но също и чрез величави, подобни на пърформанси изпълнения, в които пресъздава външния свят, като стимулира отделните сетива – обоняние, зрение, вкус, слух – чрез различни системи, колкото затворени, толкова и объркващи. Нещо повече, той е обсебен от разложението, обсебен от всичко, което се разнищва, разтрошава, отслабва, умира.

Описанието на Жан Дез Есент (героя на Юисманс) сигурно е изглеждало също толкова удивително и анормално за читателя по времето, когато книгата се е появила през 1884, както и днес – докато, напротив, идеята за връзка между изтънченост и упадък, която процъфтява в изкуствата около края на онзи век, днес най-вероятно вече няма да изглежда така ясно разбираема. Предполага се, че Втората световна война е сложила край на всичко това; преди нея това гледище е доминирало в европейската мисъл, и то не само в декадентската литература, но и в изкуството изобщо, а също и в романите на писатели като Томас Ман. Същото е валидно не на последно място и във философията, основно чрез някога безпрецедентно влиятелното произведение на Освалд Шпенглер, „Залезът на Запада“, публикувано през 1918, в което цивилизациите се конструират като органични единици, преминаващи през ясно определени цикли от около хиляда години, в които апогеят на съответната култура, нейното лято, вече съдържа семената на упадъка ѝ, защото в този момент тя е съвършена, след което започва да стагнира, да завехва, да се затваря в себе си, да поставя под въпрос собствения си raison d’être– един път, който с неизбежност води до нихилизъм и декаданс, до есента на цивилизацията – докато зимата маркира завръщането на вярата, когато религиозността отново започва да се спуща над нея.

Литературният живот на Юисманс е подобен на шпенглеровата система в миниатюра: започнал е като естествоизпитател, продължил е като нихилист от fin-de-siècle, и може би най-ярък представител на декадентското движение, преди, в самия си край, отново да се обърне към религията и да премине към католицизма – една еволюция, която описва сам в последните си книги.

Всичко това отеква в романа на Уелбек, по възможно най-простичък начин, чрез потопяването на героя, Франсоа, в книгите на Юисманс, плюс идентификацията с неговия живот – Юисманс е „верен приятел“, пише той. Франсоа намира модерния живот също толкова непоносим, колкото и Дез Есент преди него, също толкова празен и фалшив, но „Подчинение“, за разлика от „Наопаки“, е реалистичен роман и животът, който той описва, е перфектно-обичайният живот на френската средна класа. Франсоа е по средата на четиридесетте, преподавател в Сорбоната, живее сам, вечер яде пред телевизора претоплени в микровълновата печка готови ястия, любовните му връзки са повърхностни, най-много по една година, обикновено с някоя от студентките му. В хода на разказа, през пролетта на 2022, той започва сексуално интензивна, но необвързваща връзка с една студентка на име Мириам. Всичко, което той върши, е оцветено от песимизъм, който се засилва бурно когато Мириам го напуска и се преселва в Израел, а малко след това първо майка му, последвана от баща му, почиват един след друг. Той няма приятели и никакви други интереси освен френската литература от 19 век; гледа порно по Интернет, посещава няколко проститутки, в един момент казва, че се приближава към самоубийството, на друго място отбелязва, че внезапно, през нощта, е бил надвит от неочаквани, неконтролируеми сълзи. Представени по този начин, като поредица от несвързани факти, изглежда очевидно, че тук си имаме работа с неща като самота, липса на любов, безсмислена празнота. В контекста на самия роман обаче това изобщо не изглежда така, тъй като Франсоа никога не пише за чувствата си; загубата на родителите почти не го е докоснала, а гледната му точка е във всички случаи цинична и обезверена – и тъй като циничната, обезверена гледна точка обикновено се характеризира чрез отдалеченост, тя пропуска или игнорира, или не вярва в, нито пък разпознава, емоционалната интимност. Обезверената перспектива постоянно прави разлика между вяра и реалност, между живота, какъвто го желаем и какъвто той всъщност е – защото именно вярата е онази, която ни свързва с нашите начинания и със света, вярата им придава стойност. Без вяра няма стойност. Ето защо толкова много хора намират обезверената перспектива тъй провокираща: тя е лишена от вяра и вижда единствено самия феномен, докато вярата, която в определен смисъл винаги е също илюзия, е за повечето хора самият пункт, най-дълбокият смисъл. За обезверения човек моралът, например, е въпрос не толкова на неща като „правилно“ или „грешно“, колкото на страх. Но само се опитайте да кажете нещо такова на моралния индивид. Когато в началото на романа Франсоа пише, че голямото мнозинство от западните общества са заслепени от алчност и консумеризъм, и това още повече поради желанието да утвърдят самите себе си, вдъхновени от собствените си идоли, атлети, актьори и фотомодели, неспособни да видят животите си каквито те всъщност са, напълно лишени от смисъл – то онова, което той описва, е функцията на вярата в модерното общество. Фактът, че самият той не притежава такава вяра, че съществува вън от нея, вътре в безсмислието само по себе си, Франсоа обяснява по следния начин: „По различни психологически причини, за които не притежавам нито умението, нито желанието да анализирам, аз изобщо не съм такъв“.

Това е единственото място в романа, което се открехва за идеята, че празнотата и скуката, които Франсоа изпитва, не са просто нещо универсално, някакъв вид екзистенциално предусловие, валидно за всички нас и което повечето хора крият от себе си зад стени от илюзии; че те, значи, може би имат и някакви индивидуални причини. Но това е място, на което той не желае да отива, а по този начин в романа е оформено едно огромно и интересно поле на напрежение, тъй като разказвачът е човек, който е неспособен да поддържа връзки с околните, не изпитва близост към никого, не дори и към самия себе си, а освен това схваща самотата като нещо екзистенциално, тоест от разстояние, като нещо всеобщо, като някакво универсално предусловие, или нещо, предопределено от обществото, нещо типично за нашата епоха – и всичко това в същото време, в което ни разказва как родителите му никога не са искали да имат нещо общо с него, че той почти не е поддържал контакт с тях и че смъртите им не са почти нищо повече от незначителни събития в живота му. Такова едно разбиране – че скуката и празнотата, които той изпитва толкова силно, са директно свързани с неспособността му да изпитва емоции или да постига близост с други хора, и че е изключително трудно, всъщност невъзможно, да не се открие в това нещо, свързано с един живот на постоянно отхвърляне – всичко това е външно за вселената на романа, тъй като нищо не би могло да бъде по-чуждо на мирогледа на Франсоа. Един личностен, интимен модел на обяснение би му бил невъзможен за приемане, той би бил просто още една добавка към списъка от неща, в които Франсоа не вярва: любов, политика, психология, религия.

Един такъв обезверен герой позволява, освен това, и друга една, комична перспектива, доколкото комичното предполага неща като дистанция, то отбягва идентификацията и се подхранва от безобразното. „Подчинение“ е, в хода на дълги пасажи, комичен роман, комедия. Неговият главен герой Франсоа постоянно се люшка на ръба на карикатурата, мислите и диалозите му често са остро-умни, както например в пасажа, в който Мириам, младата му любовница, го пита дали се чувства засегнат от това, че току-що го е нарекла мачо: „‚Ами не знам, предполагам, че наистина съм някакъв вид мачо. Никога не съм се чувствал истински убеден, че идеята да се даде право на жените да гласуват, да учат същите неща като мъжете, да работят същите професии, и т. н., е била наистина добра. Искам да кажа, днес вече сме привикнали с всичко това – но дали то наистина е било добра идея?‘ Очите ѝ се присвиха от изненада. В продължение на няколко мига тя изглежда наистина размисляше върху всичко това – и най-внезапно го правех и самият аз, поне за един момент. А след това осъзнах, че нямам отговор – на този въпрос или на който и да било друг.“

Но основната причина, поради която скуката на Франсоа никога не изглежда нещо важно – не и в сравнение със статуса, който се отдава на скуката в „Наопаки“ на Юисманс, ако и тя да е неизменно присъстваща в почти всички сцени на романа – не е нито отвращението или емоционалната близост (или отдалеченост), от която са пропити неговите комични пасажи, а по-скоро фактът, че тя съвпада с масивния политически катаклизъм, през който Франция преминава пред собствените ни очи. [В романа] наближават избори, настроението в страната е напрегнато, по улиците на няколко градове се водят въоръжени битки и бунтове, крайнодесни радикали се сблъскват с различни етнически групи, но медиите избягват да пишат за това, проблемът се омаловажава, а хората изглеждат изтощени и обезкуражени.

Именно това е темата, която придава на романа неговия разказвателен напор и която, разбира се, е причината за цялото внимание, което той получи, защото всичко, което има нещо общо с имиграцията, националната държава, мултикултурализма, етничността и религията, е експлозивна материя в Европа от наши дни. Много от елементите му са разпознаваеми, като например вестниците, които избягват да споменават или споменават само с пределна предпазливост, конфликтите, възникващи на етническа основа, или пък антирасизмът на левицата, който надделява над нейния феминизъм, което пък не ѝ позволява да критикува патриархалните структури вътре в емигрантските общности. Но в този роман всичко е пределно заострено, доведено до възможно най-крайни заключения, в един сценарий за бъдещето, който, погледнат реалистично, е по-малко от дори слабо вероятен, но все пак напълно възможен. Решаващото в романа е, че политическите събития, които той портретира, са психологически колкото убедителни, толкова и достоверни, защото това е всичко, около което този роман се върти – огромната загуба на смисъл за цяла една култура, нейната напълно липсваща, или поне силно изтощена вяра. Една култура, в която общностните връзки се разпадат и която, най-вече поради липса на издръжливост, се отказва от най-важните си ценности и се предава в ръцете на религиозно управление.

В този смисъл „Подчинение“ е силно сатиричен и сатирата му е насочена против интелектуалните класи, сред които не се открива и следа от идеализъм, нито сянка от желание да се защищават каквито и да било ценности. Само прагматизъм, прост и ясен. Франсоа обобщава настроението сред себеподобните си по следния начин: „Което трябва да се случи, ще се случи“, сравнявайки собствената си пасивност с онова, което е направило възможно идването на Хитлер на власт през 1933, когато хората са се заблуждавали, че в края на краищата той ще се опомни и ще започне да се държи като всички.

По време на прием, даден от списание, посветено на литературата на 19 век, в което Франсоа е редовен автор, по улиците навън внезапно се чуват изстрели и експлозии, а когато по-късно се разхожда из града, той вижда Плас дьо Клиши в пламъци, останки от изгорели коли и скелета на автобус, но нито един човек, никакъв друг звук освен пищенето на сирена. Никой не знае какво ще се случи, дали ще избухне всеобща гражданска война или не. И все пак сред кръговете на Франсоа надвива слабостта – и ако всичко това е замислено като сатира, като описание на една класа от хора, безнадеждно изолирани в собствения си балон, без ни най-малка представа какво и защо се случва там навън, малко като аристокрацията преди революцията – то заедно с това е и реалистично. Защото, когато човек е израснал в определена култура, в определена обществена система, то до голяма степен е немислимо тази култура, тази система, да бъде променена радикално, тъй като всичко в живота – вярванията, които ни се внушават като деца, у дома и в училище; професионалните умения, на които сме научени и по-късно прилагаме в работата си; програмите, които гледаме по телевизията и слушаме по радиото; думите, които четем във вестници, списания и книги; образите, които гледаме във филми и реклами – всичко това се случва в едно и също рамково обкръжение, потвърждава го и го поддържа, а то пък е до такава степен всепроникващо, че, от практическа гледна точка, то е светът, то е обществото, то е онова, което сме самите ние. Дребни модификации и пренагласявания се случват през цялото време, също и такива от политическо естество – понякога управляват десните, понякога левите, пък и зелените могат да спечелят по някой и друг процент – но тоталната промяна не представлява дори отдалечена възможност, тя е просто немислима, а следователно не съществува.

И все пак именно тоталната промяна на обществото е нещото, което „Подчинение“ описва. Изборите са спечелени от мюсюлманска партия, с която левите сътрудничат, за да попречат на Националния фронт да получи властта, и в резултат на това Франция става мюсюлманска държава. Но може би това не е чак толкова лошо? Може би то няма чак толкова голямо значение? Не са ли хората просто хора, независимо от онова, в което вярват или от начините, по които избират да организират обществата си? Именно това са въпросите, до които ни води романът, тъй като цялата тази плавна революция се вижда през очите на Франсоа – човек, който не вярва в нищо, а следователно не е обвързан от нищо друго освен самия себе си и собствените си нужди. Романът завършва в момент, в който той гледа напред във времето, към церемонията по собственото му приемане на исляма – една пародия на собственото преминаване на Юисманс към католицизма, и то не защото Франсоа става мюсюлманин, а не католик, а просто защото преминаването му е прагматично, без пламък, повърхностно, докато онова на Юисманс е било страстно, мъчително, въпрос на живот и смърт.

Тази липса на обвързаност, това равнодушие, е според мен фундаменталната тема и въпрос на романа, далеч повече от ислямизацията на Франция, която в логиката на книгата е просто следствие. Какво означава да бъдеш човешко същество без вяра? Това, в много отношения, е въпросът, задаван от романа. Франсоа споделя мизантропията и безверието на Юисманс, но не успява да последва религиозния път на неговото избавление. Все пак той се опитва, като пътува до Рокамадур, за да види Черната Мадона, може би най-известната икона от Средновековието, седи пред нея всеки ден в продължение на месец, всеки път по-дълго от предишния, но, макар и в интелектуален план да разбира напълно какво тя представлява (нещо над-човешко, от един период на християнството, в който индивидът все още не е бил напълно развит и както вярата, така и способността за съждение, са били колективни по естество), и мака да чувства как егото му се разтопява в часовете, които прекарва в нейно присъствие, в края на краищата той изпада в състояние на примирение, „напълно изоставен от Духа“, както сам казва.

В тази част от романа, която е кратка, но важна, няма и следа от сатира. Описанието на неземността на статуята, нейната възвишеност и строгост, почти непоносимо мощната ѝ аура, са някак много изящни в един роман, който инак избягва красотата или изобщо не я познава. А опитът за доближаване до нейната мистериозност е напълно автентичен:

Онова, което тази строга статуя излъчваше, беше не привързаност към някаква родина, към страна, нито пък някаква възхвала на мъжествената смелост на воина; нито дори копнежа на детето по майка му. То беше нещо мистериозно, свещеническо и кралско, което надминаваше разбирането на Пегѝ, да не говорим пък за онова на Юисманс.

Това вероятно е единственият момент, в който Франсоа, вместо да омаловажава онова, което вижда, всъщност добавя нещо към него. Онова, което той описва тук, не е нищо по-малко от Свещеното.

Но какво все пак е Свещеното в този роман?

Онова, което Франсоа изглежда търси, изпаднал във внезапно настроение на сериозност, е вяра в най-чистата ѝ форма – такава, която не се интересува от човешките потребности като сигурност, удобство или съпричастност, а вместо това е насочена отвъд човешкото, към божественото, към истински свещеното. Това е единственото нещо, което не може да бъде омаловажено от перспективата на разочарованото безверие, тъй като то не прикрива нищо, не маскира нищо, не е нищо друго освен самото себе си.

В представата на Франсоа, преобръщането на Юисманс не е било нищо повече от култов копнеж, прозрачен опит да се придаде смисъл на безсмисленото, възможен единствено чрез самоизмама, тоест като се позволи на илюзията да надделее над безверието.

Вярата няма друго основание освен самата себе си, това е религията на Киркегор – абсурдният и, по отношение на човешкия живот, безсмислен акт, който може да бъде възприет като началото на онзи период от западната история, от който са част Юисманс и Франсоа; при който вярата вече не е естествена част от живота, а нещо, което може да бъде постигнато само чрез специално усилие; един скок, който човек предприема в самота.

Именно от Мадоната от Рокамадур Франсоа се завръща в Париж, при комедията, накрая приемайки исляма, за да продължи да преподава в Сорбоната, сега вече превърната в мюсюлманско място за учение. Преди да направи това обаче, той пише предговор от 40 страници към класическото издание на Юисманс, в почти трескаво състояние, след като най-после го е разбрал по-добре, отколкото някога е успявал да разбере самия себе си. Той пише:

Истинската тема на Юисманс е било буржоазното щастие – щастие, болезнено недостижимо за един ерген… Неговата представа за щастието е била да покани приятелите си артисти на вечеря от гювеч с лютив хрянов сос, съпровождан от „честно“ вино и последван от сливова и тютюн, всички насядали около печката, докато навън зимните ветрове плющят върху кулите наСен-Сюлпис. Тези простички удоволствия са му били отказани.

Била ли е цялата тази изтънченост, целят този декаданс, тази мизантропия и разочарование, били ли са всички тези религиозни агонии и скрупули просто сублимация на копнежите по уседналите радости на буржоазния живот? Било ли е цялото творчество на Юисманс резултат от една гигантска самозаблуда?

Франсоа изглежда мисли точно така – пък и идеята е далеч не толкова недостоверна. Всъщност аз я намирам напълно реалистична. Разочарованият поглед вижда през всичко, той вижда всички лъжи и преструвки, които си измисляме, за да придадем смисъл на живота. Единственото, което той не вижда, е собствения си произход, собствената си движеща сила. Но какво значение има това, щом само той създава велика литература, потрепвайки в раздвоение, изпълнен с копнеж по смисъла, който, ако не успее да открие, той си създава сам?

Карл Уве Кнаусгор е норвежки писател, добил световна слава с шесттомната си автобиографична поредица „Моята борба“ (Min Kamp). Части от нея са преведени и на български език в издателство „Дамян Яков“.

Частният живот на публичния език

Автор(и): Александър Кьосев

Метафори на семейството и агресията в българските медии

Ще се опитам да представя някои специфични черти на българската публична сфера в периода 1990-1998 г. За да направя това, е необходимо да припомня малко информация за произхода на новата демократична публичност в България и за конкуриращите се дискурси в нейното поле.

Протопубличност

Както всяка друга национална култура в условията на тоталитаризъм в периода 1945-1989 г. българската култура имаше два полюса – официален и неофициален (между тях се простираше спектър от междинни състояния). Официалната публична култура трябваше да репродуцира комунистическата идеология, затова тя всъщност беше мощна партийна и държавна институция. Под равнището на официалния идеологически контрол съществуваха множество лишени от взаимна комуникация неофициални култури – те представляваха цял гъвкав спектър от опозиционни, полуопозиционни, квазиопозиционни, конформни или идеологически индиферентни поведения, които имаха един общ белег – малък или почти никакъв достъп до идеологически индоктринираното публично пространство. Типичният представител от този период (особено в късния му етап – 80-те години) беше относително свободен да се движи по оста официално-неофициално. За никого това не създаваше особени официалноидеологически и морални проблеми – „такова беше времето“. Симулативно поведение, при което всеки си даваше право да заема различни позиции при различни обстоятелства, изглеждаше социално приемливо – така много хора съчетаваха всекидневното мърморене, полудисидентството и умерената (или не-умерена) доза конформизъм в рамките на официално предписаните идеологически роли.

Но както се е случило преди векове в английските кафенета и чайни от периода на Просвещението или във френските салони преди революцията, и в България тези компромисни среди изиграха неочаквана роля. Новите публични поведения и постепенно отвоюващата пространства свобода на словото се раждаха бавно тъкмо в тези пъстри и полуконформистки интелигентски кръгове. През 60-те и 70-те години естествено фокусирани около някоя водеща фигура, в средата на 80-те тези неофициални кръгове започнаха да се разширяват и постепенно се превърнаха в квазиинституционални интердисциплинарни формации. Отначало, със защитни цели, неформалните кръгове имитираха организации, приемливи за тоталитарните идеологически стандарти (те се маскираха като квазикомсомолски групи, младежки конференции и семинари, ТНТМ-активности и пр.), за да получат, макар и минимален достъп до публичното пространство (главно устен, чрез публични четения, по-рядко чрез публикации). Затова днес тези кръгове могат да бъдат интерпретирани твърде различно. Там, където добронамерената ретроспективна интерпретация би видяла протомодел на свободата на словото и свободния дебат и би казала, че те са били публични пространства в миниатюра, злонамераната интерпретация ще види друго – липса на достатъчно смелост, половинчатост, езотерична затвореност, използването им за официална кариера на един или друг.

Всъщност не е необходимо нито да се надценява тяхната роля, нито да се подценяват техните конститутивни ограничения: трябва да се оценят последствията от тези групи, без да се преувеличава техният мащаб (авторът на този текст е противник на мнението, че разграждането на тоталитарната държава е започнала в „семинарна“ среда). Реалният достъп на тези групи до широката публичност беше твърде малък – те нямаха медийни канали, почти нямаха достъп до радиото и телевизията, а ролята на българския самиздат беше повече от скромна в сравнение със самиздата в Съветския съюз, Чехословакия, Унгария или Полша. Освен това, както е известно, в България отсъстваха видни опозиционни публични фигури и истински дисиденти – хора като Вацлав Хавел или Андрей Сахаров, които твърдо да декларират в публичността своя отказ да „живеят в лъжа“, т.е. фигури, за които тази декларация наистина да има шанс да се превърне в публичен авторитет… Нямаше и алтернативни културни полета подобни на генерираните от католическата църква или от емигрантската литература, какъвто беше например случаят с полската културна ситуация.

Струва ми се, че днес е необходимо да преценим трезво мащаба на въздействие на подобни среди. Не е добре да сме слепи към симулативно-имитационната им и подривна роля – те се правеха на официални, но не бяха, всъщност поне в университетите и в сферата на културата наистина функционираха като „интелектуални вируси“, както тогава ги нарече Владислав Тодоров. От друга страна получастното им и главно вербално поведение, чисто интелектуалните им, философски или „дадаистични“ акции (често предрешени като допустими за официалната, но вече „омекваща“ идеология) водеха до ограничен провокационен ефект. Те имаха малко връзка с други обществени процеси в късното социалистическо общество, течащи в различни социални среди, не извършиха сериозни пробиви в официалната публичност. Между отделните групи в различните градове на България нямаше никакъв контакт и софийската, пловдивската, русенската, варненската среда развиваха самостоятелни снобизми. Необходимо е да видим тази ограниченост в контраст с тогавашните автоидеологии – понякога самите „акционери“ обвиваха своите акции в преувеличения патос на културната мисия и „твърдата“ опозиция, твърдяха, че тоталитаризмът е „езиково явление“[300], което те разграждат. Само детайлно историческа и културно-социологическа реконструкция може да прецени точно вариращия обхват и нюансите, както и реалните последствия на тази полуподземна „опозиция“: различните роли на различните кръгове често се сливаха и припокриваха, едни и същи хора участваха в различни културни инициативи, някои от тях имаха връзка и с оскъдните „дисидентски“ кръгове в България и пр. Смятам, че това е задача на една детайлна историко-антропологическа възстановка, съчетана с внимателно политическо „проработване“ на миналото, но този текст не е в състояние да направи това тук.

Да продължим обобщаващия разказ. Както е известно, в края на 80-те ситуацията започна бавно да се променя. Появиха се статии и книги, които назоваваха политически, културни, екологични и екзистенциални проблеми на българското общество с нова, симптоматична буквалност, която не си поплюваше. Преди този период всички текстове, публикувани в официалната преса и претендиращи за някаква неконвенционалност, използваха по различни начини и в различна степен политическата алегория; те изобилстваха от сложни подразбирания, премълчавания и притчи. В официалната култура писателите и читателите като че ли общуваха на езотеричен жаргон, който имплицираше, а не формулираше проблемите. По този повод режисьорът Георги Дюлгеров беше казал, че авторът и публиката могат да се разбират и с поглед, а сатирикът Иван Кулеков направи попадение направо в десетката със станалата прословута фраза езоповският език стана национален.

Отхвърляйки сложните алегоризми, няколкото самиздатсписания и първите митинги от 1989 г. установиха друг режим на публично езиково поведение: понякога грубо, понякога наивно, те назоваваха нещата с истинските им имена и с това демонстрираха пред всички, че няма рязка разграничителна линия между литературното (т.е. символно) и политическото действие. Без да бяха значими като интелектуален или литературен факт, тези словесни жестове бяха важни като публичен акт: езоповата реторика беше отхвърлена; истината беше „извикана“ публично. Вече нямаше забранени теми и изглеждаше, че от това светът на комунистическата идеология се разпада пред очите на всички като къщичка от карти (Вацлав Хавел).

Паресия и празничност: истината в публичността

По време на промените – от есента на 1989 г. до лятото на 1991 г., този дискурс на буквалността и истината имаше мощни публични въздействия. Тъй като те са тема на друго мое съчинение[301], тук ще посоча само най-общите им черти.

Може да се каже, че българското общество, живяло 45 години в идеологически лъжи и публични симулации, беше въодушевено, дори обсесивно обзето от новата гръмка и театрална „буквалност“ на словото и от прекрачването на предишните цензури и забрани. Това беше сякаш късно, източноевропейско преоткриване на „паресията“ – античния жанр на рисковото публично изказване на истината. Погледната от този ъгъл, в своите първи две години нежната революция се състоеше (отвъд всички свои социологически, икономически и политически измерения) и в символни действия, целящи да разрушат доминиращата семиосфера. Те парадоксално комбинираха два противоположни реторически модуса – паресията и пойезиса, простото изказване на истината и всесилната поетическа игра с езика. За известен период от време литературата (или по-добре казано, публичната практика на определени литератури) престана да бъде сфера на тропи, метафори, притчи, алегории, непреки изказвания, като че ли почти се разтвори в буквалното и потъна в море от различни публични дискурси – всички те варианти на рисковото публично изказване на истината. В същото време публичната истина беше надарена с най-важната и утопична черта на самата литература – поетическата вяра във всемогъществото на езика. Огромни площадни маси бяха обзети от паресиастичния дискурс, думата „истина“ мощно гърмеше по митингите и едновременно с това всички проектираха върху нея квазимагическата сила на пойезиса – изкуството на възможното, където новите светове, промени, преходи биват конструирани именно реторически. Освен това магическата буквалност на новото свободно слово се сливаше с „големия син купон“, с разкрепостеното публично поведение на тялото, което лесно преминаваше от речи и скандирания към рок или от символно поругаване на тоталитарни „паметници“ към пародийни песни – между паресията и площадния празник с цялата му травестийност и раблезианско освобождаване на долницата разликата беше минимална.

Комерсиалната преса и пазарът на фантазми

Парадоксът е, че в българската публичност раждането на свободното слово се случи почти едновременно с друго „раждане“ – появата на частната комерсиална преса. За разлика от електронните медии, които останаха държавна собственост и бяха уязвими от правителствен или партиен натиск (той варираше от откровена тенденциозност до деликатни опити за цензуриране и политика на умерен контрол над информацията), някои от най-важните български вестници – по силата на демократичната промяна на закона и конституцията – възникнаха като частни фирми, независими както финансово, така и идеологически. До партийната преса – вестници като „Демокрация“, „Дума“, „Свободен народ“, се появиха независими частни вестници, неангажирани с политически каузи или идеологически доктрини – „Труд“, „24 часа“, „168 часа“, „Континент“, „Стандарт“, „Репортер 7“ и много други, които в обществената ситуация на промяна и преход отговориха на огромната социална необходимост от информация и ориентация. Тази социална нужда обаче бързо и лесно се превърна в пазарно търсене – информацията и свободното публично слово станаха едни от печелившите продукти в новата българска пазарна икономика. За периода 1992-1993 дневно продаваните броеве на най-големите вестници „Труд“ и „24 часа“ варираха между 300 000 и 150 000. Първоначално по-големият успех беше на в. „24 часа“, който беше достигнал тираж 350 000, по-късно в. „Труд“ оглави класацията с още по-огромни тиражи, които започнаха да спадат към края на десетилетието. Пазарният успех на частните вестници се оказа обаче двойствено постижение на демокрацията. Свободни, но в същото време под натиска на пазара, те се изхитриха да продават не толкова информация, колкото един твърде специфичен продукт – собствения си, меко казано, агресивнобалкански медиен език: странна смесица от жанра на паресията и нещо, за което не съществува име нито в жанровата теория, нито в дискурсивния анализ – може би трябва да го наречем реторика на масовите травми и фантазми. Свободното, рисково и публично слово (което не се свени и не се спира пред никакви прегради, за да изкаже истината, и затова често е грубо, безогледно, директно) се преливаше в непознаващото цензури слово на колективните страсти, омрази, страхове, травми и обиди. Разбира се, и в този вестникарски дискурс от време на време се имитираше „европеидно“ публично говорене: доминирано от либералните ценности на свободата, демокрацията и еманципацията, то също беше модно, също беше стока. Но под повърхността на този либерален етикет се промъкваше (тук вече би трябвало да употребяваме сегашно време, защото това е валидно и за българското публично настояще) безогледната агресия, порнографията, балканската псуваческа мизантропия. Скрити в стилистиката на думите, и в новите комуникативни „хватки“ дремеха ксенофобски варианти на национализма и нетърпимостта към всичко чуждо, на параноята и несдържаното желание за отдаване на неконтролируемите масови фантазми.

Появиха се пишман идеолози на този език, които твърдяха, че точно това се търси на вестникарския пазар. Със същата увереност обаче може да се твърди, че тези вестници целенасочено култивираха вулгарност: те отглеждаха трансгресивния вкус на своя потребител, караха го да изпитва смаяно, радостно-тревожно удоволствие от факта, че собствената му простащина, социален ресантиман и бруталност могат открито да говорят от страниците на официалния печат. Ето защо далеч по-справедливо е да се каже, че под опаковката на информация и свобода на словото тези вестници продаваха (и продават) български и балкански фиксации: травматични, но и съблазнителни образи, родени от дълбините на колективното политическо несъзнавано. Но да се опише това явление само като функция на пазара няма да е достатъчно, защото този език-стока имаше още една невидима, но опасна функция: завладял вестниците, той превръщаше тайни травми на масата в официални идентификационни модели.

Субкултурната революция

Всъщност всичко това беше част от един по-общ процес – продължаващата загуба на престиж на бившата тоталитарна „висока култура“, медиализацията на публичното пространство и инвазията на западните масови попкултурни модели, които заемаха мястото на идеологически дискредитирания роден културен авторитет. Под повърхността на политическите промени старата идеологизирана и институционализирана „висока култура“ от людмиложивковски тип беше разрушена от вълната на една своеобразна субкултурна „революция“. Маргинализацията на предишните официални или алтернативни интелектуални кръгове и на интелектуалната преса, упадъкът на водещата „висока култура“, отслабването и разпръскването на културните авторитети вървеше паралелно с дезинтеграцията на старите културни институции и медийни канали. Прословутите съюзи на художници, писатели и композитори се разпарчалосаха на конкуриращи се и враждуващи организации или се разпаднаха на омерзени и отчуждени индивиди; престижни стари писатели и творци се дискредитираха с безсмислени оплаквания, апокалиптични прогнози за залеза на българската култура и с меланхолна носталгия по контрактации, всенародна почит и привилегировани места в бившите почивни домове и в дворците на културата. Тези нагласи на старото поколение интелектуалци се конфронтираха с новия радикализъм на младите – на ъндърграунд-, технои интернетпоколението, резултатът беше задълбочаване на поколенческата пропаст до пълно прекъсване на комуникацията.

Паралелно с това почти всички книжарници бяха реституирани и затворени, комерсиално набъбващите университети се пълнеха със студенти, търсещи дипломи, но рядко влизащи в аудиториите, в периода България загуби около 600 000 млади и образовани интелектуалци, които я напуснаха в търсене на финансово и културно по-щастливи пространства, така че „опростачванего“, лишаването от интелектуална кръв имаше цифрови измерения… Сапунените опери и шоута а ла Къци Вапцаров заляха националната телевизия, по улиците епизодичните Шекспир, Ницше и Борис Виан се продаваха заедно с лавини от популярни бестселъри, от порнографска, псевдоезотерична и шпионска литература…

В новата независима преса този процес отекна под формата на лозунг, беше му лепнат блудкавоатрактивният етикет „демократизация“: след като всичко в обществото се демократизира, защо и езикът на медиите да чака втора покана? Под „демократизацията“ обаче се криеха бесовете на демокрацията, известни още на самата античност: дръзко празнословие, безцеремонност, агресивен популизъм, демагогия и вулгарност във всички етимологически и исторически значения на последната дума. Имаше и чисто нови, български бесове – от вестникарско тиражиране на жаргоните на нововъзникналата организирана престъпност до експлоатиране на дълбинни трансгресивни и пред-символически възможности на българския език (възможности, в които подобно на БайГаньовото фффатален езикът хваща своя читател за гушата, т.е. в които той е много повече агресивна и телесна звукова стихия, отколкото семантика и синтаксис – това личи от любими думички от този език като ръфам, крънкам, дъня, цапотя, наклепвам, сбърканяци, пандизчия, бандюга, перде кириз…). Жаргони, екстремни постъпки, брутална еротика и прастари патриархалнофамилиарни езикови жестове се сливаха в странна сплав – от шокиращо екзотичното Канибал, спипан с тенджера човешко („24 часа“, 2 септ. 1995), до милото и родно Гъски вилнеят в дома на добрички ексдепутат („24 часа“, 24 септ. 1995) или Попадия краде ябълки, остава без фуста („24 часа“, 24 септ. 1995).

Желанието за отърваване от клишетата на комунистическия „дървен език“ неуловимо беше стигнало по-далеч, отколкото някой можеше да очаква – не само до отказ от каквито и да било норми на журналистическата стилистика, но и от публична цивилизованост и от задължителния скрит етос на демократичния дебат. Както беше посочено, често пропагандираното оправдание беше, че вестникарският език се „разкрепостява“, отваря се към „езика на улицата и масите“ и се освобождава от фалшиви табута: Езикът се изплези – гласеше заглавието на едно подобно апологетично писание в „24 часа“.

Всъщност всичко това много повече напомняше „завръщане на изтласканото“ от атавистичното лингвистично несъзнавано на същите тоталитарни маси. Под повърхността на „демократизирания“, „изплезен“ език играеха обсесивни, деформирано-телесни и сексуални образи, властваше балканска редукция на всичко до секс, насилие, бруталност, фамилиарна безцеремонност. Паралелно с това, противно на всички очаквания, в официалния публичен и политически език беше много силно вицовото начало – не може да се отрече, че това беше силен, смешен, сочен език, който се състоеше от лафове и „бисери“. Ето само няколко примера: „Клинтън не бръснел оралния секс“ (Труд, 21 авг. 1998), „Баба изнасилва 48, питала за още“ (24 часа, 30 дек. 1997), „Пиян поп насини полицай“ (детайлизирано по следния начин: „Пиян поп преби жена си, халоса в окото полицай и се озова в ареста след зулумите, сторени в събота в дупнишкото село Самораново, съобщи РДВР-Кюстендил“, Труд, 3 юли 1998), „Тормоз на прасе възмущава гражданка“ (24 часа, 10 юли 1995), „Куче наръфа половия член на момченце“ (24 часа, 12 юли 1995), „Баровци нюхат напикано от екзотичен гущер“ (168 часа, 10 юни 1995). Така паресията със своята груба откровеност беше незабелязано подменена от трансгресията и още от вица, агресията и издевателството. Далеч от каквито и да е демократични процедури в частните медии се настани брутален и антитолерантен дискурс, чужд на всички публични правила и на либералния етос. Може би общото между този дискурс и публичното изказване на истината беше само безогледността.

Публичният дискурс и парадигмата на семейството

Дотук се опитах да представя контекста на новата демократична българска публичност – перспектива, която по необходимост изисква макроанализ на публичната ситуация. Ето защо се опитах да дефинирам и да локализирам доминиращия публичен дискурс в посттоталитарна България и да опиша динамиката и променливите йерархии на тези отношения. Във втората част на това съчинение ще се насоча към по-специфични черти на дискурсивната медийна ситуация в България, което изисква микроанализ на някои метафори и стилистични структури в езика на независимата комерсиална преса. Ще се опитвам, от една страна, да удържам този микроанализ на семантично и стилистично ниво, а от друга страна, ще мисля анализираните феномени като симптоми на по-дълбоки процеси в политическата и публичната ситуация в България. Така семантичният анализ ще продължи като дискурсивен, а дискурсивният – като политически и културен анализ. Крайната задача е да се опитам да обединя микрои макроперспективите.

Нека разгледаме няколко типични заглавия, подбрани в последните 3-4 години от най-големите български вестници „Труд“ и „24 часа“: „Магазинер млати даскал заради политика“ (24 часа, 25 юли 1995), „Милошевич псувал като хамалин бившия си зет“ (24 часа, 24 юли 1997), „Тъст строши главата на зет си“ (24 часа, 29 юли 1997), „Чарлз, не лъжи две жени!“ (24 часа, 29 дек. 1995), „Ловец простреля съпругата си…“ (Труд, 4 март 1998), „Шеф на бар прободе с нож съпругата си“ (Труд, 3 юли1998), „Докога ще пълним гушите на комшиите“ (става дума за вноса на зеленчуци – Труд, 4 авг. 1998).

Лесно се забелязва, че образът на семейството се появява твърде често в тези заглавия. То е представено с термини, описващи традиционни семейни позиции – майка, баща, брат, сестра, син, дъщеря, но и по-далечни отношения вътре в голямото семейство – баба, дядо, внук, племенник, чичо, леля, чак до комшиите. Тази странна черта на българския вестникарски дискурс буди учудване и заслужава аналитично внимание. Как се случва така, че най-типичните термини, означаващи центъра на частното пространство – семейството, се появяват толкова често в публичния език? (Фактът е още по-учудващ, тъй като тези семейни термини се появяват в най-емблематичните пластове на публичността – във вестникарските заглавия.) Каква е функцията на тези типични знаци на частната среда в публичната сфера? Защо публичността описва себе си чрез анти-публични терминиЧ Всъщност би следвало да очакваме точно обратното – публичният език на вестниците да представя човека като публична персона, т.е. именно в неговите официални социални роли: политически, културни, професионални, институционални, медийни. Някак по-нормално изглежда хората в публичното пространство да са по-често министри, писатели, войници, художници, експерти, филмови звезди, светци, спортисти и т.н., отколкото частни персони – съседи, приятели, бащи, майки, племенници и чичовци.

Някои типологии

Нека се вгледаме по-внимателно в структурата на тези заглавия. Ще наблюдаваме типовете социални актанти[302], типовете действия и типовете „сцени“ на действия в структурата на тези заглавия.

Типичното вестникарско заглавие има логическата и синтактична структура на елиптично изречение с подложна и предикатна група (последната се състои обикновено от глагол, допълнение и обстоятелство). Може да се твърди, че зависимостта между „празната“ синтактична структура (тя се състои от празни позиции за агенти, действия, обстоятелства, качества) и социалните роли представя скрита социална типология. Помествайки повторително на празните синтактични места едни и същи социални роли, социални качества, социални обстоятелства, структурата на вестникарските заглавия ги прави скрито репрезентативни и типични за образа на едно общество.

Този вестникарски образ обаче не е ласкателен за България в преход. Грубата типология на отношенията между синтактичните позиции и социалните роли показва плашещи неща: синтактичните „празни клетки“ на публичния език с еднаква честота се заемат от публични и от не-публични социални роли (действия, качества, обстоятелства). Позицията на подлог с еднаква вероятност може да бъде заета както от професионални или от традиционно определими като публични фигури: политик, администратор, журналист, творец, експерт, спортист, звезда, фотомодел (примерите са взети от „Труд“ и „24 часа“), така и от приватния човек в семейната му роля {майка, баща, дете, баба, тъст плюс безчислени вариации на различни по-далечни роднини, приятели и комшии). Със същата честота в тази синтактична позиция се появяват и термини, описващи не официални или частни, а „асоциални“ или полукриминални роли: крадци, насилници, убийци, похитители, дори канибали. Същото важи и за синтактичната позиция на обстоятелството, особено ако то е локализиращо, описващо положението на нещата в пространството. Разбира се, много от заглавията посочват като сцена на действието типично публични, неутрални и официални места като административни сгради, държави или градове, където се случват важни събития, или просто обществени места като фабрики, музеи, хотели, телевизионни предавания и т.н. Но паралелно с тези „неутрални“ публични „локализации“ се появяват термини, описващи (или имплициращи) типични частни топоси – места, неща, детайли от ежедневната активност в дома, от частното обкръжение на семейството {спални, домове, семейни имения, съдове, чаши мляко, белъо, покривки).

Типовете социална активност, заемащи динамичния и емфатичен център на изречението – предикативната позиция – не са по-различни. Отново „нормалната“ официална активност на публичната сфера е добре застъпена – както може да се очаква от вестникарските жанрове, действия като деклариране, преговаряне, подписване на договори, посещения, срещи и т.н. се появяват непрекъснато. Но до глаголите, означаващи различни официални и публично допустими активности, в заглавията често се появява и група от други глаголи, рефериращи към асоциална, криминална, закононарушителна сфера на човешкия живот: чукам, смазвам главата на някого, крада, псувам, лъжа, убивам, ограбвам, промушвам, удрям, отвличам, насилвам, напивам се.

И така, може да се каже, че типовите социални отношения, парадигматично възпроизвеждани от заглавията, се определят от (се характеризират с) конкуренцията на три актантни сфери, както и от същите три сфери на действия и обстоятелства: публични, криминални (трансгресивни) и роднински. Достъпността на всички синтактични позиции за тези три сфери демонстрира не друго, а тяхната заменимост и практическа идентичност. В позицията на деятеля еднакво често попадат приватни лица (бащи, съпрузи, чичовци), но и президенти и гангстери. В обектна позиция по същия начин с еднаква честота попадат наръфани пеленачета, изнасилени девици, ексдепутати или щатски генерали, което внушава някаква заменимост на тези категории на абстрактно ниво. Повтарящата се структура на изречението допуска свободни комбинации и пермутации на публичното, криминалното и приватното; динамичният и емфатичен център – глаголът – повтаря тази вариативност и също осцилира между публичното, приватното и трансгресивното (от декларира, заяви, обезвреди, осигури до насинявам, тормозя, насилвам, ограбвам, пребивам, ръфам, спипвам, псувам като хамалин…).

Стилистики и прагматики: парадокс на неофициалния дискурс в публичността

На нивото на стилистиката изборът на съвременния български журналистически дискурс е доминиран от същите три фокуса: паралелно с неутралния и информативен конвенционален публичен стил стилистичната игра е детерминирана от двете други стилистични сфери – на трансгресивното и семейното, частното. От една страна, има очевидно предпочитание към подривните и трансгресивни сфери на езика. Заглавията на водещите вестници „Труд“ и „24 часа“ са изпълнени с идеосинкразни, агресивни, емфатични, херметични и непреводими изрази от разрушителни лингвистични подсистеми; повечето глаголи са взети от силно експресивния и контранормативен жаргон на някои маргинални или дори асоциални групи и постепенно стават част от всекидневния масов жаргон (млатя, спипвам, гепя, насипвам и пр.). Подобни заглавия-идиоми обикновено носят силни телесни, сексуални, психологически конотации и едновременно с това – пейоративни алюзии, които подценяват както субекта и обекта на събитието, така и партньорите в комуникацията. Тази трансгресия на заглавията е множествена, те прекрачват архаични табута толкова лесно, колкото и съвременни конвенции на елементарното възпитание, а дори и законовите норми. От друга страна, трансгресивният и публичният дискурс са комбинирани по странен начин с дискурса на локализма, семействеността, частното и дори интимното. Понякога специфичният стилистичен избор на думите в заглавията показва ясно, че анонимният вестникарски дискурс имплицитно е адресиран към българския селски дом и голямото патриархално семейство. Думи като бащини имоти, цървули, софра, гащи, фуста, които всъщност почти не се срещат в посттоталитарната българска реалност, означават обекти и места от традиционното обкръжение или облекло на един имагинерен български селянин, които се използват често и понякога емблематично в българския фолклор и още по-често в стилизиращата селото сантиментално-патриархална литература.

Често се срещат и заглавия, съдържащи изрази или фразеологизми, характерни за всекидневието и неофициалната комуникация. Те предпоставят споделена специфична езикова компетентност, както и споделено „местно знание“ (казано с думите на Клифърд Гийрц), т.е. на прагматично равнище заглавията предпоставят една изключително тясна „българско-патриархално-кланова“ ситуация на общуване между близки познати. Заглавията са изпълнени със специфични пресупозиции и импликации, в тях познаването на контекстуалната информация се приема на доверие, „чуждите“, „неинформирани“, „дистанцирани“ читатели са на практика изключени. Като цяло образът на читателя, предпоставен от този дискурс, не само се различава от неутралния, универсален, анонимен читателски образ, имплициран от всеки официален и „нормален“ публичен дискурс, но и изключва всички „чужди“. Имплицитният читател тук се мисли в категориите на интимното: той е някой от най-близкото съседство, приятел, роднина. Предпоставената в подобен стил потенциална публика напомня много повече на местна предмодерна общност със своята неофициална комуникация („лице-в-лице“, както казват антрополозите), отколкото на модерно алиенирано общество, където контактите са опосредени от формални публични конвенции, комуникативни правила и сложни норми на възпитаност, индиректност и дистанция. Подобен „общностей“ дискурс дискредитира и трансгресира социалната дистанция, прави невалидни възможните йерархии между социалните агенти в отчуждената публична и социална комуникация. Известни хора, знаменитости и публични фигури се споменават симптоматично, като фамилиарно им се дават имена или прякори: в това отношение няма голяма разлика дали заглавието се отнася за спортисти {Любо, Христо, Трифон), престъпници {Крушата, Мечката, Крокодила, Златистия, Барона, Маймуната), политици и публични фигури {Жельо, Тато, Иван, Батето, Клара) или за членове на кралски фамилии {Мони – цар Симеон, Чарлз, Даяна, Камила). В това отношение в. „Стандарт“ дори надмина „24 часа“ и „Труд“, като постигна следния връх при съобщението за посещението на холандската кралица в България: Беатрис удари три ракии…

Интерпретация на симптомите

Нека отново поставим въпроса, какво означава фактът, че българският публичен дискурс си служи с такъв „частен“, антипубличен речник, както и с местни, понякога херметични и идеосинкразни стилистични регистри? Какво е политическото и културното послание, скрито в този странен дискурс? И още – какво прави възможно продаването на този език на семейното и трансгресивното, какво го прави търсен масов продукт?

В книгата си „Постмодерната ситуация“ Лиотар показва, че всяко общество – предмодерно, модерно, постмодерно – контролира определен брой символни техники за репродуциране на „универсума от имена“, т.е. възможните социални позиции и роли, които са приемливи за всички членове на обществото. Макар и много различен от племенната наративна техника, дискурсът на комерсиалната масова преса има една принципна аналогия с него: той също играе ролята на техника за репродуциране на социалните роли и позиции. От тази гледна точка странното смесване на публични роли и семейни позиции в българския журналистически дискурс се превръща наистина в симптом и той демонстрира нестабилността на официалните социални роли в тази култура и несигурността на процеса на социализация в нея. Процесът на „порастване“ и „узряване“ във всяко модерно общество се разбира като придобиване на независимост от семейството и от частната му сфера. Той се концентрира в придобиване на автономен статус в публичното пространство – човек спечелва позиция, сдобива се с професия, с място в официалната социална йерархия. Успешната социализация осигурява легитимен достъп до това пространство от алиенирани социални роли. Човек преодолява ролите и позициите, дадени му по рождение – син, дъщеря, внуче, роднина, – и става „self-made“ публична персона.

От тази гледна точка съсъществуването и възможното заместване на публични и семейни роли в българските журналистически заглавия е симптом за нещо особено обезпокоително за това общество. Дълбоко в повторителната си структура изследваните заглавия разкриват себе си като конфликтни символни техники за масова идентификация. „Двойната операционалност“, скрита в синтактичната структура на типичните заглавия, репродуцира несъизмерими и воюващи „универсуми на социалните роли“. Журналистическият дискурс предлага на читателите си да заемат едновременно несъизмерими модерни и предмодерни позиции. Пред типовия имагинерен човек, създаден от тази преса, има, от една страна, отворен и динамичен резервоар от модерни публични и професионални роли, от друга – непроменими, като че ли вечни семейни позиции и кланови идентификации. Дискурсивната репрезентация на българското общество интерпретира света на отчуждените социални роли като несигурен и нестабилен. Зад тези роли (винаги) витае духът на един архаичен и от гледна точка на този вестникарски дискурс далеч по-фундаментален и по-стабилен свят – предмодерното голямо семейство, кланът, племето, просто „Наш’те“.

Тази двойна операционалност трябва да се интерпретира и по-нататък. Едно от възможните послания на този вестникарски език на заглавията е, че социализацията в модерния смисъл на думата всъщност не може никога да бъде постигната; човекът в имагинерния медиен свят е осъден никога да не постигне истинска независимост от ролята си в семейството. Той може да стане генерал, политик, интелектуалец, експерт, професионалист, дори гений, но ще си остане баджанак, балдъза, тъст… На практика този медиен човек никога не може да се отърве от семейната си роля и да скъса вечните връзки, свързващи го с роднините му: те именно са последният и най-реален човешки универсум, ultima ratio на балканското несъзнавано. Казано иначе, в своите синтактични и стилистични микроструктури българската публичност настоява на това, че фундаменталната идентичност на човека е частната; той е по-малко математик, работник, филмова звезда, доктор, публична фигура, отколкото син, баща, племенник, чичо. Така с най-дълбинното си и двусмислено културно послание този медиен дискурс представя социализацията като глупава илюзия, а базовото социално съществуване на човека като мрежа от непреодолими фамилни взаимодействия между бащи, майки, дядовци, дъщери, внуци, балдъзи и етърви, далечни роднини, сватове и комшии и т.н. Публичният образ на социалния свят е в скрито, безкрайно и обречено единоборство с другия квазипатриархален образ. Наистина на своята повърхност този журналистически език достатъчно често цитира имената на различни отчуждени и зрели социални роли, на статусни позиции, постигнати с усилия, бавна социализация, довели до определени резултати и успехи. Под тази структура обаче отново и отново се завръща дискурсивното подсъзнателно на българския журналистически жаргон: демонологията от роднини не изчезва. Това твърде много напомня процеса, наричан в психоаналитичната традиция регресия – връщане към предишни, неразвити фази на човешкото поведение или към предишни културни модели: вестникарският жаргон непрекъснато регресира модерните и публични черти на това общество до предмодерни, архаични, семейни модели. А доколкото всичко това се случва под натиска на пазарното „търсене“, то означава, че тази регресия изпълнява определени нужди на обществото, репродуцира образа на клановата структура като мощен модел както за идентификация, така и за регресивни проекции на българските страхове, страсти, желания, травми. А ако това „търсене“ само е продукт на медийната стратегия на определени вестникарски щабове, то това означава, че те извършват лоша услуга на общество, уж тръгнало към Европа.

Има и още нещо. Както вече споменах, налице са не две, а три семантични и стилистични сфери, управляващи „генеративната граматика“ на българските журналистически заглавия. Успоредно на публичното и частното трансгресивното и криминалното също така са парадигми на типичната структура на заглавията. Това означава, че мечтаното семейство, което изследваме, е далеч от идиличните патриархални семейства, създадени от литературата на XIX в. и от популярната социална философия и психология (както е известно, идеализираната селска задруга е йсъщност литературен ретро-утопичен образ на наивното щастие и автентичност; историците подлагат на съмнение нейната историческа достоверност). Аналитичният поглед върху повтарящите се семейни отношения, предпочитани от българската преса, би показал, че това са отношения на едно твърде странно семейство – семейство-мутант, полукриминален клан от перверзници. Семейството в тези вестникарски заглавия не е привилегированото социално пространство на любов, солидарност, интимност и сигурност, а микросфера на диви и брутални актове – отвличане, отмъщение, убийства, мъчения, криминални интриги, понякога дори кастрации, инцест, канибализъм, обезобразяване. Журналистическият жаргон слива имагинерното предмодерно голямо семейство (носталгичният Друг на модерността) с неговия тъмен и трансгресивен Друг – лудия, престъпника, сексуалния насилник, екстремния, асоциалния елемент. Светлият фантазъм за автентична, не-отчуждена социална структура е смесен с тъмния – с обсесията от жестокото, криминалното, извратеното, преминаващо отвъд всички закони, отричащо нормите, трансгресиращо табуто. Семейството, конструирано от вестникарската репрезентация, е поле за жестоки игри на огромни агресивни и трансгресивни енергии, то комбинира в редуцирания си образ базовите регресия и трансгресия, т.е. родостно-тревожното, криминалноиздевателското престъпване на всички закони, правила и регламенти.

Ето още няколко примера: „Селянин реже главата и гениталиите на съсед“ (24 часа, 25 юли 1995), „Ловци отстрел – ват жена“ („Труд, 4 март 1998), „Жената на Дарио Фо – ограбена преди 25 години“ (Труд, 19 февр. 1998), „Убит от баща си мъчи цяло село“, „Мъж бие дете до смърт, за да спести“, „Дядо разлива киселина върху внука си“ (Труд, 4 авг. 1998).

Понякога голямото семейство напомня директно на Коза Ностра или Камората. Ето няколко примера: „Кървава война между два цигански клана в Кюстендил“ (Труд, 29 юни 1997), „Пазарджиклия захвана тежка сватба след полицейско разследване“ (Труд, 29 юни 1998), „Баба помага на внука си, обират съседи“ (Труд, 3 септ. 1996), „Осем престъпници отвличат жена на бизнесмен“.

Друг път бруталните актове, които се случват в семейството на медийните фантазми, престъпват свръхстари норми за запазване на целостта на тялото или сексуални табута. В „нормалното“ общество архаичните страхове от кастрация, отцеубийство и инцест, конститутивни за човешката цивилизация като цяло, са обикновено изтласкани в колективното и индивидуалното несъзнавано. Това съвсем не е така за българската вестникарска публичност – журналистическият дискурс на заглавията непрекъснато прави видими тези архаични страхове и протокриминални актове: тук няма страх, няма табу за тях. Понякога техните конотации носят нещо, което на немски се описва с израза Schadenfreude – злорадство, радост от разрушението, загубата, провала, фасцинираност от злото.

Така семейството (най-древната форма на социалната организация) като основна фигура в българския медиен дискурс има странна съдба. В дълбините на дискурсивната си конструкция този дискурс симптоматично представя нестабилността не само на модерните публични норми, но и въобще на социалните норми като цяло. Базовата социална организация, предопределена да удържа солидарността, сигурността и любовта между социалните актьори, – семейството, е разцепена от жестокост, агресия и трансгресия на всички възможни норми. В това фантазмено и парадигматично антисемейство бащи и синове се убиват, внуци изнасилват стари баби, братя се ограбват, майки прерязват гърлата на пеленачета. Семейството е съхранило всичките си частни характеристики (липса на официална дистанция, интимност, безцеремонна фамилиарност, близост, неформален контакт, контекстуално знание), но в същото време е трансформирано в микропространство от лъжи, жестокост, сексуална бруталност, псувни, кръв и бой. Редките случаи на солидарност, репродуцирани в този образ, носят чертите на ресантимантна идентификация: това е обикновено контрасоциална солидарност между престъпници. Този дискурс на имагинерното семейство-вселена играе ролята на скрит и единствен модел на всички социални сфери, на всички обществени отношения, които губят, всмукани от него, своята специфика и своята собствена „формална рационалност“. Заедно с това обаче това е едно контрасемейство, криминогенно образувание, изначално асоциална и трансгресивна човешка група.

И една последна забележка. Повторителният избор на стила в българския медиен дискурс не е невинно журналистическо и комерсиално средство, както не е и прагматично моделиране на публичната комуникация като локална комуникация. И двете създават цялостен облик на публичния език, който е далеч от каквито и да е публични норми. В идеалната ситуация на демократична публичност публичният език трябва да е неутрален и да работи със стилистично немаркирани понятия. Той трябва да е универсален, толерантен и демократичен, т.е. да не дава привилегии на нито една група, на нито един социален дискурс и на специфичните му вербални конструкции на света. Само спазвайки условието да бъде цивилизовано „неутрален“, „универсален“ и „социално балансиран“, публичният дискурс може да репрезентира официалния и доминантен социален ред в дадено общество, т.е. само при тези условия той може да функционира като тази институция, която Лакан нарича В-Името-на-Бащата.

В българския медиен дискурс се случва, както видяхме, точно обратното: властват диалектът, жаргонът, криминалното арго. Те са неофициални, маргинални езици и като такива би следвало да са напълно изключени от коректния публичен език, който е сферата на официалното, неутралното и централното. Когато маргиналният жаргон стане централен, това просто означава, че вестниците изграждат образа на своя типичен читател (на човека маса, както би казал Хосе Ортега-и-Гасет) не като на нормален и нормализиран универсален гражданин (който в публичното поле сдържа своите особености и се държи според неутрален етикет и протокол), а като на разпасан маргинал, асоциален и срамно фамилиарен тип, който се криви и непрекъснато прави полузабранени, смешни, срамни, а понякога и отвратителни, забранени и престъпни неща. И понеже този типичен читател се предполага да е масов, едва ли не да е самият „български народ“, то това всъщност е скрит образ на народа, говорещ като във всяка демокрация от празния център на публичната власт – но говорещ не като централен и неутрален граждански субект, а като криминализиран „чичо“: периферен, травмиран, затворен, селски, махленски, предмодерен, кълчещ се…

Като масов продукт, подчинен на пазарното търсене, българският вестникарски дискурс се държи като глас от периферията, на който се е случило да стане по чудо централен. Затова и конотациите и контекстуалните послания в него са привилегировани за сметка на буквалното и фактическо значение на информацията. Тези конотации освен това са силно експресивни, емфатични, те принадлежат на затворени, понякога дори херметични и идиосинкразии групови жаргони. Това прави посланието му неприемливо за неинформираните Други (чужденци, аутсайдери, хора не от „голямото семейство“). Да си представим чужденец, четящ български вестник – как би могъл той да знае кой е Батето или Иван, или Пешо, как би могъл да декодира странни послания от типа „Мулти помага на Walter“. Този вестникарски език репродуцира обърнат, регресивен модел на идентификация, той стимулира читателя да се идентифицира с имагинерна предмодерна, племенноподобна група, която отказва публичността, авторитета, йерархията и модерните формализирани контакти. Неговото фантазмено „Ние“ съвместява по един перверзно деформиран начин семейството и криминалния клан, представяйки този мутант като последния и единствен идентификационен модел, ограничаващ и почти изключващ другите възможни идентификации.

Изразът „политическа коректност“ е добре познат. В редица западни университети съществуват известни ляво ориентирани политически групи, които се опитват под това име да провеждат определена езикова политика. Както е известно, те доведоха това понятие (и социалния проект, стоящ зад него) почти до провал, като се опитаха да цензурират езика, на който се говори в американските и европейските университети, и издадоха смехотворни речници-кодекси на политическата коректност, които трябваше да изчистят всекидневния език на академичното общуване от всички расистки, колониални, сексистки и прочие черти. Опитът да се въведе това измислено в главите на своите създатели „свръхсправедливо“ есперанто беше не само практически провал, но се сблъска с принципни възражения относно границите на свободата на словото и намесата на различните нови социални инженери в тези граници. Това ни дава основание да се замислим сериозно за критическите принципи, върху които беше построен този полууспешен опит, и да видим българската ситуация през тях.

Един от тези принципи е де-маскирането на „квазиуниверсалността“ на публичния език. Анализът от подобна гледна точка разкрива игрите на властта и асиметричните позиции на доминация и подчинение, скрити в квазиуниверсалността и квазинеутралността на публичния дискурс. Той показва, че лингвистичната гледна точка на доминиращата класа, пол или раса всъщност се носи от публичния език, претендиращ за универсалност, и че на практика „неутралният“ публичен дискурс маргинализира всички останали гледни точки, кара да замълчат всички алтернативни социални гласове. За нас обаче е важно, че дори радикалната, политически коректна критика (ако изключим тук неразумните ѝ крайности) не цели да разруши основополагащите характеристики на публичността, за които става дума. Всъщност, както показват съчинения на някои от най-радикалните критици на традиционната публичност[303], най-важното усилие е не да се отмени, а да се реформира и разшири универсалността (и присъщите ѝ толерантност, неутралност, „немаркираност“)[304].

Доминиращата черта на българския публичен език е точно обратната. Той не „имитира“ толерантност, не се опитва да се представи като неутрален, универсален и общ за всички. Той представя себе си като език на маркирана, не-универсална група, като глас на квазиплеменно „Ние“, едновременно привилегировано и травматично. Може да се каже, че неговата централна стратегия е именно политически некоректна. Основната му тенденция е брутално да изключва от комуникацията всички други и да представя света като сцена, на която тези полусемейни, полукриминални „Наш’те“ са противопоставени на останалия свят, включващ официалната, неутралната и толерантната част. Това е език на имагинерна група, който претендира, че е хомогенен и унифициран. Този език е доминантен за публичността на това общество, т.е. това е езикът на властта. В същото време той говори така, като че ли е в маргинална позиция: властовият дискурс говори от позицията на ресантиманта, агресията, трансгресията на публичните норми. Така българският публичен дискурс конотира демократична власт, която не вярва на собствените си традиционни публични институции и процедури, той репродуцира странната ситуация, в която публичността е обърната срещу собствените си норми.

Завършвам не с извод, а с приложение.

Приложение: случайна извадка на заглавия от българските вестници в периода 1993-1998

Адем Кенан пребит от съседи заради перде кириз в спалня [в текста – воайорство] (24 часа, 11 юли1995).

Гагарин се пропил от слава и кръшкал (24 часа, 3 юни 1995).

Канибал, спипан с тенджера човешко (24 часа, 2 септ. 1995).

Селянин отрязва главата и половите органи на комшия (24 часа, 25 юли 1995).

Магазинер млати даскал заради политика (24 часа, 25 юли 1995).

Попадия краде ябълки, остава без фуста (24 часа, 24 септ. 1995).

Гъски вилнеят в дома на добрички ексдепутат (24 часа, 24 септ.

1995).

Чарлз, не лъжи две жени! (24 часа, 29 дек. 1995).

Щерката на Рейгън проби в порното (168 часа, 30 септ. 1995). Как кръглата „софра“ [става дума за кръглата маса] се бори с конкурентите (24 часа, 3 ян. 1996).

Мама дава на Иван всяка сутрин по чаша мляко [за Иван Славков] (24 часа, 6 ян. 1996).

Наина: Елцин привлича женски погледи (24 часа, 15 март 1996). Баба помага на внуците си при грабеж у съседка (Труд, 3 септ.

1996).

Циганин наръган в любовен спор (Труд, 3 септ. 1996).

Леля Ванга и Майка Тереза – сходства в живота на двете светици (Нощен труд, 12-13 септ. 1977).

Германец чакал 24 г. брак с нашенка (Труд, 27 септ. 1977). Нашенските мистерии – с една по-малко (Труд, 27 септ. 1997). Тръгва процес срещу сарафина Владимир Ковачев, убил жена си (Труд, 21 септ. 1997).

Ограбиха съпругата на футболиста Златко Янков (Труд, 21 септ. 1997).

Крадец, пребит до смърт от разгневен стопанин (Труд, 11 юни 1997).

Руснаците кътат 20 милиарда под дюшека (Труд, 11 юни 1997). Изневяра провали щатски генерал (Труд, 11 юни 1997).

Териер уби баба, спасила живота му (Труд, 11 юни 1997).

Тони и Чери Блеър продават къщата си (Труд, 11 юни 1997). Рогоносец взе $ 243 000 от любовника на жена си (Труд, 20 окт. 1997).

Милошевич псувал като хамалин бившия си зет (Труд, 24 окт. 1997).

Тя обичаше убиеца на Кенеди [за Марина Пусакова, влюбена в Ли Харви Осуалд] (Труд, 24 окт. 1997).

Дъщерята на Милошевич откри бар (Труд, 25 апр. 1997).

Тъст строши главата на зет си (Труд, 29 юли 1997).

Нетаняху побеснява от публикациите за жена му (Труд, 3 юни 1997).

60 майки на захвърлени деца изчезнали безследно (Труд, 3 юни 1997).

Кървава война между два цигански клана в Кюстендил (Труд, 29 юни 1997). Рубрики: Семеен портфейл, Фамилия (Труд, 4 авг. 1997). Бонев ще отдъхва с гадже на море (Труд, 4 авг. 1997).

Пазарджиклия вдигна тежка сватба след полицейски обиск (Труд, 4 авг. 1997).

Националната ни сигурност е не само без цървули, но и без гащи (24 часа, 4 авг. 1997),

Лидерът на торите ще се жени за секретарката си (Труд, 2 юли 1997).

Елцин обвинен в семейственост (Труд, 2 юли 1997).

Болен напада лекари (Труд, 2 юли 1997).

Съпруга на полицай се простреля в главата (Труд, 2 февр. 1997). И третият тенор спипан в изневяра [за Пласидо Доминго] (Труд, 2 февр. 1997).

Бабурин: България да не се опитва да суче от две майки (Труд, 5 февр. 1997).

Осмина похитители отвличат съпруга и майка на бизнесмен (Труд, 5 февр. 1997).

Връщат на Ст. Савов бащини имоти (Труд, 9 ноем. 1977). Агаси: искам да стана баща (Труд, 9 ноем. 1997).

Ловец простреля съпругата си (Труд, 4 март 1998).

Жената на Дарио Фо – изнасилена преди 25 години (Труд, 19 февр. 1998).

Вдовицата на полицая: Смърт! [убит е Васил Ценов] (Труд, 11 май 1998).

Племенник на военен шеф се простреля в главата (Труд, 11 май 1998).

Маца [аржентинската манекенка Валерия Маца] се омъжи (Труд, 11 май 1998).

Пиян поп насини полицай (Пиян поп преби жена си, халоса в окото полицай и се озова в ареста след золумите, сторени в събота в дупнишкото село Самораново, съобщи РДВР-Кюстендил) (Труд, 3 юли 1998).

Шеф на бар прободе с нож съпругата си (Труд, 3 юли 1998). Вдовица бе убита на гроба на мъжа си (Труд, 3 юли 1998). Султан разследва брат си за 16 млрд. (Труд, 3 юли 1998).

Баба оживява по чудо след като рови в чанта с взрив (Труд, 3 юли 1998).

Убитият от баща си тормозел цяло село (Труд, 3 юли 1998). Майка и двете ѝ деца смазани от катастрофа (24 часа, 5 авг. 1998).

Майка и двете ѝ дъщери убити при катастрофа (Труд, 5 авг. 1998). Дядо заля внука си със сода каустик (Труд, 4 авг. 1998).

Докога ще пълним гушите на комшиите… [става дума за вноса на зеленчуци] (Труд, 4 авг. 1998).

Мъж преби до смърт доведено дете, за да спести харчове (Труд, 4 авг. 1998).

Инфаркт покоси майката на Шварценегер (Труд, 4 авг. 1998). Макартни защитава маймуните (Труд, 4 авг. 1998).

Чешки доктори изрязаха дупка в гърлото на Вацлав Хавел (Труд, 4 авг. 1998).

Баба изнасилва 48, питала за още (24 часа, 24 юни 1998). Ротвайлер се пропи от жега (24 часа, 5 авг. 1998).

Яйца се измътиха без квачка, в Москва човек умря от студ (Труд, 16 авг. 1998, начална страница).

Гаврят се с братя за откуп от 25 млн. лева (Труд, 13 авг. 1998). Отвлякоха син на търговец заради неуредена сделка (Труд, 13 авг. 1998).

Чрез домати към Интернет (Труд, 13 авг. 1998).

Синатра-син мъсти на похитители (Труд, 13 авг. 1998). Арестуваха Жоро Тухлата (Труд, 12 авг. 1998).

Брат, сестра и братовчед убиват и заравят момиче (Труд, 12 авг. 1998).

103-годишна съди синовете си за къща (24 часа, 13 авг. 1998). Отрови се дядото, залял внука си с киселина (24 часа, 13 авг. 1998).

Отвличат дете на длъжник (24 часа, 13 авг. 1998).

Махленски интернет организират в Хасково (24 часа, 13 авг. 1998).

Орален секс в овалния кабинет (Труд, 21 авг. 1998).

Човек на Кокала пуснат срещу 3 млн. лв. (Труд, 21 авг. 1998). Клинтън не бръснел оралния секс (Труд, 21 авг. 1998). Германските политици могат да мамят жените си (Труд, 21 авг. 1998).

Нашата галактика поглъща две по-малки: Млечният път вършел космически канибализъм (Труд, 21 авг. 1998).

Президентът сбърка, че се изфука с данъците (24 часа, 21 авг. 1998).

Как да прекараш прокурор (24 часа, 21 авг. 1998).

Гадател гледа на задни части (24 часа, 21 авг. 1998).

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Какъв бунт днес?

Автор(и): Юлия Кръстева

Тази година ще продължа своя курс[305] върху Власт и граници на психоанализата, като ви говоря за Съкровения бунт, който ще съставлява втора му част. Ще се занимаваме с нови текстове от произведенията на тримата основни автори, които придружаваха размишленията ни миналата година и са взели активно участие в бунта на този век: Арагон, Сартр и Барт. Преди това бих желала да се опитам да ви покажа парадоксалните логики, чрез които се осъществява този опит на бунта. Ще прекараме часовете от началото на този семестър в изследване на начините, по които кризите и движенията на модерния човек се осъществяват през парадоксите на прошката, на времето, на съкровеното и на образа. Но ще започнем с определянето на това с какво проблематиката на бунта съответства все по-точно на днешния залог, както в съкровеността, от която караме да зависи понятието ни за щастие, така и в социалната връзка, определяща това, което наричаме политика.

Достойнството на бунта (романът)

Именно с Френската революция думата със сложна и богата етимология за „бунт“[306] [révolte] е придобила настоящото си ясно политическо значение. Така, когато днес говорим за бунт, разбираме преди всичко оспорване на вече установените норми, ценности, власти. Вече повече от два века политическият бунт представлява светската версия на тази негативност, характеризираща живота на съзнанието, когато последното се опитва да остане вярно на своята дълбинна логика. Синоним на достойнство, бунтът е нашата мистика.

Само че забелязваме, че „новият световен ред“ – чиито демократически предимства не е необходимо да хвалим, въпреки рисковете му и дори въпреки безизходиците, които позна както на Изток, така и на Запад – не е благоприятен за този бунт.

Срещу кого да се бунтуваме, ако властта и ценностите са изпразнени или покварени? Или, за да го формулираме с един още по-сериозен тон, кой може да се бунтува, ако човекът е станал проста съвкупност от органи – вече не „субект“, а „наследствено лице“, лице не само финансово, но също родово или физиологично, лице свободно колкото да превключва телевизионните канали? Схематизирам и огрубявам картината на нашето настояще, за да акцентирам върху това, което всички усещаме: не само политическият бунт затъва в компромисите между партиите, разликите между които все по-трудно забелязваме, но най-вече една основана част от европейската култура – култура, изградена от съмнение и критика – в момента губи своето морално и политическо значение. Това морално и естетическо измерение става все по-маргинализирано и съществува вече само като декоративно алиби, толерирано от обществото на спектакъла, докато не бъде просто залято, направено невъзможно от културата-развлечение, от културата-“пърформанс“, от културата-“шоу“ (англицизмите са наложени от обстоятелствата).

С риск да утежня още повече образа си на някой, комуто се харесва да драматизира и да почерня настоящето, бих искала да спомена пред вас последния си роман, Обладаване, който ще се появи тази пролет в издателство Файяр. Във въображаем град, носещ името Санта Барбара, символ на световното село, криминалната интрига започва с откриване тялото на обезглавена жена: Глория Харисън, преводачка и майка на проблемно дете. Читателят открива, че убийците, автори на това обезглавяване, са няколко. В този образ на женското и майчинско страдание, резюмиращо трудността на това да бъдеш жена, съм вложила много от моя личен опит: обезглавената жена съм аз. Също така съм и една друга жена, Стефани Делакур, парижка журналистка, водеща разследването от страна на главния комисар Нортроп Рилски. Все пак в този мафиотски и виртуален свят, какъвто е Санта Барбара, полицейското разследване все още се разкрива като възможно: „Ти можеш да знаеш“ казва в крайна сметка криминалният роман, този жанр на популярната литература, където се поддържа жива възможността за задаване на въпроси.

Не е ли това причината днес, когато вече не се чете, да продължават да се четат криминални романи: нулева степен на тази способност за съдене каквато е разпитването, нашата единствена защита срещу „баналността на злото“. Измежду толкова други, разглеждам моя роман като ниска форма на бунта. Но други, по-малко ниски, дали в действителност са по-убедителни?

От друга страна, светът на жените ми позволява да предположа една алтернатива на роботизиращото и зрелищно общество, разрушаващо културата-бунт: тази алтернатива е съвсем просто сетивната съкровеност. Дори и обладани от своята сетивност и своите страсти, някои същества продължават все още да си поставят въпроси. Убедена съм, че след толкова проекти и слогани, повече или по-малко разумни и обещаващи, които през последното десетилетие феминисткото движение е обявявало, идването на жените на първа линия на обществената и морална сцена ще има за резултат ревалоризацията на сетивния опит, противоотрова срещу техническата рационализация. Огромната отговорност на жените по отношение оцеляването на вида – как да запазим свободата на телата си, като в същото време осигурим на нашите деца най-добрите условия на живот – върви заедно с тази реабилитация на сетивното.

Романът е привилегированото място за такова търсене и за неговото споделяне сред по-голямо множество. Встрани и повече от културата на образа, на нейното съблазняване, на нейната бързина, на нейната бруталност и лекота, културата на думите, разказването и мястото, което то запазва за размисъл, ми изглежда да ни дават един минимален вариант на бунта. Без съмнение това е малко, но сигурни ли сте, че не сме достигнали точка на не- завръщане, от която би трябвало да се за-върнем към малките неща: безкрайно малки бунтове обрати, за да запазим живота на духа и на вида?

И следователно бунтът като завръщане-преобръщане-изместване-изменение конституира дълбинната логика на определена култура, която бих искала да реабилитирам пред вас и чиято острота днес ми изглежда сериозно застрашена. Това, което днес е смислено, не е непосредствено бъдещето (както претендираха комунизмът и религиите на провидението), а бунтът, т.е. разпитването и изместването на миналото. Бъдещето, ако съществува, зависи от това.

Но нека се върнем още веднъж на смисъла на този бунт, който според мен толкова дълбинно характеризира това, което е най-жизнено и най-обещаващо в нашата култура.

Разбунтуваният човек (ретроспективно завръщане)

От Сократ-Платон, а по-експлицитно с християнската теология, човекът е подканен към едно „завръщане“: някои от вас все още запазват следата от това, ако не и практиката. Такава е включително и посоката на повторението на свети Августин, основано на ретроспективната връзка с вече-там на Създателя: възможността да запитваш собственото си същество, да търсиш себе си (se quaerere: „quaestio mihi factus sum“) е дадена от тази способност за завръщане, която заедно с това е и възпоменание, разпитване и мисъл.

И все пак развитието на техниката е благоприятствало познанието на стабилните ценности, за сметка на мисленето като завръщане, като търсене (като повторение или като se quaerere, se quérir, да се търсиш). Впрочем десакрализацията на християнството, но също и неговите собствени вътрешни тенденции, благоприятни за стабилизирането, за примирението в неизменността на Битието, са омаловажили – когато не са я направили просто невъзможна – тази „битка“ със света и със себе си, характеризираща християнската есхатология. Знаете, че оттогава разпитването на ценностите се е трансформирало в нихилизъм – разбирам под „нихилизъм“ отхвърлянето на старите ценности в полза на култ към нови ценности, чието разпитване е отменено. Това което от два века, в частност в политиката и в придружаващите я идеологии, се е приемало за „бунт“ или за „революция“ най-често е било това изоставяне на ретроспективното запитване в полза на чисто и просто отхвърляне на старото и заместването му с нови догми.

Като цяло, когато медиите използват думата „бунт“, не разбираме нищо друго, освен това нихилистично отменяне на запитването в полза на привидно нови ценности, които именно като „ценности“ са забравили самите те да се запитат и поради този факт из основи са предали смисъла на бунта, който се опитвам пред вас да представя и оценностя. Нихилистът не е разбунтуван човек в смисъла, в който вече разбирате този израз, тук, след като търпеливо разгърнахме неговото значение миналата година. Псевдоразбунтувалият се нихилист в действителност е човек, примирен със стабилността на новите ценности. И тази илюзорна стабилност се разкрива като убийствена, тоталитарна. Никога няма да настоявам достатъчно на това, че тоталитаризмът е резултатът на една определена фиксация на бунта в това, което е точно неговото предателство, а именно отменянето на ретроспективното завръщане, което е равнозначно на отменяне на мисълта. Хана Аренд брилянтно развива това разсъждение[307].

В курса, в лекциите си и в романите си търся преживявания, в които се продължава и се обновява тази работа на бунта, която, дори и на цената на грешки и безизходност, отваря психичния живот към едно безкрайно пре-създаване. Защото нека не си правим илюзии: за да срещнем щастието или не знам каква чиста устойчивост на Битието, не е достатъчно да съживим постоянството на бунта, което техниката ще е блокирала. Бунтът излага говорещото същество на една непоносима конфликтност, чиято наслада и смъртоносна безизходност нашият век си е присвоил съмнителната привилегия да показва. Но по изцяло различен начин от нихилиста, фиксиран в честването на чистото и просто отхвърляне на „старото“ или в безкритичната позитивност на „новото“.

Това е мястото, до което сме стигнали: да се откажем от бунта-обрат чрез прегъване върху „стари ценности“, пък дори и върху „нови“, които не се завръщат към себе си, не се запитват; или напротив, неуморно да подхващаме ретроспективното завръщане, за да го докараме до границите на представимото-мислимото-поносимото – до „обладаването“. Граници, направени видими от определени движения на културата на нашия век.

Тъй като, забележете добре, бунтът на модерния човек не е чисто и просто подемане на ретроспективната връзка, основаваща вътрешния свят на християнския човек, упокоен в своето търсене, завършващо със завръщане към summum esse. При все, че поема по пътя на ретроактивното запитване, модерният човек го приключва с една вече непримирима конфликтност. Въпреки че тя е могла да се произведе в покрайнините на изкуството или на мистиката на минали епохи, тази конфликтност никога не е достигала нито пароксизма, нито разпространеността, които констатираме в модерността.

Както понятието за „процес“ разграничава модерната история от тази на Античността, основана на съдбата и гения на великите личности, така понятието за „самоорганизация“ е специфично за съвременната история, която от нашия век се изгражда посредством кризи. По същия начин твърдя, че понятието за разбунтуван човек разграничава модерния човек както от човека на Християнството, примирен с Бог („coram Deo“), така и от нихилиста, който е неговата разгневена, но симетрична противоположност.

Бунтът като наслада и дисперсия (психоанализата)

В какъв смисъл бунтът-обрат – такъв, какъвто можем да го разберем с Фройд, който подканя да подемем наново дяволското несъзнавано, и с някои съвременни писатели, изследователи на граничните състояния на психизма – не е ретроспективното отношение на tendere esse с „все още не“ или „никога вече“?

Да рискуваме един първи отговор: бунтът се разграничава от това отношение предимно по това, че стремежът към единството, към Битието или към авторитета на закона, въпреки че винаги е действал в този модерен бунт, се придружава повече от всякога от центробежните сили на разтварянето и дисперсията.

Освен това, от тази конфликтност идва една наслада, което не е просто нарцистичният или егоистичен каприз на разглезения човек на обществото на спектакъла или консумацията. Насладата, за която става дума – именно тук тезата на Фройд е радикална, – се оказва необходима за поддържането на живота на душата: необходима за тази способност за репрезентация и за запитване, която е специфична за човешкото. В този смисъл Фройдовото откриване на несъзнаваното е новата Архимедова точка, която конституира – за психиката, винаги вече длъжна на Другия и на другия – привилегированото място, където животът намира своя смисъл, ако и само ако психиката е способна на бунт. Именно върху това Фройд основополага психоанализата като покана за анамнеза с цел психично въз-раждане или казано по друг начин психично преструктуриране.

Чрез разказа на свободната асоциация и във възродителния бунт-обрат срещу древния Закон (семейни възбрани, свръхаз, идеали, едипови или нарцистични граници и т.н.) се случва сингуларната автономия на всеки, също както и обновената му връзка с другия. Но този друг, фройдистки „дворец на паметта“, който психоанализата посещава наново и трансформира, Хана Аренд, която възхваляваше двореца на паметта на Августин, не го е забелязала, уловена в едно обвинение към психологията и психоанализата, които за нея са били науки за „общото“ или за „идентичното“, за „подобното“[308].

Негативността в бунта (философията и… Фройд)

Модерната епоха, която ще датирам, за по-бързо, от Френската революция, остойностява негативната страна на това „ретроспеитивно завръщане“. Личният или колективен опит става опит на конфликта, на противоречието.

Самото Битие е обзето от Нищото, казва най-общо философията – особено настоятелно след Хегел и по различен начин с Хайдегер и Сартр. Това съприсъствие на Нищото в Битието приема при Хегел диалектическата форма, която познавате. В своя текст Що е метафизика? (1929) Хайдегер прави разлика между отрицанието, присъщо на съждението, и едно Нищо, което онищостява другояче от мисълта: в „усещането“ и в „страха“ философът ще търси основните форми на това, което ще нарече оттласкване, което ще бъде характерната черта на човека, тази захвърленост, тази хвърленост на Битието. Dasein е едно изтласкване, ек-стаз е другата дума за аб-екция: разсъждавали ли сме достатъчно върху тази прилика?

В Битие и Нищо (1943) Сартр стъпва върху тази разлика между отрицание, специфично на мисълта, и едно примордиално нищуване/нищо. Но повече, отколкото върху от-тласкването, той настоява на свободата и се утвърждава повече като хегелианец, отколкото като хайдегерианец, както в полето на философията, така и в своя политически анархизъм.

Ако тази година препрочитам с вас тези текстове – ако ви помоля да ги препрочетете, това е защото те свидетелстват за един рядък момент от западната мисъл. Става въпрос за този момент, когато „ретроспективното завръщане“ – т.е. запитването на познаващия субект за себе си и за истината – довежда този субект ни повече, ни по-малко, до една близост с психозата. Защото онищостяващата „сила“, Kraft, (която се крие зад гърба на понятието и чието понятие е извикано, за да погълне притеснителния подтик (Хегел)), също като чувството за разделяне или за оттласкване при Хайдегер и чак до „Нищото, предхождащо съждението“ на Сартр (което ще захрани неговото понятие за свободата като радикално насилие, като поставяне под въпрос на всяка идентичност, на всяка вяра, на всеки закон) – всички тези движения, когато им бъдат предложени човешки реалности, за да стане достъпна тяхната логиката, се сблъскват с една психична реалност, затрудняваща съзнанието и излагаща се на трепета на Битието. Заличаване на субект/обектните граници, атака на нагона – езикът, превръщащ се в „тоналност“ (Stimmung), „памет на Битието“, музика на тялото и на материята. Хайдегер се опитва да улови в Битието тази едва доловима психоза, претърсвайки почтително творчеството на Хьолдерлин. Сартр я избягва, закачайки се за едно тотализиращо и прозирно съзнание, на което Флобер, „идиотът на семейството“, и Жьоне, „артист и мъченик“, в съседство с меланхолията и перверзията чрез стила и играта, повлияват повече, отколкото го прави радикалната деструкция на един Арто.

Надявам се да ви изненадам, поддържайки тезата, че към това питане за Нищото и негативността принадлежи и психоаналитичното течение, открито от Фройд. Не ви говоря за американската психоанализа, доминирана от ego psychology, а за това радикално разпитване на психиката, което Фройд довежда до границите на биологията и на Битието и за което намираме свидетелство в един все още загадъчен текст от 1925, Die Verneinung, („Отрицанието“). За първи път, няколко години преди Що е метафизика, Фройд решава съдбата на две типа отрицание: отхвърлянето, характерно за нагона (Ausstossung или Verwerfung) и негативността, присъща на съждението. Най-общо твърдейки, че символът и/или мисълта са от порядъка на една „негативност“, която е само трансформация при определени условия на „отхвърлянето“ или на едно „разкъсване на връзката“, присъщо на нагона, който другаде нарича „нагон към смъртта“.

Оттук трябва да си поставим този въпрос: при какви условия отхвърлящият нагон става символизираща негативност? Цялото психоаналитично изследване на „бащината функция“ (Лакан) или на „достатъчно добрата майка“ (Уиникът), наред с други неща, се посвещава на това да отговори на този въпрос. От своя страна Мелани Клайн основава най- оригиналната част от своята работа на значението на тази нагонност, отхвърляща и разкъсваща доста преди появата на единството на аза: това ще бъде фазата, наречена шизоидно-параноидна, предшестваща депресивната фаза, генерираща символизма и езика. Работите върху нарцисизма, разстройството на граничната личност и т.н. се опитват от своя страна да задълбочат тази модалност на психическото, подвластна на архаичното, на нагонното, на майчиното, и отвъд това, на екстра-психичното, та чак на биологията или на Битието (в зависимост от школите).

Тези различни течения на теоретичната мисъл във философията и в психоанализата са имали тази особеност в модерността, че са достигнали чрез ретроспективното запитване – искам да кажа чрез разпитването или анализата – тази гранична област на говорещото същество, каквато е психозата.

Паралелно на философията и на психоанализата, не с теоретични, а този път със свойствени на самия език средства, практиката на писането, разгъваща смисъла до усещанията и нагоните, достига без-смислието и разполага там трептенето в един вече не „символен“, а „семиотичен“ ред. Мисля си за тази десемантизация на стила чрез елипси при Маларме или чрез полифонии и игри на думи при Джойс. Чрез езика и благодарение на определена лингвистична свръхкомпетентност достигаме една видима „регресия“, едно „детско състояние на езика“. Семиотичната chora[309], тази инфралингвистична музикалност, която цели всеки поетичен език, става основна задача на модерната поезия, една „експериментална психоза“. С това изкам да кажа, че тази „психоза“ е дело на един субект, но на субект, започващ процес. Именно през археологията на неговото единство, проведена в самия материал на езика и на мисълта, субектът достига рисковите пространства, където това единство се онищостява.

Парадоксалните логики (съпротивите към психоанализата)

Разбунтуваните мисли и писания, с които ще продължа във втората част на този курс да изследвам няколко фигури при Сартр, Арагон и Барт, се опитват да намерят репрезентация (език, мисъл, стил) на тази конфронтация с единството на закона, на битието и на Аза, към която човек достига в насладата. Вие го знаете, последната е приета от древната норма като „зло“. В същото време, в степента, в която тя е мислена-писана- репрезентирана, тя е преминаване на злото и поради това тя е може би най-дълбинният начин да се избяга радикалното зло, каквото би било… прекъсването на репрезентацията и на запитването. Постоянството на противоречието, временността на примирението, очевидността на всичко, което поставя на изпитание самата възможност за единствен смисъл (като нагона, неименуемото женско, деструктивността, психозата и т.н.): ето какво изследва тази култура-бунт.

Това ще рече, че в нея се заявява едно истинско изменение на човека, произлизащо от християнската есхатология на ретроспекцията като път на истината и съкровеността. И така вие ще се съгласите, че Фройдовото откритие не е отхвърляне на тази традиция, а нейно задълбочаване до границите на съзнателното единство – и единствено от тук фройдисткият път заявява една възможна трансформация на нашата култура, за да може тя да подготви друго отношение към смисъла и към Едното.

Това не е преимуществено в света на действието, вие сте го разбрали, а в този на психическия живот и на неговите социални проявления (писане, мисъл, изкуство), където се осъществява този бунт, който ми изглежда да проявява както кризите, така и напредъка на модерния човек. В същото време, в степента, в която става въпрос за едно изменение на отношението на човека със смисъла, този културен бунт засяга вътрешно живота на полиса и има дълбоко политически импликации: в действителност той поставя въпроса за една друга политика, тази на постоянната конфликност.

Вие знаете за атаките, клеветите или маргинализациите, на които в последно време е подложена психоанализата. Ако от своето създаване анализата е била обект на „съпротива“, неизбежна, заради това, че из основи се сблъсква с „не искам да знам“ на човешкото същество, което се наслаждава на сексуалната мистификация повече, отколкото на това да се изправи срещу истините, способни именно да го разбунтуват, то днешното ѝ избутване встрани изглежда се дължи и на други, допълнителни причини. Модерните условия на живот, с примата на техниката, на образа, на бързината и т.н., водещи до стрес и депресия, имат тенденцията да намаляват психичното пространство и да премахват способността за репрезентация. Психичното любопитство отстъпва пред изискването за една мнима ефикасност: неопровержимият прогрес на невронауките вече е идеологически оценен и хвален като противоотрова на психичните разтройства. Следователно последните се оказват отречени в самото им съществуване и сведени единствено до биологичния им субстрат, какъвто би била неврологичната недостатъчност.

Един схематичен материализъм претендира да мине без фройдиския дуализъм, оставящ място на инициативата, на автономията и на желанието на субекта; един краен когнитивизъм субсумира едновременно, в една и съща логика, хетерономията на психичните репрезентации, подчинени на другия, и невралната икономия. Освен това, идеологически изисквания от типа politically correct хвалят етническите и сексуалните различия, обвинявайки рационалните подходи (сред които и психоанализата), които все пак единствени позволяват да са открои сингуларността на тези различия. Очерняйки така това, което наричат аналитичен универсализъм, тези течения превръщат активизма в сектантска логика. В крайна сметка самите психоаналитични общества, чрез тяхната често фриволна политика и тяхната загриженост да запазят клиничната си чистота или, напротив, чрез тяхното твърде агресивно, дори спиритуалистко, идеологическо ориентиране, допринасят за намаляване значението на тази „коперниканска революция“, която Фройд е успял да въведе в този век и която единствена не загърбва нито разстройствата, нито кризите на модерността, факт, за който все повече си даваме сметка.

Може би е необходимо да припомним няколко парадоксални логики на аналитичното лечение, за да схванете по-добре какъв тип съкровеност е осветлил аналитичният опит – заедно със съвременното изкуство, но, както се разбира от само себе си, със съвсем други средства.

Спомнете си начина, по който Фройд показва това нечувано „без-времие“ (Zeitlos), което никой философ преди него не е определил и което характеризира несъзнаваното: когато човешкото съществуване е вътрешно свързано с времето, аналитичният опит ни помирява с това без-времие, което е това на нагона и в частност на нагона към смъртта. По различен начин от всеки друг превод и от всяко друго разчитане на знаци, аналитичната интерпретация се явява като светска версия на „прошката“, в която, повече отколкото в отмяната на съждението, бих видяла даряване на смисъл, отвъд съждението, в сърцето на преноса/ контра-преноса.

Без-времие, модификация на съждението: аналитичният опит ни довежда до границите на мисълта и вие ще се съгласите, че да се впуснем в тези земи интересува както философа, така и моралиста, доколкото остава вярно, че подозрението към мисълта (какво е една мисъл без време, без съждение?) води до подозрение към съждението и с него към морала, а и, за да приключим, също към социалната връзка.

В същото време можем да се интересуваме по-специално от естетическите или литературни варианти на без-времието и прошката, такива, каквите ни ги разкрива аналитичният опит. В крайна сметка с без-времието и прошката бихме могли да посетим наново съкровеноста, нито повече, нито по-малко, която ще ни се яви като опит на страданието. Не е ли вярно, че различните форми на „обладаване“ на нашата съкровеност, включително най-демоничните, най-трагичните, си остават наши убежища и наши съпротиви срещу един така наречен „виртуален“ свят, където съжденията стават мъгляви, когато не приемат архаична или варварска форма? Само че, оказва се, че именно във въображаемия опит, особено в литературата, се разгръва тази съкровеност със своето безвремие и странната си прошка.

Разбунтуваната съкровеност (въображаемото)

В крайна сметка, в състояние ли съм да пледирам за каузата на съкровения бунт като единствен възможен бунт? Не пренебрегвам комерсиалните безизходици и зрелищните затъвания на всички въображаеми продукти, в които се проявява нашата разбунтувана съкровеност. Съществуват епохи, където дори мистичният път – това забързване на либертинските изменения – се оставя да бъде затворен под грижите, предназначени за патологията, когато не е попаднал в някое от спиритуалистичните или декоративни гета. Нашата епоха е от тези.

Но ние можем все още да разсъждаваме, изправени пред нахлуването на спектакъла, върху това какво въображаемото може да възкреси в нашата съкровеност като разбунтували се възможности. Може би все още не е дошъл часът за великите произведения – или може би те остават невидими за нас, съвременниците. Все пак можем да запазим тяхната възможност за явяване, запазвайки разбунтувана нашата съкровеност.

Превод от френски: Димитър Божков

Академично електронно списание за изкуство и култура „ПИРОН“

е издание на Културния център на СУ“Св. Климент Охридски“

www.culturecenter-su.org

Тайната история на „Сто години самота“

Автор(и): Пол Ели

Къщата, в един от тихите квартали на Мексико Сити, разполага с кабинет, в който той открива самотата, която никога преди това не е познавал и никога няма да познава по-късно. Цигарите (той пуши по 60 на ден) лежат на работната маса. Грамофонните плочи – върху грамофона: Дебюси, Барток, A Hard Day’s Night. По стената са забодени различни карти и диаграми от историята на едно карибско селце, което той нарича Макондо, а също и генеалогията на семейството, което е нарекъл Буендия. Навън е 1960-та. Вътре е дълбокото време на предмодерните Америки, а авторът зад пишещата машина е всемогъщ.

Той подлага жителите на Макондо на епидемия от безсъние; кара един свещеник да се издига във въздуха с помощта на горещо какао; изпраща им гигантски рояк от жълти пеперуди. Води хората си в дълъг преход през времена на гражданска война, колониализъм и бананов републиканизъм. Дебне ги в спалните им и става свидетел на различни сексуални приключения, някои от тях скверни и кръвосмесителни. „В сънищата си изобретявах литература“, припомня си по-късно. Месец след месец ръкописът расте, предвещавайки тежестта, която великият роман и „самотата на славата“, както по-късно ще ги нарече, ще му наложат.

Габриел Гарсия Маркес започва да пише Cien Años de Soledad – Сто години самота – преди повече от половин век, като го завършва през късната 1966. Романът излиза от печат в Буенос Айрес на 30 май 1967, два дни преди Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band, и реакцията сред испаноезичните читатели е силно подобна на Бийтълманията: тълпи, камери, възклицателни знаци, усещане за ново начало. През 1970 книгата излиза на английски, последвана от издание с меки корици, на чиято обложка гори ярко слънце – новият тотем на десетилетието. По времето, когато Гарсия Маркес получава Нобеловата награда, през 1982, романът вече се счита заДон Кихот на глобалния юг, доказателство за литературната сила на Латинска Америка, а авторът е „Габо“, познат по целия континент с първото си име, също като кубинския си приятел Фидел.

Днес, много години по-късно, интересът към Габо и неговият роман продължава да нараства. Центърът „Хари Рансъм“ към Тексаския университет наскоро плати 2,2 милиона долара за личния му архив – включително и испанския машинописен оригинал на Cien Años de Soledad – а през октомври едно съвместно събиране на членове на семейството му и учени от академичните среди отправи нов поглед към наследството му, отново подчертавайки значението на книгата като негов magnum opus.

Неофициално, това е любимата книга на всекиго и романът, който, повече от всеки друг след Втората световна война, е вдъхновявал романистите на нашето време – от Тони Морисън до Салман Рушди и Джуно Диас. Една от сцените във филма Chinatown на Роман Полански се случва в холивудска хасиенда, наречена El Macondo Apartments. Бил Клинтън, по време на първия си президентски мандат, обяви, че би искал да се срещне с Габо когато и двамата се намираха на богаташкия масачузетски островMartha’s Vineyard. И това действително се случи – двамата обменяха прозрения за Фокнър, по време на съвместна вечеря в дома на Уилям и Роза Стайрън (останалите гости включваха имена като Карлос Фуентес, Върнън Джордан и Харви Вайнщайн). Когато Гарсия Маркес почина през април 2014, Барак Обама се присъедини към Клинтън в траурното шествие, нарече го „един от любимите автори още от времето на младостта ми“ и спомена ценния си, лично подписан екземпляр от Сто години самота. „Това е книгата, която дефинира наново не само латиноамериканската литература, а просто литературата, точка“, настоява Илан Ставанс, водещият познавач на латиноамериканската литература в САЩ, който казва, че е чел романа 30 пъти.

Но как е възможно този роман да бъде секси, развлекателен, експериментален, политически радикален, лудо популярен – и всичко това едновременно?

Напускането на дома

Създателят на най-известното село в модерната литература е градско дете. Роден през 1927 в колумбийското село Аракатака, близо до карибското крайбрежие, но израснал и получил образование в Боготà, Габриел Гарсия Маркес се отказва от юридическо образование, за да започне работа като журналист в градовете Картахена, Баранкила и отново Боготà (където пише рецензии за филми). С влошаването на диктатурата заминава за Европа – по-далеч от опасността. Там обаче изпада в трудности. В Париж понякога връща празни бутилки, за да намери малко пари; в Рим посещава лекции по експериментално филмово изкуство; трепери в Лондон и изпраща телеграми от Източна Германия, Чехословакия и Съветския съюз. След като се връща на юг – във Венецуела – едва не е арестуван по време на случайна проверка на военната полиция. Когато Фидел Кастро взема властта в Куба, Гарсия Маркес започва работа за Prensa Latina, телеграфна агенция, основана от новото комунистическо правителство, но след кратко пребиваване в Хавана се премества в Ню Йорк през 1961, заедно със съпругата си Мерседес и малкия им син Родриго.

Градът, разказва той по-късно „се разлагаше, но заедно с това се намираше в процес на прераждане, също като джунглата. Бях очарован.“ Семейството се настанява в хотел „Уебстър“, на пресечката между 45-та и Пето авеню, а след това у приятели в Куийнс, но Габо прекарва повечето време в новинарския офис близо до Рокфелер сентър, в помещение с един-единствен прозорец, над празен апартамент, обитаван от плъхове. Телефонът звъни непрекъснато – обаждат се кубински емигранти, които виждат в агенцията аванпост на режима на Кастро, който ненавиждат. Той държи под ръка железен прът, в случай, че бъде нападнат.

И през цялото време продължава да пише проза: Опадали листа в Боготà; В лош час и Никой не пише на полковника в Париж; Погребението на Мама Гранде в Каракас. Когато праволинейни комунисти добиват контрол над новинарския офис и прогонват главния редактор, Гарсия Маркес напуска в знак на солидарност. Ще се премести в Мексико Сити, където ще се отдаде изцяло на писане. Но първо ще отиде да види Юга на Уилям Фокнър, чиито книги е чел в превод още от ранните си двадесет години. Пътувайки с [евтината автобусна фирма] „Грейхаунд“, семейството е третирано като „мръсни мексиканци“, разказва той по-късно – отказват им хотелски стаи и обслужване в ресторанти. „Безупречните колонади сред памучните полета, фермерите, почиващи под широките стрехи на крайпътните хотели, колибите на чернокожите, принудени да оцеляват в пълна мизерия… Ужасният свят на околията Йокнапатофа преминаваше пред очите ни, откъм прозореца на един автобус“, ще си припомня той, „и беше също толкова истински и човечен, колкото в романите на стария майстор“.

Гарсия Маркес се бори срещу недоимъка. Обръща се към писане на сценарии. Редактира лъскаво женско списание, La Familia, а също и друго, специализиращо се в представяне на скандали и престъпления. Пише текстчета за рекламната агенция J. Walter Thompson. В Zona Rosa – еквивалентна в Мексико Сити на парижкия Ляв бряг – е известен като навъсен и необщителен.

А след това животът изведнъж се променя. Една литературна агентка от Барселона се е заинтересувала от работите му и след седмица, прекарана в срещи в Ню Йорк през 1965, тя поема на юг, за да се срещне с него.

Лист хартия

„Това интервю е фалшификация“, обявява Кармен Балселс с приключваща разговора категоричност. Намираме се в апартамента ѝ, над офиса на Агенция Кармен Балселс, в центъра на Барселона. Излязла е в инвалидна количка, за да ме посрещне пред асансьора, а след това ме води до огромна маса, затрупана с ръкописи и червени кутии с документи. („Варгас Льоса“, чета етикета на една от тях; „Агенция Уайли“, на друга). На осемдесет и пет, с гъста бяла коса, тя притежава гигантския размер и маниери, които са ѝ дали прозвището La Mamá Grande. Облечена е в обемиста бяла роба, която ѝ придава прилика с женски папа.

„Фалшификация“, казва тя на английски, с висок, слаб глас. „Когато някоя известна личност или артист – когато тази личност почине и вече не може да отговаря на много въпроси, първото нещо, което следва, е да се интервюират секретарките, фризьора, докторите, съпругите, децата, шивача. Аз не съм човек на изкуството. Аз съм литературна агентка. Тук съм като човек, който наистина е имал значение за живота на Гарсия Маркес. Но това тук – то не е истинско. Липсва величественото присъствие на артиста.“

Балселс се подготвя за бъдеще, което няма да може да види. Една сделка, подготвяща продажбата на агенцията ѝ за нюйоркския литературен агент Андрю Уайли е пропаднала наскоро. (Повече за това след малко). Сега други купувачи правят оферти и Балселс се опитва да реши кой ще се грижи истински за нейните повече от 300 клиенти, сред които наследниците на Гарсия Маркес са главните. Това интервю, отбелязва тя уморено, щяло да бъде последвано от среща с адвокатите ѝ – „гаден бизнес“, казва тя.

Но в този следобед, все още високопарно-жива, тя избутва подобни неща назад и си припомня деня, в който за пръв път е почувствала „величественото присъствие на артиста“.

Тя и съпругът ѝ, Луис, обичали да четат в леглото. „Четях Гарсия Маркес – една от ранните му книги – и казах на Луис, ‚Това е толкова фантастично, Луис, че трябва да го четем по едно и също време‘. Така че му направих копие. И двамата бяхме много ентусиазирани: беше толкова свежо, толкова оригинално, толкова завладяващо. ‚Всеки читател си казва понякога, за определени книги, ‚Това е една от най-добрите книги, които някога съм чел/а‘. А когато това се случва с дадена книга отново и отново, то значи си имате работа с шедьовър. Точно това се случи с Габриел Гарсия Маркес.“

Когато Балселс и Луис пристигнали в Мексико Сити, през юли 1965, Гарсия Маркес се срещнал не просто с новия си агент, но и с двама души, които добре познавали творчеството му. През деня им показвал града; нощно време провеждали дълги вечèри заедно с местните писатели. Ядели и пиели, а после ядели и пиели още повече. А след това Гарсия Маркес, вече окончателно спечелен от гостите си, взел лист хартия и, с Луис за свидетел, Балселс нахвърлила договор, който я обявявал за негов представител – за целия свят, за следващите 150 години.

„Не сто и петдесет – мисля, че бяха сто и двадесет“, казва ми Балселс, усмихвайки се. „Беше шега, измислен договор, нали разбирате“.

Но имало и друг договор, който не бил шега. В Ню Йорк, предната седмица, Балселс вече била открила американски издател – Harper & Row – за работите на Гарсия Маркес. Дори била сключила сделка за английските права върху книгите му. Заплащането? Хиляда долара. Била донесла със себе си договора, който му представила за подпис.

Условията изглеждали обременителни, дори грабителски. Договорът даже давал на Harper & Row изключително право да публикува следващия му роман, какъвто и да е. „Тоя договор е пълен боклук“, казал ѝ той. Въпреки това го подписал.

Балселс се завърнала в Барселона. Гарсия Маркес се отправил заедно със семейството си на почивка в Акапулко, на един ден път на юг. Някъде по пътя спрял колата – бял Опел с червена тапицерия, модел 1962 – и потеглил обратно. Следващият роман му се появил внезапно – целият, изведнъж. В продължение на две десетилетия той се бил блъскал с историята на голямо семейство от малко село. А сега изведнъж го виждал с яснотата, с която човек, изправен на разстрел, вижда пред очите си целия си живот, за един-единствен миг. „Беше толкова готово вътре в мен“, ще си припомня той по-късно, „че бих могъл да продиктувам първата глава, дума по дума, на някоя машинописка“.

Обратно в кабинета, той се настанил пред пишещата машина. „Не ставах в продължение на осемнадесет месеца“, ще разказва по-късно. Също като главния герой на книгата, полковник Аурелиано Буендия – който се затваря в работилницата си в Макондо, за да майстори златни рибки с изумрудени оченца – авторът работи в пълна обсебеност. След като приключил, нанесъл коректурите по напечатаните страници и ги изпратил на машинописка за препечатване на чисто. Извикал приятелите си, за да им прочете отделни пасажи. Мерседес се грижела за семейството. Пълнела шкафа с уиски за времето след работа. Държала кредиторите настрана. Залагала различни домашни предмети, за да намира пари: „телефона, хладилника, радиото, някои бижута“, според версията на биографа на Маркес, Джералд Мартин. Той продал Опела. Когато романът най-после бил готов, Габо и Мерседес отишли до пощата, за да изпратят ръкописа на латиноамериканския издател, Editorial Sudamericana в Буенос Айрес, но нямали нужните за това 82 песо. Наложило се да изпратят първо едната половина, а останалата част след поредната визита до заложната къща.

Междувременно той бил изпушил 30,000 цигари и похарчил към 120,000 песо (около 10,000 долара). Мерседес го попитала, „И какво ще правим, след всичко това, ако все пак се окаже слаб роман?“

Умът в пламъци

„Миналото никога не умира. То дори не е минало“, отбелязва Фокнър, и със Сто години самота Гарсия Маркес прави от присъствието на миналото неизбежно условие за живота в Макондо – също като бедността или несправедливостта. Повече от седем поколения Хозе Аркадио Буендия и неговите наследници налагат неотслабващо присъствие във взаимните си животи: чрез наследените си имена, чрез пристъпите си на гняв и ревност, чрез враждите и войните си, чрез кошмарите и чрез потока от инцести, който тече през тях – една сила, която превръща семейните прилики в проклятие, а сексуалното привличане в сила, на която човек трябва да се противопоставя, ако не би искал любовницата му (която освен това е и негова братовчедка) да роди детенце със свинска опашчица.

„Магически реализъм“ е понятието, чрез което се обозначава начина, по който Гарсия Маркес престъпва природните закони в изкуството си. И все пак магията на романа, на първо и последно място, се състои в силата, с която той налага присъствието на семейство Буендия и съседите им в съзнанието на читателя. Докато четете го чувствате непрекъснато: те са живи; това наистина се е случило.

Осем хиляди копия се продават още през първата седмица само в Аржентина – нещо безпрецедентно за литературен роман в Южна Америка. Четат го работници. Четат го домакини и професори – а също и проститутки: романистът Франсиско Голдман си спомня, че е виждал романа на нощната масичка в един крайморски публичен дом. Гарсия Маркес пътува из Аржентина, Перу, Венецуела, все покрай романа. В Каракас е накарал хазяите си да поставят ръчно написана обява: ЗАБРАНЯВА СЕ ДА ГОВОРИ ЗА „СТО ГОДИНДИ САМОТА“. Жените му се предлагат – лично и чрез фотографиите си.

За да избегне непрестанното отвличане на вниманието, той се премества в Барселона. Пабло Неруда, който го среща там, пише стихотворение за него. В Мадридския университет Марио Варгас Льоса, вече възхваляван заради романа си Зелената къща, пише докторска дисертация за книгата на Гарсия Маркес, която междувременно е получила високи литературни награди в Италия и Франция. На нея се гледа като на първата книга, която обединява испаноезичната литературна култура, отдавна раздвоена между Испания и Латинска Америка, града и селото, колонизаторите и колонизираните.

Грегори Рабаса си купува книгата в Манхатън и я изчита на един дъх, запленен. Професор по романски езици в колежа Куийнс, той вече е превел Игра на дама на Кортасар – и е спечелил с него Националната награда за книги. По време на войната той е служил като дешифровчик в Службата за стратегически изследвания; танцувал е с Марлене Дитрих по време на концертите ѝ за американските войници. Това е човек, който може да разпознае нещо истинско, когато се срещне с него.

„Прочетох я без дори да помисля за превод“, обяснява той, докато седим в апартамента му на Източна 72-ра улица. Днес на 93, крехък, но умствено подвижен, той все още посещава сбирките на бившите шпиони от ССИ. „Бях свикнал с изпитаните разказвачески методи. О… бях превел Кортасар. Познавах някои неща на Борхес. Ако съберете двамата се получава нещо трето: получава се Габриел Гарсия Маркес.“

Главният редактор на Harper & Row, Кас Канфийлд мл., който е платил 1,000 долара за предишните четири книги, е получил съгласие за новата срещу 5,000. Те ще бъдат изплатени на отделни вноски за агенцията в Барселона. Гарсия Маркес моли приятеля си Хулио Кортасар да му предложи преводач. „Вземи Рабаса“, отговаря Кортасар.

През 1969, в къща на Хемптън Бейс, Лонг Айлънд, Рабаса се заема с превода на романа, започвайки с незабравимото, прескачащо през три различни времена, първо изречение: „Много години по-късно, пред взвода за разстрел, полковник Аурелиано Буендия щеше да си спомни онзи далечен подиробед, когато баща му го заведе да види леда.“ Още от началото поставя определени правила: „трябваше да със сигурност да направя така, че патриархът винаги да бъде Хозе Аркадио Буендия, никога някаква орязана версия – по същия начин, по който Чарли Браун никога не се нарича нещо друго освен Чарли Браун в ‚Дребосъчетата‘“.

Редакторът Ричард Лок чул за пръв път за книгата през 1968 от романиста Томас Магуейн, докато му бил на гости в Монтана. „Том беше изключително добре начетен“, казва Лок. „Той каза, че това бил човекът, за когото говорели всички“. По времето когато Harper & Row му изпращат коректорските кòли, през ранната 1970, Лок вече е отговорен редактор в The New York Times Book Review. „Когато романът пристигна, разбрах, че това е изключително важна книга“, спомня си Лок, „написана от един много различен вид писател – и нова форма, каквато не сме виждали още. Написах ентусиазирана рецензия“.

Канфийлд, междувременно, е изпял собствена песен в рецензия заTimes, където се появява преглед на цялата предстояща за издаване на английски латиноамериканска литература – El Boom – с Гарсия Маркес на първо място. „Уверени сме, че Гарсия Маркес ще предизвика същата сензация като онази, която предизвикаха на американската литературна сцена някои от следвоенните френски и германски писатели“, предсказва Канфийлд.

Сто години самота е публикувана през март 1970, с яркозелена корица и минималистична типография, прикриваща страстите, които бушуват вътре. По онова време, както и днес, ключовите рецензии за постигане на продажби и награди са онези на Times. Тамошната рубрика Book Review я възхвалява като „Южноамерикански Генезис, парче очарование със земен привкус“. Джон Леонард, в дневния Times, не пести похвалите: „Излизате от този великолепен роман като от сън, умът ви е в пламъци“. След което заключава, „С един-единствен скок Гарсия Маркес се оказва на сцената заедно с Гюнтер Грас и Владимир Набоков, апетитът му също толкова гигантски, колкото и въображението, а фатализмът му по-голям и от двете. Ослепително“.

Предадена на издателството срещу 5,000 долара, на базата на един „пълен боклук“ договор, книгата ще се продаде около 50 милиона пъти по света, превръщайки се в неделима част от книжарския и издателски каталог. Грегори Рабаса наблюдава със смесица от гордост и неудобство как трудът му – заплатен с обща сума от „около хиляда долара“, също колкото работата на „градинар, разхвърлящ тор по някоя тревна площ в предградията“ – се превръща в най-възхвалявания и заедно с това най-популярен преводен роман. Самият Гарсия Маркес прочита Сто години самотав изданието на Harper & Row и го обявява за по-добър от испанския оригинал. Нарича Рабаса „най-добрият латиноамерикански писател на английски език“.

Кавгата

Мнозина са се занимавали с идеята да се направи филм по Сто години самота. Никой досега не е успявал дори отчасти. Понякога авторът и агентката му изисквали астрономическа сума за правата. Други пъти Гарсия Маркес поставя напълно фантастични условия. Габо казва на Харви Вайнщайн, че ще отстъпи правата на него и Джузепе Торнаторе, но само ако направят филма както им каже той. Вайнщайн си припомня: „Трябвало да филмираме цялата книга, но да пускаме само по една глава – всяка по две минути – в продължение на сто години“.

Вместо кино адаптации е имало множество форми на изказване на почит от други автори – някои открито (например силно хиперболизираните романи на Оскар Ихуелос за кубинска Америка), други непряко и потайно (например Диворасляк на Уилям Кенеди, в който едно мъртво дете разговаря с баща си от гроба). Алис Уокър прекрачи мярата на достоверното в Пурпурен цвят, където писмата, изпратени до Бога, предизвикват реални отговори. Исабел Алиенде, роднина на убития чилийски президент (и сама клиентка на Балселс), разказва историята на съвременно Чили чрез семейна сага в романа си Къщата на духовете.

„Седях в офиса си в Random House“, разказва Тони Морисън, по онова време редакторка в издателството, с два собствени публикувани романа, „и просто разгръщах страниците на Сто години самота. Имаше нещо толкова познато в романа, така разпознаваемо за мен. Беше определен вид свобода, структурна свобода – едно различно усещане за начало, среда и край. От културна гледна точка се чувствах дълбоко свързана с него, защото той с удоволствие смесваше живите и мъртвите. Героите му бяха интимно обвързани със свръхестествения свят, а точно това е начинът, по който историите се разказваха у дома“.

Бащата на Морисън тъкмо е починал и тя замисля нов роман, чиито герои ще бъдат мъже – нещо ново за нея. „Преди това бях се колебала да пиша за ония типове. Но сега, тъй като бях чела Сто години самота, вече не се колебаех. Получих разрешението си от Гарсия Маркес“ – разрешение да напише Песен за Соломон, първия от цяла поредица големи, смели романи. (Много години по-късно Морисън и Гарсия Маркес ще преподават заедно курс по литературно писане в Принстън. Годината е 1998 – „годината, в която се появи Виагра“, спомня си Морисън. „Вземах го сутрин от хотела, в който беше отседнал заедно с Мерседес, а той казваше ‚Хаапчето; хаапчето не е за нас мъжете. То е за вас, за вас жените. Ние нямаме нужда от него, но искаме да ви доставяме удоволствие!‘„)

Джон Ървинг е преподавал литература и заедно с това е бил треньор по борба в Уиндъм колеж, Вермонт. Завършил е Писателската работилница в Айова и е запленен от Гюнтер Грас. Също като Тенекиеният барабан, книгата на Гарсия Маркес го поразява със старомодната си широта и самоувереност. „Ето ви един човек, който е разказвач от 19 век, но работи днес“, казва Ървинг. Създава герои и ви кара да ги обичате. Когато пише за свръхестественото, то е изключително, а не обикновено. Инцестите и вътрешно-семейните бракове… те са нещо предопределено, също като у Харди“.

Джуно Диас, едно поколение по-млад, казва, че Габо е пътеводител към сегашната реалност. Диас е прочел романа през първите си месеци като студент в университета Рутгерс, през 1988. „Светът се промени от чернобял към Техниколор“, казва той. „Бях млад латиноамерикански-карибски писател, отчаяно търсещ образци за подражание. Този роман мина през мен като светкавица: влезе през темето ми и стигна право до петите, като продължи да отеква през следващите няколко десетилетия – та чак досега“. Бил е поразен от факта, че Сто години самота е написан само месеци след като собствената му родина, Доминиканската република, е била окупирана от войски на САЩ през 1965, а за самия него магическият реализъм се превръща в политически инструмент – такъв, който „позволява на карибските народи да виждат ясно нещата в собствения си свят – един сюрреален свят, в който има повече мъртви, отколкото живи, повече изличаване и мълчание, отколкото изговорени неща“. Той пояснява: „В семейство Буендия има седем поколения. Ние сме осмото. Ние сме децата на Макондо.“

Салман Рушди все още живее в Лондон и размишлява върху страната на детството си, когато за пръв път прочита книгата. Много години по-късно той пише, „Познавах полковниците и генералите на Гарсия Маркес, или поне техните индийски и пакистански еквиваленти; неговите епископи бяха моите молли; неговите пазарни улици бяха моите базари. Домът му беше моят, само че преведен на испански. Едва ли е за чудене, че се влюбих в него – не заради магията … а заради реализма му.“ Рецензирайки романа Хроника на една предизвестена смърт, Рушди обобщава представата си за славата на Гарсия Маркес с онзи вид контролирана хипербола, която той и Габо имат като обща черта: „Новината за нова книга на Маркес превзема първите страници на испанско-американските ежедневници. Книгопродавците я рекламират по улиците. Критиците се самоубиват поради липса на свежи суперлативи.“ Рушди го нарича „Ангел Габриел“ – импровизиран жест, който намеква за влиянието на Гарсия Маркес върху Сатанински строфи, чийто главен герой се нарича Ангел Джибрил (Gibreel).

По това време Габо вече е Нобелов лауреат. Има и нов американски издател, Knopf. И – рядък случай – Хроника на една предизвестена смърт е публикуван изцяло в премиерния брой на подновеното списание Vanity Fair, през 1983, когато постът на главен редактор е поет от Ричард Лок. Лок и Александър Либерман, издателският директор на Condé Nast [фирмата, притежаваща Vanity Fair, Бел. прев.], са поръчали съответни илюстрации на Фернандо Ботеро, известен колумбийски художник. Възторгът от писателя е всеобщ. Той е лауреатът, когото всички могат да обичат.

Тоест всички, но с изключение на Марио Варгас Льоса. Двамата са били приятели в продължение на години: латиноамерикански емигранти в Барселона, прочути писатели в El Boom, клиенти на Кармен Балселс. Съпругите им – Мерседес и Патриция – също са приятелки. А след това изведнъж се скарват. През 1976, в Мексико Сити, Гарсия Маркес посещава прожекция на филма Одисеята на Андите, за който Варгас Льоса е написал сценария. Виждайки приятеля си, Гарсия Маркес отива да го поздрави. Варгас Льоса го удря с юмрук, с което го поваля на земята и му насинява окото.

„А Гарсия Маркес каза, ‚А сега, след като ме простря на земята, ще ми кажеш ли защо?‘, разказва ми Балселс, припомняйки си случката. През цялото време оттогава насам хората на литературата от Латинска Америка се питат защо. Една от версиите е, че Гарсия Маркес бил казал на общ приятел, че Патриция била много грозна. Друга – че Патриция, подозирайки Марио в афера, попитала Габо какво да прави, а той ѝ казал да го напусне. Варгас Льоса винаги е казвал единствено, че тук става дума „за лични проблеми“.

„Един друг писател пък каза на Марио, ‚Внимавай, нали не искаш хората да те запомнят като човека, който е ударил автора на Сто години самота.‘“, припомня си отново Балселс.

В продължение на четири десетилетия Варгас Льоса категорично отказва да дискутира случката, като обяснява, че той и Габо са сключили „споразумение“ да отнесат тази история в гробовете си. Но в скорошен разговор за своя приятел и съперник, Варгас Льоса – вече сам Нобелов лауреат – описва силно емоционално и с големи подробности какво е означавал Гарсия Маркес за него, още от първата среща с прозата на Габо (в Париж, и то във френски превод), през първата им среща на живо, на летището в Каракас през 1967, та чак до годините, в които са били доброжелателни компаньони в Барселона и са планирали да напишат съвместен роман за войната между Перу и Колумбия от 1828. Разказва и заСто години самота, която е прочел и за която е писал „незабавно, незабавно“, когато книгата пристигнала в Криклууд, северен Лондон, няколко седмици след публикуването. „Това беше книгата, която разшири испаноезичната четяща публика така, че тя да включва не само интелектуалци, но и обикновени читатели, поради ясния си и прозрачен стил. В същото време това беше много представителна книга: гражданските войни на Латинска Америка, нейните неравенства, нейното въображение, любовта ѝ към музиката, цвета ѝ – всичко това се откриваше в роман, в който реализмът и фантазията бяха смесени по перфектен начин“. Но за скарването с Габо той продължава да мълчи, като само споменава, „това е тайна, която оставям за някой бъдещ биограф“.

Перфектната женитба

Кармен Балселс ще бъде винаги известна като литературната агентка, която е представяла автора на Сто години самота. Посреща ме в Барселона с разбирането, че ще разговаря като човека, който, според заглавието на собствения мемоар на Габо, все още „живее, за да разказва [историята]“.

Срещата ни, както се оказва, ще получи чисто маркесово развитие. Седим на гигантската маса в голямата зала в дома ѝ, подобна на класически интериор от Парк Авеню. На една от стените виси портрет на Балселс, направен преди много години – същите предизвикателни очи, същата мощна челюст – и сякаш по-младата Балселс също присъства, удостоверявайки дългата история на отношенията между агентката и нейния писател. Тя е била наричана „перфектна женитба“.

Казвам ѝ, че съм работил като редактор за Farrar, Straus and Giroux. „Аха!“, възкликва тя. „Имам фотографска памет за лица, сигурно съм ви виждала някъде там, когато отидох да видя Роджър [Щраус, издателя]. Имате същото лице като тогава!“

„Тъй като вече съм ви срещала, можете да ме попитате каквото пожелаете“, продължава тя, и разговорът ни продължава час и половина. Винаги литературната агентка, тя поставя условия към разговора. Разказва ми („но не и за статията ви“) коя е била причината Марио да удари Габо през 1976. Обяснява („но трябва да обещаете, че няма да публикувате това докато не съм умряла“) как е използвала Сто години самота като лост, отново и отново, за да прави „тайни сделки“ с издателите му по цял свят, гарантирайки им права върху следващите книги само при условие, че променят договорите по такъв начин, че правата отново да се връщат обратно при агенцията.

Разказва без увъртания за настоящото положение на нещата покрай агенцията. „Пенсионирах се през 2000-та“, казва тя. „По онова време ръководех бизнеса с помощта на трима сътрудници: сина ми, човека, който прави договорите [и още един]. Но трябваше да се върна обратно на работа заради дълговете и загубите“. Описва преговорите си с най-мощния агент в англоезичния свят: „Андрю Уайли е един от хората, които искаха да купят бизнеса ми от 20 години насам. Сделката трябваше да бъде приключена още преди шест месеца. Андрю беше тук със Сара [Сара Чалфант, заместничката му], плюс още един, бивш издател, който беше станал агент.“ Тя клати глава, не може да си припомни името на Кристобал Пера, който беше ръководил мексиканския отдел на Penguin Random House, преди да се присъедини към Уайли през август.

През май 2014, Agencia Carmen Balcells е сключила предварително съглашение с агенцията Уайли за евентуална продажба – иTimes представи сделката като почти привършена. Балселс очевидно е имала доверие на Уайли, за да позволи нещата да се развият дотам. Но защо сделката не се е получила? Защото, казва Балселс, тя е подозирала, че Уайли има намерение да закрие офиса в Барселона и да прехвърли дейността на агенцията в Ню Йорк и Лондон. А тя била силно против такова решение. Така че започнала да разглежда други оферти: от лондонския литературен агент Андрю Нюрнберг, който представя автори от ранга на Харпър Ли и Тарик Али (както и покойната Джаки Колинс), а също и от Рикардо Кавалеро, който преди това ръководеше офисите на издателство Mondadori в Италия и Испания.

„Три оферти, и трите много интересни“, казва ми тя. „Но процесът е замразен, понеже никоя не е достатъчно добра“. Малко след разговора ни тук ще пристигнат адвокатите, с чиято помощ тя се опитва да смекчи малко нещата. Балселс изказва открито най-голямото си безпокойство: че може да предаде авторите си, в случай, че нуждите на новата агенция надделеят над онези на отделните автори. „Да бъдеш литературен агент е скромна професия“, казва тя. „Но тя е важна за писателя. Задължително е да вземате правилните решения за авторите си. Проблемът е, че егото [на агентите] може понякога да попречи. Изключително важно е агенцията да бъде личност, една личност. Тук не ставаше дума за пари“.

Но за какво тогава? Андрю Уайли отказва да разговаря за дискусиите им. Така че думите на Балселс може и да се окажат окончателни. За нея е ставало дума и за нещо друго – за агента като присъствие в животите на авторите му/ѝ, а също и като човека, който ще бъде тук когато, както се изразява тя, „величественото присъствие на артиста“ вече го няма.

Елегантна, дори и в инвалидната си количка, тя ме изпраща до асансьора. Целува ръката ми на прощаване. Седем седмици по-късно тя е мъртва – инфаркт, в апартамента ѝ в Барселона. Въпреки напредналата възраст, смъртта ѝ се оказва изненада за хората от издателския бизнес. А с изчезването си тя ще стане, също като своя магически автор, още по-присъстваща – един призрак, който продължава битката за нейната агенция – и за наследството на Габо.

Кой ще представлява Сто години самота оттук нататък? В момента изглежда никой не знае. Но семейство Буендия и тяхното село, Макондо, са достатъчно силно представени: ние сме техните наследници и те присъстват за нас, живи като рояк жълти пеперуди по страниците на великолепния роман на Гарсия Маркес.

Пол Ели е старши сътрудник към Центъра за религия, мир и външна политика към университета Бъркли. Работите му се концентрира предимно върху начините, по които религиозните идеи получават израз в литературата, изкуствата и културата в най-широк смисъл. Автор е на две книги, The Life You Save May Be Your Own: An American Pilgrimage (2003) и Reinventing Bach(2012), както и множество есета и статии за The Atlantic, The New York Times, Commonweal и други периодични издания.

Коментари (2)

- 18-12-2015|Броди

Добри вести ни припомня този материал. Благодарение на отлично подготвения ни испанист Румен Стоянов романът „Сто години самота“ излезе в превод у нас 1972 година. На фона на унилата ни критика предговорът на преводача беше безукорен. От тук комай се започна един буен и неспирен поток от издаване на латиноамерикански автори. Скоро след това излезе обширен коментар във вестник „Култура“ от Евгений Евтушенко, където той извежда типологията на сходствата помежду Гарсиа Маркес и Андрей Платонов. Дълго време доста неясно стоеше терминът“магически реализъм“ и тук поставяха разнородни автори. Вече в употреба е гротесктен реализъм. Той идва в България и беше отличен с висока държавна награда. Между колегите му писатели у нас превежда Васил Попов. Маркес искрено сподели, че е поласкан често да слуша в столицата ни майчиния си език. При препрочит на изящните му творби винаги си спомням „Светът беше толкова скорошен и нещата още нямаха име, а за да ги назовават, хората ги посочваха с пръст…“ Писателят ни помогна да се радваме на своята сегашност с очарованието на първоткриватели.Поетите възпяват раждането, при среща с неповторимото слово на Габриел Гарсиа Маркес винаги съм с чувство, че се пръквам отново, опианен по детски от небесния светлик.

- 18-12-2015|Златко

Далеч по-важно, струва ми се, е да се отбележи следната подробност:

През 1993 г. Габриел Гарсия Маркес лично забранява творбите му да се превеждат, издават и преиздават на български език, тъй като научава от преводача си на български Румен Стоянов, че издателите му за България отчитат минимални продажби, издаден тираж и печалби при положение, че всяко българско семейство има негова книга. Обиден, той отказва да се тиражират книгите му в България. През 2010 г. литературните агенти на Гарсия Маркес постигат споразумение с българско издателство за нови издания на негови книги.

Източник – Уикипедия

Тази страна, както изглежда, се състои в огромното си мнозинство от Андрешковци – и това май няма да се промени скоро…

Не-радикален манифест, написан с помощта на чук

Автор(и): Александър Кьосев

През 1989 г. бях написал нещо, наречено „Радикален манифест“[310]. Полусериозното му послание гласеше: „Пред българската литература няма бъдеще!“ Причината, твърдеше манифестът, е, че отсъства цялостната среда – онази ефективна сглобка от писатели, читатели, критици, език и традиция, без която литературата е невъзможна.

Днес ситуацията е друга и би било честно да се направи равносметка какво от литературния апокалипсис, който предрекох, се сбъдна. Подобна равносметка вече няма защо да бъде манифестно-пародийна, нито прибързано радикална, тя може да бъде по-сериозна и по-подробна.

Смърт по други причини

Налага се в началото да повторя някои известни неща за литературата по време на комунизма, за да мога да встъпя в проблема за последвалото я състояние.

Преди петнадесет години игровият радикализъм на манифестното унищожение имаше основание – това беше късното полуразпаднато-полустагнирано състояние на българската литература. В тоталитарния режим нейните пластове изглеждаха приблизително по следния начин: „Отгоре“ – официозен писателски съюз, производство на „класици“ по партийна поръчка, идеология, проникнала и в най-интимната тъкан на текстовете, на писателските и читателските нагласи; бездарници на власт (или по-лошо – мутирали таланти) упражняват идеологическа цензура, празнуват юбилеи и получават държавно субсидиране за издаване на безсмислени книги, които никой не чете. „По средата“ – раздута и надута интелигенция, обладана от безсмислена патетика (другото лице на дивия провинцо-национализъм), която лекува комплексите си чрез вярата във „високото призвание“ на литературата и се опира на публика, която чете много, защото няма никакви други развлечения и защото няма откъде да формира вкуса си. „Отдолу“ – разбягващи се поколения, бохемстващи младежи в случайни литературни кръжоци, самотни културтрегери, полудисидентски експерименти без критерий какво е успешно и какво – не; отсъствие на обща кауза, от време на време – проблясване на луди, самоунищожаващи се таланти.

Да се твърди за такава ситуация, че няма бъдеще, беше някак си и лесно, и логично – днес ми изглежда по-скоро странно това, че толкова малко хора са го виждали и са се осмелявали да го твърдят.

В периода 1990-2004 г. отново се оказа, че литературата няма бъдеще – макар в нова среда и по причини съвсем различни от описаните по-горе. В този период (ако това е период) българската литература сякаш умря (или по-лошо – полу-умря, изпадна в кома), без сама да разбере това. Ако съществуват някакви писатели и литератори, дори и цяло „поколение на 90-те години“, всички те приличат на бродещи динозаври, които не подозират, че мезозойската ера е отминала.

За да се види и разбере тази грохналост на новата българска литература, е необходимо да се направи още веднъж едно важно уточнение. То впрочем беше споменато и в „Манифеста“, но така и не беше разбрано. И през тези петнадесет години, както и преди това, България не беше някаква пустиня, в която липсват литературни таланти – вероятно периодичната им поява е устойчив, само статистически вариращ процент на глава от населението. Но между „талантливи хора“, „добри текстове“ и „литература“ има съществена разлика. Литературата не е просто наличност на автори и произведения. Литературата е вид (възможност за) комуникация с определена структура и качество. За структурата и качеството ще стане дума по-долу, а сега първо ще се занимаем с участниците и комуникативността на средата. От самото начало може да се каже накратко – преди тази среда беше увредена по комунистически причини, днес – по капиталистически.

Жанрови уговорки

Споменатата увреденост на цялостното поле диктува определен „едър“ жанр на писане. Това обяснява защо в настоящия текст няма да става дума за „водещи автори и произведения на 90-те години“, макар и от време на време да се появяваха интересни имена и произведения. Да би имало литература, тези писатели и творби биха били вълнуващи за читателя и ценни от професионална гледна точка. Но литература няма, те са самотни острови без море около тях. Отсъствието на литература още по-малко позволява да се говори за подробности, да се правят списъци с имена, да се проследяват „новите вълни“ и да се обсъждат дълбокомислено процеси, периоди, смени на стилове, поколения и прочие безсмислици, с които са пълни годишните прегледи на българските „литературни“ издания от последните десетина години. Подобни неща – процеси, промени и периоди – има там, където има „нещо“ в процесуално състояние. Напразен би бил опитът да се картографира архипелаг при отсъствието на вода, не би могла да се напише и историята на „вълните“, приливите и отливите.

Понеже жанрът на изложение, който предпочетох, следва определен образец, той може да бъде наречен „разсъждение с помощта на чук“. Пропускайки подробностите, ще се занимавам с базовите допускания на обедняващата българска литературна среда, в които тя все още вярва по очевидност и за които все още говори по инерция. Бейкън нарича подобни вярвания, коренящи се в общия език, „идоли на площада“. А други философи са се специализирали да удрят с чук идолите и да слушат дали последните не кънтят на кухо. Подобно е и намерението на настоящия текст – да кара площадните предразсъдъци да дрънчат. Спецификата на българския случай обаче е, че тъкмо „площадът“, т.е. българската литературна публичност, се смалява. И ако в тази теснотия твърде силно замахваш с чука, рискуваш или да станеш смешен, или сам да се удариш… Затова се постарах да бъда по-сдържан, в последна сметка не се случва нищо чак толкова особено.

Контрасти

Ако преди 1989 г. за комунистическата културна политика изкуствата и литературата бяха свръхважни като „език на властта“[311], то в новата ситуация, владяна от печатни и електронни медии, те твърде бързо загубиха привилегирования си статут на най-значим източник на политически репрезентации. Преди комунистическата власт искаше да мислят за нея като за вечна, затова задължителните образи, чрез които тя трябваше да представи себе си, непременно бяха трайни, увековечаващи – идеологемите естествено се стремяха към модела ars longa. Развитието на изкуствата беше управлявано от шилеровската идея за „естетическо възпитание“, експроприирана от идеологемата за „всестранно развитата личност“ и трансформирана по окултно-людмило-живковски начин. Художествената сфера беше натоварена с отговорност за духовното извисяване на цялото общество – едва ли не се очакваше, че след българския поет всеки всестранно развит ударник-стахановец рано или късно ще възкликне: „Мен ме измъчва красотата!“ Тази помпозност се случваше на фона на отсъствието на истински медии: комунистически вестници, радио и прохождаща телевизия възпроизвеждаха не новини, а всеобщо известна идеология, т.е. те бяха идеологически симулакруми на медии.

Интелигенцията почти не се съпротивляваше на това. Част от нея се състоеше от висши партийни чиновници, които бдяха над описания механизъм. Масовката се пробваше в разнообразни пазарлъци с централната власт за „степените на свобода“, които съответният пишещ би могъл да си позволи. Съпротивата на една съвсем малка част, доколкото я имаше, в най-добрия случай стигаше до отхвърляне на идеологическите клишета. Но дори и „дисидентстващите“ повтаряха с обратен знак рамковата идея, че няма по-важно и възвишено от „творчеството“, което има „висока мисия“, т.е. оттласквайки се от комунистическата идеология, те цопваха в романтическата. Затова по целия спектър беше общосподелимо вярването, че изкуствата (официозни или не) са нещо необикновено, виеше, автентично и анагогическо, и за да се изрази то, беше създадена съответната интелигентска реторика, разполагаща с цяло съзвездие от сюблимни метафори. Употребяваха ги всички – творци, политици, официални писатели и художници, дисидентстващи стилисти и мислители, учителки по литература, четящи комсомолци и пионери, дори и мрачните, алтернативни тийнейджъри от тези времена. „Творчество“ беше магическа дума, за никого нямаше съмнение, че изкуството е изтънчен оазис, в който може да се освободиш и да се поместиш „над“ всекидневието на тоталитаризма и така да постигнеш своята „духовност“. Тази компенсаторна идеология позволяваше да си опазиш достойнството и интелектуалното качество отвъд затъпяващата среда от комунистически клишета, но заедно с това консумираше с романтическа очевидност социалната привилегия, която интелигенцията беше получила именно благодарение на комунизма.

Когато говоря за привилегия в единствено число, нямам предвид дреболии като почивните станции, контрактациите и осигурените тиражи. Принципната привилегия на интелектуалците и творците беше, че комунистическото общество им осигуряваше безплатно социална значимост и че поддържаше (институционално, финансово и пр.) едно значително, прекомерно за България, число от тях – цяла прослойка. В структурата на тоталитарната държава беше „вписано“ престижното място на изкуствата и интелектуалната дейност, увереността, че творецът е особено човешко същество, което има съдбовна мисия и чиито творби непременно въздействат на поколенията, че той работи за универсалния човешки дух.

Именно това романтическо наследство беше превърнато в елемент на бюрократизираната комунистическа утопия – дори тайните служби го следваха, обръщайки на разни писатели огромно, незаслужено внимание. А вероятно най-добрият пример за това, как различните интелектуалци повтаряха романтическия мит за изкуството, присвоен и трансформиран от комунистическата културна политика, беше една „култова“ книга за цялото поколение литератори от 60-те години – „Геният и неговият наставник“ на Цветан Стоянов. Тя описваше безсилието на властника (Победоносцев), който въпреки всичките си гениални манипулации и интриги не може да овладе гарантирано самостойната духовна вселена на твореца (Достоевски). Целокупната тогавашна българска интелигенция не се замисляше за това, че подобни „автономни вселени“ са гарантирани от финансовите и социални рамки на културата, зададени от тоталитарната държава. А именно тази държава издържаше масовата кохорта от официални и полуофициални „интелектуалци“, които имаха привилегията да мислят за себе си през индивидуалния образец на „автономния гений“, съществуващ пълноценно, sub specie aeternitatis, въпреки политическите условия и обстоятелства. И дори и онези, които повече или по-малко можеха да минат за художествена опозиция, се ползваха от този ирационален романтически престиж, който комунистическата власт изкуствено беше прикачила на „творците“ и „творчеството“.

Медиализация

Новата политическа ситуация и неолибералният пазар изсмукаха неочаквано бързо човешкия и ценностен ресурс от литературното занимание.

Свидетели сме как след 1989 г. „естетизацията на политическото“, за която Бенямин говори преди Втората световна война, се пое от друг, доста по-различен от изкуствата и литературата носител – масмедиите. Въпреки че медиализацията на политическия и на социалния живот в социалистическите страни настъпи по-късно, отколкото в „обществата на спектакъла“, от десетина години тя е факт и сред тях: и българското общество вече вижда и представя себе си чрез новите вестници, телевизии и радио-програми. В новата нестабилна демократична среда масмедиите са далеч по-ефективен производител на адекватни политически и социални образи от литературата и изкуствата. За това има достатъчно причини – масмедиите реагират по-гъвкаво, по-множествени и масови са, имат по-кратка „памет“, стигат по-бързо и лесно до потребителя. Същевременно те са по-популистки, по-малко обвързани с каквато и да е конкретна идеология и явно по-годни да обслужват една демократична власт, те са по-мобилни и в по-голяма степен отговарят на променящите се масови фантазми (междувременно последните описваха траекторията от възвисяващо-сублимативни към консумативни). Гъвкавостта и конюнктурността на медийните образи по-добре пасва и на твърде подвижната електорална конюнктура, както и на четиригодишния изборен ритъм, характерен за демократичната власт, т.е. смени се производителят на доминантни социални и политически кодове.

Всичко това доведе до постепенна маргинализация на бавните и „траещи“ (в смисъла на едно „дълго траене“ на Бродел) езици на цялата предишна „висока култура“. Те по неизбежност се оказаха претенциозен, но слаб символен ресурс, поради което различните видове власти и масмедиализираното като цяло общество ги отхвърли – въпреки отделните изключения. (За щастие в България отсъства манипулативен политически национализъм от милошевски тип, способен да мобилизира и да присвоява цели „традиции“ и митове, произведени от националната литература.) Политическите елити насочиха интереса си, а и финансовите средства, които са в състояние да мобилизират, не към литературата и изкуствата, а към своето PR-присъствие и репрезентации в медиите.

В конкретния случай този процес съвпадна с (а може би и причини) пренасочването на голям брой български литератори към други сфери: политическата власт, бизнеса, медиите, рекламата, неправителствените организации и пр. (друг е въпросът, че повечето от тях се провалиха в тези нови поприща). Това създаде впечатлението, че за тях литературата е била временна кариера, нещо, което може да се изостави, когато се намери друго, по-печелившо и престижно[312] занимание. Тъй като процесът беше паралелен и с изтеглянето на държавното финансиране от книжния сектор, и с разпадането на институционалната рамка на държавната културна политика, „писателството“ загуби едновременно финансовите си облаги и осигурените си престиж и социална значимост. Загубата на многобройни предишни „дребни“ привилегии беше по-малката беда.

В резултат на това политическо, финансово и символно преструктуриране през десетилетието на 90-те около литературата бързо изчезна онзи изкуствен ореол, който тя имаше сред интелигентските поколения от 60-те, 70-те и дори от 80те години, отрасли в особената среда на „двойната симулация“ – творческа интелигенция, надхитряща и имитираща идеологическа лоялност, и власт, имитираща интерес към творчеството. В литературните среди просто останаха малко на брой хора: като цяло човешката среда, на която тя е базирана, е застаряваща, притокът на млади и талантливи хора – незначителен, признанието – мизерно; многобройните малки и частни издателства не могат да поддържат финансово професионалисти редактори, коректори, рецензенти; липсва пазарна и културна ниша за критици, литературни историци и професионални коментатори, поради което те се превърнаха в изчезващи литературни професии, което допълнително уврежда както занаята, така и социалното място и престижа на литературата.

Писане, предлагане, търсене – литературният пазар

Този процес има своята пазарна рамка – едновременното свиване както на търсенето, така и на предлагането на български книги, особено на художествена литература. В началото на прехода неговият най-лесно забележим знак беше рязкото намаляване на тиражите и изчезването на опашките пред книжарниците. Самите книжарници също почти изчезнаха – дълго време те не можеха да си плащат наемите и за повече от 7-8 години търговията с книги бе овладяна от книжните сергии. На всяка от тях продавачите имаха възможност да изложат максимум по 60-70 книги, което ги караше да търсят „бързо ликвидни“ заглавия на преводни бестселъри, езотерика, окултна книжнина, здравна и диетична литература, еротика, книги за световни заговори и други сензационни четива. Всичко, което се продаваше бавно и проблематично, просто не се приемаше от тях и съответно не се излагаше. Едва в края на 90-те години в София и в някои големи градове се утвърдиха издателства и книжарници, които съзнателно, по-скоро по идеологически, а не толкова по пазарни причини, започнаха да поддържат български книги и автори. Но именно те бяха и все още са изключенията. Така че и досега човек дори и да иска, не знае къде може да си купи български автори.

От друга страна в периода на прехода се промени и финансовото участие на самия автор в произвеждането на книгата: ако пожелае да издаде свой текст, той сам трябва да намери финансови средства. И тъй като разните фондации, конкурси ѝ програми се оказаха недостатъчни, то и писането се превърна в губещо занимание – вместо до хонорари, то води до изсмукване на собствените мизерни средства на пишещия: колкото повече пишеш, толкова повече губиш. А ако някой автор се опита да се преведе и на чужд език, сумата, която сам трябва да си плати, става почти астрономическа. Така преводачите започнаха да печелят толкова повече, колкото повече работеха, а писателите – тъкмо обратното.

И все пак по отношение на литературното производство (макар скъпо и губещо) в разглежданото време нямаше недостиг на „предлагане“, колкото и странно да е това: в началото на прехода спонсорираното от „Отворено общество“ „Свободно поетическо общество“ издаде доста стихосбирки, а и досега около 1000 автори годишно финансират сами своите книги, главно стихосбирки, които обаче напускат печатницата и не знаят къде да отидат (повечето залежават в печатарски пакети от по 10-20 бройки в дома на автора). Вероятно графоманията (разбирана не непременно като лошо писане, а като писане и публикуване на всяка цена, отвъд реалистичните шансове някой да те купи и прочете) е постоянна величина, независима пряко от икономически фактори.

Четене и ритъм на живот

Що се отнася да читателите, те също обедняха и все още имат твърде ограничени възможности да купуват поскъпналите книги. Причините за кризата на четенето обаче не са само пазарни и финансови. Новата политическа публичност, пазарът, борбата за оцеляване, медиите и особено Интернет промениха ритъма на живота – превърнаха го в ритъм на клип. Дори и на читателя, създавал се при други обстоятелства, днес не му остава време – един-два спокойни (символистите биха казали „меланхолии“) часа на ден за четене. Времето стана пари, на масовия консуматор реалният свят изведнъж започна да му изглежда по-бърз и интересен от фикционалния.

Всъщност през последните години този „реален“ свят също разви своя фикционална страна, която обаче вече не се осигурява от литературата. Новата медийно-пазарна действителност премести екраните на социалното въображение. Рекламните фантазми на консумативната сфера, омесени с тъмните „екшън“-съблазни на полукриминалната социализация на младежите, промениха представата за успех. Към това се добавиха и географските мечти по възможната емиграция, нахлуващото с пълна сила ново комерсиално кино, разнообразните компютърни игри, чатове с роли, странни уебстраници, както и видеотеките и масираната аудиовизуалност. Всичко това монополизира най-сериозния предишен терен на литературата – юношеските копнежи, въображаемите светове, ветрилото от възможни идентификации с животи, които няма да живееш, алтернативното пре-артикулиране на света от нови езици. Всмукани от телевизията, рекламната среда или от Интернет, младежите между 14 и 20 години вече четат по ученическо или студентско задължение; родителите им пък вече нямат време и спокойствие за това.

Ретроспективно може да се заключи, че ако преди 15-20 години е имало сериозна маса от читатели, която е четяла много, причината вероятно е била във факта, че никой не е предлагал на тези хора нещо по-забавно. В неолибералната българска действителност сублимациите на социалните травми и стреса на всекидневието става вече не по вертикален – чрез художествено възвисяване и себеусъвършенстване, търсене на духовен оазис и пр., а по хоризонтален начин – чрез разни видове „разтоварвания“: забавления, лежане пред 72 телевизионни канала, фитнес, източни медитации, еротика и политическо шоу, пътувания и пр.

Цялостният резултат: след като животът се динамизира, комерсиализира, медиализира и „стресира“, безцелното четене в бавните часове на деня се превърна в отмиращо занимание. Това от своя страна се отрази върху пазарното търсене и т. н. Живеем в своеобразен резонанс на литературнонеблагоприятните фактори.

Списания и вестници: привидното изобилие

Преходът роди не нови списания, а нови илюзии. Те стартираха с ретромодата да се „възраждат“ стари литературни списания като „Стрелец“, „Нов Златорог“, „Хиперион“, „Везни“, „Кула“ и със създаването на цял куп нови, но следващи ретро-модели – „Ах, Мария“, „Прилеп“, „Знак“, „Литавра“, „Перо“, „Български месечник“, „Днес“, „Витамин Б“ и пр. Почти всички те безславно фалираха, но това не попречи да се появят нови, които по-късно имаха същата съдба[313]. Около 1996-1997 г. в София и в провинцията имаше към 70 периодични издания за литература и култура – повечето от тях временни, случайни и безперспективни инициативи на различни ентусиасти. По-голямата част от тях изчезнаха в периода 1998-2000 г. и в момента има около десетина издания (оцеляха „Култура“, „Литературен вестник“, „Съвременник“, „Факел“, „Демократически преглед“, „Кръг“, различни провинциални алманаси и пр.) Все още епизодично се появяват броеве на академичните „Литературна мисъл“ и „Литературата“, на самиздатското „Глас“ и др.

Изброеното многообразие създава фалшиво впечатление за цъфтеж и изобилие. Всъщност това бяха почти отчаяни хаотични опити на една отмираща прослойка да направи нещо, да намери, макар и малка социална ниша, съответстваща на собствената ѝ представа за престиж. Тиражите на списанията и вестниците обаче спадаха катастрофално и в един момент започнаха да гравитират около безрадостната цифра 300-400; най-добрите случаи – седмичниците „Култура“ и „Литературен вестник“ – се задържаха на около 1000-1500 бройки (за сравнение по време на перестройката в. „Култура“ беше стигнал до тираж 50 000, а двумесечното списание „Факел“ – 25 000).

Нито едно от тези списания и вестници обаче не успя да стане magister elegantiorum и да придобие надпоколенчески и надгрупов авторитет, сходен с този на „Златорог“ преди войната или с тежката санкция на в. „Литературен фронт“ и на списанията „Септември“ и „Пламък“ през тоталитарната епоха; повечето оцеляват благодарение на рехави мрежи и микрокръгове от традиционни читатели. Освен това съвсем малко от тези издания поддържат солидни рецензентски рубрики – рецензиите се пишат обикновено от студенти и прохождащи литератори. Може да се каже, че професията на критика изчезва по същия начин, както изчезнаха издателства мастодонти от рода на „Български писател“, „Народна култура“ и „Наука и изкуство“, които преди бяха в състояние да провеждат сериозна книжна политика. Появилите се на тяхно място стотици малки издателства и еднодневки нямат отношение към оцеляването на българската литература, защото се борят за собственото си оцеляване.

Под формата на странни реликти се запазиха разни предишни организационни форми и формички – писателски съюзи, сдружения, кръгове, които всъщност гравитират около два проблема: 1) спасяване на топящата се топла общност от литератори, които с взаимно разбиране могат да псуват други литератори, така че да не забелязват какво се случва с литературата, 2) преразпределение на имотите на предишния писателски съюз. Но дори и тези солидни, нелитературни мотиви се оказаха недостатъчни, за да удържат съществуването на подобни организации – в момента тези сдружения и съюзи, кръгове и групи, без формално да са престанали да съществуват, вече невидимо се разтварят във въздуха и не е ясно съществуват ли или не.

Литературната публичност – разпарчетосване

И преди Втората световна война, а дори и по времето на социализма е имало литературни кръгове със свой вкус, със своя представа за важни автори, класици и съвременници, несподеляни от други литературни кръгове. Литературният живот по самата си природа се дели на конкуриращи се групи и школи. Публичността обаче не съвпада с тяхната фактическа наличност, защото винаги е в напрежението между идеалната, споделена норма на полиса и разнообразните емпирични и конкретни публични форуми, групи, обединения, салони, организации, читателски кръгове и пр., т.е. тя е едновременно реално и въображаемо място. Като реално място тя винаги е множествена – сбор на всички форуми, където се водят преговори за вкуса, разразяват се литературни скандали, произвеждат се сензации, определя се от конкретни критици какво е добра и какво лоша литература, кои са образците, кои са водещите стилове и жанрове. Като въображаемо общо място тя е особена надредна норма – никога незададена, а винаги незавършена задача по сговаряне на всевъзможните кръгове, но винаги в рамките на едно идеално „ние“ (т.нар. въобразена общност, която в епохата на класическия национализъм играе ролята на идеален предел на всички конкретни групи и общности). Отделните форуми може да са много и неединни, да имат различни говорители, програми и конфликтни доктрини, дори свои художествени норми, но всички споделят метазадачата да определят ценното в една национална литература, чувстват тази задача обща и реална. Тъкмо тази идеална обща задача е двигател за дебатите и конфликтите, за споровете относно това що е вкус, постижение, какво е достойно да бъде „наследство“ и пр. – ако нея я нямаше, не би имало и нужда от спорове, отделните конкретни форуми просто не биха се забелязвали един друг, биха съществували паралелно и абсолютно автономно. Казано на малко по-технически език, публичността възниква, защото отделните форуми споделят единен нормативен хоризонт (търсенето на общото гражданско благо – за политическата публичност, преследването на споделения вкус и представа за постижения и „културно наследство“ – за художествената публичност).

Както и преди, и през последните 15 години също се оформиха враждуващи литературни кръгове (макар че често това по-скоро са спомени за такива, които все още удържат определени хора по линията на ясно осъзнатия интерес). Тези псевдокръгове (около бившия „Български писател“ и вече бившото „Сдружение“, около реалната фондация „Балканика“ и издателство „Христо Ботев“/“Захари Стоянов“, около „Литературен вестник“) са в непримирим и често незабелязван от масовата публика конфликт. До тях, замесени в конфликта или необезпокоявани, си съществуват най-различни провинциални литературни кръжоци, алманаси, издателства и кръгове, тихо появяващи се и тихо изчезващи като „Витамин Б“ или преднамерено скандални като „Идиот“. Всички малко – до никак – се четат взаимно, но пък толкова по-интензивно се мразят.

Разпадът, който се случи през периода 1990-2000 г., обаче няма нищо общо с тази „нормална“ омраза. Настъпи дезинтеграция на въображаемото единство на публичността, прекъсна се взаимната информация и общоприетата задача – търсенето на споделена норма. Днес българската литературна публичност е разпадната не просто на кръгове и публичности, а на няколко алтернативни и непонасящи се една друга „литературки“, всяка с минимален кръг от читатели, всяка със своя медия, канал и вкус, които не споделят и не търсят свой общ „универсален“ хоризонт. Те не се четат, не знаят почти нищо една за друга, не търсят нищо, което е общо и ценно и което застава „над“ всички тях. Това е следствие както от непоносимо различните индивидуалности, поколения и представи за литературата, така и от различните, непресичащи се комуникативни канали, които различните групи използват. Освен това всяка група се изхитри да монополизира една или друга функция на предишната литература. Появи се полуустна литература, официозна медийна литература, интернет-литература и емигрантска литература. Това, че те не са чисти периметри, а понякога се пресичат и преливат, че има литературни момчета за всичко, които прелитат от един мизерен цвят на друг, не променя факта, че става дума тъкмо за обособени комуникативни полета без общ нормативен хоризонт. Тъкмо пресичането е изключение.

Монополи

Ще нарека първия кръг от поети (белетристите са по-малко), които заслужават да бъдат споменати, постфолклорен. Те, разбира се, издават и книги, публикуват в литературни вестници и списания (в тираж между 5 и 1000), но същественото в живота им са четенията. Постфолклорните четат и обсъждат, скитат по премиери на книги, номадстват по конкурси, пикират с литературни рейдове из Казанлък, Червен бряг, Търново Хасково и пр., монополизирайки един важен елемент на литературата – реалното общуване между автор и читател, видимия ефект, непосредственото признание на постигнатото. Тях може и да не ги четат, но ги слушат, радват им се. Макар че тези, които им се радват, са малко и не притежават кой знае какъв вкус, това знаят и самите постфолклорни. Това ги прави небрежни – те пишат тъкмо за тази публика и няма защо да се пънат по неща, които тя няма да разбере. Ако има нещо, което им е чуждо, то е желанието за трансценденция от типа,,…и бавно чезне вечерна позлата,/ по върхове, остали тайни за мечтата“. Все пак декламациите пред трепетни провинциални поетеси, носталгична общинска интелигенция и пубертетни лирици им дава оправдано самочувствие, че наистина въздействат на малък, но реален кръг от хора, че изразяват екзистенциалния му опит, дори се опитват да въздействат върху вкуса му. Те се радват на нескрит, макар и затворен интерес, общуват, отговарят на въпроси за бъдещите си творчески планове, често дори не само се слушат, но и се четат помежду си. Признанието ги натоварва с известна отговорност и ги превръща, често преждевременно, в авторитети, „признаващи“ младите (всичко в миниатюр) – те журират конкурси, раздават награди, целуват поруменели лирички… Не забелязват обаче, че доста са се дистанцирали от литературата, разбирана като писмено, дистанцирано-аскетично и самотническо занимание, като общуване с аноними, и я превръщат в подобие на седянка, защото повече си говорят, употребяват я в салонно-празничен, парти смисъл, под формата на бъбрив поетичен симпозион.

Успоредно съществува и една квазилитература, узурпирала друга функция на литературата – представителната. Тя е натоварена от медиите с тежката задача да бъде „лицето“ на нацията, признатата съвременна класика. По-добре е да се каже, че това не е литература, а образ на празното място на предишната литература, създаден от тези медии и техните подпомагащи формирования. Такива са фондация „Балканика“, кръгът на „гениите“, но в по-голяма степен вестник „Труд“ и неговата притурка АртТруд, по-рядко други вестници. Заслуга за тази „медилатура“ (литература на медиите) имат журналистки от водещи вестници, разни магазинни телевизионни предавания за култура, водени от чаровни момиченца. Те произведоха в „съвременни класици“ на българската литература автори като Антон Дончев, Стефан Цанев и Недялко Йорданов. Кампанията за тяхната „класичност“ се води по класическите закони на медийния PR – споменатите се появяват през ден на екран, глаголят като недоволни патриарси, заемат пози едновременно на народни писатели и отритнати интелектуалци, противопоставят се във възвишена моралистична наивност на всяко настоящо правителство. През това време поддържащият отбор контактува със странни западни издателства, създава медиен шум, прави скандали, подгрява немислими кандидатури за нобелови награди. Макар и да не се нуждае от реални интелектуални гласове, медийното общество търси техните симулакруми: то има интерес да внушава, че нищо не се е променило. Измествайки безвъзвратно акцента към разбягването на фокусните клиентели и моментното настояще без памет (забележете заглавията „24 часа“, „Сега“, „Днес“), то има интерес да обайва населението, да му пее, че „вечното“ и трайното на нацията не са заплашени, че класиците са си класици, а „духовните ценности“ са все така непреходни, както и преди.

В този смисъл Стефан Цанев и Недялко Йорданов отдавна не са писатели – те са квазилитературни медийни звезди, узурпирали правото да представляват пред масовия нечитател несъществуващата българска литература и „непреходните“ ценности на нацията. Неслучайно с тях се заяждат медийни звезди от други поколения като Мартин Карбовски – те просто делят една и съща симулационна ниша. Като „представители“ на българската литература и нация на тях им се полагат четения (т.е. декламации) в най-представителни форуми – на юбилейни дати, в Народния театър; през годинагодина и половина те публикуват „избрано“, в промеждутъците непрекъснато изказват мнения по всички въпроси и въобще са „лица“ и в телевизионното пространство, каквито са Христо Стоичков, Слави Трифонов и Евгени Минчев, само ролята им е леко различна, мрънкаща и маргинална.

Функцията на продуктивността и изобилното публикуване е монополизирана от трети, които поне са компютърно грамотни. Сайтове като „Словото“, „LiterNet“, „ХуЛите“, „Грозни пеликани“ (ровилите се из виртуалното пространство казват, че има и други), литературните групи към големите български портали, както и количеството публикувани литературни текстове нараства непрекъснато (без обаче да достига прагови числа – максимумът е 1200-1300 на година). Самите сайтове се управляват от ентусиасти, които в предишен тип консервативна публична ситуация не биха имали шанс да пробият поради младост, неразумност или пък поради липса на талант-авторитет: автори, на които тепърва би предстояло да се докажат. За добро или за лошо Интернет радикално промени и може би подмени бившите авторитети на полето със самозванци с възрожденски ентусиазъм (сравняването между Интернет-литературата и литературата на Българското възраждане вече е честа практика). Нещо повече, той постави под въпрос самата идея за културен авторитет и представителност – публикуването е свободно и без каквото и да е ценностно „сито“, като най-често зависи единствено от желанието на автора (обикновено млад). Последният пише култово, маниакално, често графо-маниакално. Пише без идеята, че създава, представлява и изразява нещо различно, с убеждението, че правото на „комуникация“ природно му принадлежи – както в чата. Много от „произведенията“ на това и приличат – на чат в мерена реч. Въпреки че в някои сайтове съществуват и раздели за литературна критика, всъщност текуща критическа обратна връзка, засягаща огромното за мащабите на България литературно производство няма – не само защото технически е трудно осъществима, а и защото от нея няма нужда. За младите автори виртуалното публикуване е важно само по себе си, то е чисто общуване, по-точно – само едната страна от него: личното провикване, участието във врявата, без слушането. Както признават онези, които са занимават с Интернет-литературата, новите произведения са прекадено масови, нестратифицирани и пародиращо графомански… писането надделява над четенето… има демонстративна липса на критерии и стойности[314]. Във виртуалните публикации отсъства обратната връзка на признанието, което със своя огледален поглед, различен от този на автора, произвежда от публикувания текст произведение. Литературната история показва, че в едно класическо литературно поле признанието възниква в резултат на многостепенна йерархия, преминаваща от редакторския избор и намеса, през наличието на читателски интерес, критическа оценка на постигнатото, всеобщо признание, до финалната точка – превръщане на текста в „литературно наследство“. Поради отсъствието на тези йерархични звена появяващото се в Интернет не може и да бъде наречено „литература“ в класическия смисъл на думата. Хората, които го създават, не са се замисляли сериозно върху известното твърдение, че „медията е съобщението“ и че щом медията е така радикално сменена, вероятно възниква не литература, а нещо друго.

Тук не си давам правото да съдя какво е добро или лошо – то просто е различно от онова, което е представлявала българската литература от възрожденеца Димитър Попски до 1989 г.; изобщо приемствеността между литературната литература и Интернет-словесата е твърде проблематична. Онова, което преди време би било изтласкано от литературната власт като графоманска или в най-добрия случай ученическа и периферна поезия (все едно дали тази присъда е била справедлива или не), днес не е периферия, нито център, а самостоятелна територия със свои закони и произволи. Интерактивността, а не четенето и признанието, е най-важното. Читателят е престанал да бъде мълчалив, той се обажда, пише по чатове, дрънка по форуми. И колкото повече се обажда, толкова повече читателското му ego се заменя от писателското му alter ego, а то – от чатиращото. В този смисъл разликата между писателската роля и юношеското „лафене“ почти се е изтрила.

От друга страна институции като редакторската, критическата, издателската и литературноисторическата също са подменени – този път от визиите, интересите и наличното свободно време на програмни администратори и управляващи сайтове. Ролята им на „владетели на сайта“ им дава невероятно самочувствие, придава апломб на оценките и критиките им – някои от тях се държат като инкарнирани Докторкръстевци на виртуалното пространство, други смятат, че са поели „опазващата“ и меценатска функция на държавата и пр. Което просто демонстрира, че не осъзнават добре собствената си роля и собствените си творения.

Едновременно с всички тези разпръсвания някои от най-обещаващите автори емигрираха – както буквално, така и метафорично. За да се каже нещо смислено тук, трябва да се направи истинско изследване сред българската пишеща диаспора, но то би струвало много усилия и пари, а интерес към него – и съответно спонсори – няма, няма и да има. Читатели също. Така че мога да споделя само няколко спорадични и съвсем индивидуалнопристрастни наблюдения. Имам усещането, че не става дума толкова за писане на чужд език, колкото за отчаяно бягство от българския. Някои от най-радикално пишещите в страната от поколението на 80-те, например Владислав Тодоров и Иван Станев (които така и не станаха достатъчно известни и определящи за поколенията след тях), нямат дори желание да бъдат превеждани на български. Владислав Тодоров не вижда защо да публикува в България романа си, който е написал на английски, след като отчаяно го е пощил от всички български интонационни, идиоматични и синтактични наслоения (за целта е слушал касетки със записи на английски и американски класици – за „да хване ритъма на чуждия език и чуждия шедьовър“ и „за да загуби българските си езикови навици“). От известните на мен автори единствен Любомир Канов продължава да пише на български, но отместените му текстове всъщност са извън езиковия, стилов и литературен български контекст: това е друг български език. Мнозина мълчат: в Испания Красимир Дамянов не пише, в САЩ неизпълненото литературно обещание Анри Киселенко – също. Има и такива, които няма защо да бягат от българския, тъй като чуждият език вече не им е чужд, а роден и интимен – Илия Троянов и Ружа Лазарова от самото начало пишат на немски и френски. Но макар че успяха да си създадат някакво име в Германия и съответно във Франция, те някак не могат го направят в България: дори когато биват старателно преведени на български, те не се превръщат в литературни събития и остават малко четени тук. А колко още млади хора с литературен талант се реализират в други литератури и езикови контексти, без това да води до вълнения в разните други „български литератури“, аз наистина не зная.

Има и още една „българска литература“, съвсем слабо комуникираща с останалите – тя, доколкото е могла, е монополизирала пазарния успех. Както е известно на всеки, в момента по отношение на пазарния успех интелектуалната („висока“) българска литературна продукция не може да конкурира и малкия пръст на продаваната твърде добре масова жълта книжнина. Въобще български автори трудно проникват в този масов пазар – издателствата предпочитат утвърдени западни бестселъри, на чиито преводачи се плащат жълти стотинки (те за толкова и превеждат, така че създават допълнителен проблем на общия медиум – българския език). Когато някой български автор напише езотерично, еротично, криминално или скандално четиво, той/тя го издава под чуждо име: в началато на прехода това беше Иожени Бел, да речем, после имаше съмнения, че някои от продуктите на литературната фабрика „Джеймс Хадли Чейс“ се произвеждат в Пазарджик от сръчни нашенци. На консумативния литературен пазар тъкмо това се търси – чуждото. Българското – не. Единственият автор, излязъл на този пазар със собственото си име, е Христо Калчев, който имаше шумен, но кратък медийно-пазарен успех. Неговият проблем пък е, че той не възприема себе си като масов и жълт автор, а като истинската българска литература, като бъдещата класика, която най-накрая показва на всички интелектуалци и претенциозни идиоти за какво става дума.

Всичко това – разпарчетосването – се случва не само на съвременната литературна публичност, загубила общи комуникативни канали, споделени очевидности, ценности, критерии и навици на четене извън своята си литературна махала. Случва се и на т.нар. българско литературно наследство, класиката.

Съдбата на канона

Една национална литература не е само литературна съвременност, тя е и животът на канона в тази съвременност, начинът, по който се употребява (или злоупотребява) литературното наследство. Днес българската класика, също както и съвременната литературна продукция, е загубила своята

„спонтанна“ публика. Рядко след работа някой чете Вазов, Йовков или Далчев (да не говорим за Светослав Минков, Разцветников или Димо Кьорчев) просто за удоволствие. Големите български литературни текстове наистина са станали паметник – но мъртъв паметник на самите себе си, и тъкмо поради това те са удобни на медиите, които ги използват като емблеми, не като текстове. Ако в тях все още има нещо живо, то е само доколкото все още ги поддържат две мощни институции – изпитът за „елитни“ гимназии след седми клас и кандидатстудентският изпит. Първият поддържа между седем и осем литературни произведения с цената на много пари, частни учители, усилия, насилия и родителска истерия, вторият прави същото, само дето вложените пари и истерии са повече, а произведенията са към 30-40. Своя блед принос има и българското училище, в чиито стагнирани учебни програми малко нещо се е променило: баба Илийца още вади кола, Вапцаров още разбива с главата си ледовете… Никой не желае да си даде сметка, че при промяна на цялостната житейска, пазарна, медийна и идейна рамка на едно общество неговите „вечни“ духовни ценности подлежат поне на нов прочит, ако не на радикално преосмисляне. Казвам това въпреки непрекъснато появяващите се помагала, пропагандиращи „нови прочита“, в които няма нищо ново освен квазилитературоведски жаргон (а и той не е нов, а от 70-те години).

Поради разпадането на реалната литературна и литературнокритическа публичност нямаше кой да отговори на въпроса какво да се прави с литературното наследство на комунизма. Матей Шопкин литературно наследство ли е, или е боклук? Може ли боклукът да бъде наследство? Може ли въобще да се справим с „негативното“ наследство и какво именно да предприемем по отношение на него? Как да четем идиоти или комунистически функционери? Трябва ли огромните томове на Ст. Ц. Даскалов да бъдат действително зарязани в прахта? Ако не – как да бъдат четени? Подобни въпроси не само не получиха задоволителен отговор, но въобще и не заинтересуваха българската общественост, още по-малко образователните институции, поради което въвеждането на какъвто и да е проблематизиращ дискурс в образованието си остана утопия.

Зад институционалната стагнация на литературната образованост стоят, разбира се, не само мързел и липса на рефлексивна способност, но и сериозни икономически интереси – налице е цяло едно образование в полусянка. Става дума не за спорадични частни уроци, а за истинска индустриална мрежа, изплетена от издателски холдинги, конкуренции и дива борба около учебникарските тиражи, за мафии в министерството. (В пресата се появиха сведения, че из това паралелно образование се въртят около 300 милиона лева, а процентът на литературното сигурно е висок). Като прибавим и културната консервативност на родителската маса, която нито чете българска литература, нито пък иска собственият ѝ ученически спомен за нея да се променя, резултатът е смайващ: от българската литература са оцелели само „методически единици“ като „Маминото детенце“ и „Под игото“; да се притурят нови автори (на всичкото отгоре странни, „лоши“, „неустановени“ или „бивши“) вече е съвсем икономически нерентабилно както за българския частен учител, така и за ученика и родителя… Всички знаят, че дори „Нощ“ на Яворов или „Спи езерото“ на Славейков вече идват нанагорно[315]. От своя страна професионални литературни историци, притиснати от мизерията и обладани от маркетингов патос, послушно издават книжки със заглавия „Нови прочити“, „Анализационни наблюдения“, „Българската класика“ „Места от конспекта“и пр.

И така „канонът“ си остана полумъртъв и нереформиран. Живото в него се състои в целодневното и целонощно четене и страдане от страна на седмокласници и кандидатстуденти в рамките на 15-20 дни през юни и юли. Но това не

е пламенното предано четене, за което говори Борхес и което предпоставя произведение, „дълбоко като космос“[316], т.е. то пак е пламенно, само че в обратната посока – седмокласници и кандидат-студенти горещо мразят това, което се налага да четат, за да „влязат“. Те мразят и интерпретативния жаргон, на който ги обучават по отношение на ненавистните „детенца“ и „стари българи“ и който също им изглежда ненужен, чудовищно надут и неразбираем. Един осмокласник, вече щастливо „влязъл“, си позволи откровено да сподели с мене следното: „Просто се учудвам колко е различно това, което мисля за произведението, от това, което пиша за него…“ На тези деца, единствени читатели на българска литература, текстът им изглежда дълбок, но не като космос, а като абсурден лабиринт, в който са били натикани насила. И за да излязат от него, те са били принудени да мислят и пишат с литературоведско-египетски апарат – колко велик е лабиринтът…

Критичната маса

Нека обобщя. За да възникне литературата не само като томове, наредени в библиотека, а като общуване, живот, признание, „предано четене“ и прочие, трябва да има критична маса от хора, които да се интересуват от нея, а около тях – широки кръгове на обществото, които да уважават тази група, да я смятат за важен фрагмент от обществената машина.

Каква е тази критична маса? Дали това са 2000, 3000 или 5000 читатели – не съм в състояние да кажа. А и едва ли някой може да направи това, дори е смешно да се правят подобни изчисления. Когато обаче публиката падне под критичната граница, когато отсъствието на литературни авторитети и форуми достигне труден за определяне, но на практика гранично нисък праг, а литературната публичност стане проблематична, когато към това се прибавят и неблагоприятни пазарни и медийни обстоятелства, тогава с литературата почват да се случват неприятни неща. Накратко, стигаме до хегелианския въпрос за количеството: достатъчното количество, достатъчната критична маса правят качество[317], съответно отсъствието на едното е отсъствие и на другото.

Културата на печатната книга бавно, но невъзвратимо заема второ място в света. В този процес на отместване в маргиналните няма нищо драматично: така е било и преди 500 години, когато се е появила печатната книга; така е било и преди 2500, когато писменото слово е изместило устната комуникация. Не че хората са престанали да си говорят или да пишат ръкописно след това, но устното слово, ръкописната книга, калиграфските школи, културата на преписването, уникалността на ценните, украсени и скъпи преписи бавно са губели своята първостепенна важност.

Добра или лоша, компютризацията на света е неизбежна част от глобализацията, това е един съвсем нормален процес, в който все повече хора пишат и четат, но четат повече по e-mail-а, по уеб-страниците и по чатовете, отколкото в библиотеките. Това е друг тип четене, с друга феноменология и с други социални последици. Какви са тези последици за българското общество, комбинирани с процесите на глобализация?

Както споменах, реалната читателска публика на художествена литература, и особено на българска литература, рязко се свива и парцелира. За по-големи (количествено по-големи) публики това не би било чак такава беда. Процесите, които текат в България, се случват и в култури като немската, американската, френската, японската – съобразно с друга контекстуална специфика, разбира се, но все пак се случват. И там относителният брой на класическите читатели намалява, и там книжните пазари са в криза, и там нямат време за четене. Навсякъде по света литературата е в процес на маргинализация, само че, когато човек посещава Ню Йорк или Париж, вижда гигантски книжарници, невероятни библиотеки, в които много хора четат и се интересуват. Статистически погледнато, те може и да са малък процент, но сами по себе си, в абсолютни числа, са значителна маса, т.е. те са потенциална комуникативна мрежа, среда, която сама на себе си създава усещане за смисленост. Там читателската маса остава над достатъчния, макар и трудно изчислим, критичен праг. Когато обаче една публика е по-малобройна от този праг, настъпват невъзвратими промени. Не само това, че като книжен пазар тя е просто на границата на оцеляването. По-важното е, че едва оцелява и способността ѝ да произвежда публичен, споделен литературен смисъл със социална функция. Литературният семиозис, смислопораждащата способност на литературата е функция от въпросната критична маса.

Доверие и публика

Този проблем се нуждае от малко по-подробни обяснения. За да съществува, литературното произведение изгражда в себе си инстанцията, наречена имплицитен читател, имплицитна публика; както показва Волфганг Изер, това е програма, сложно контролираща процеса на четене. Това, което ни интересува тук обаче, не са техническите подробности на този фин

контрол на текста върху читателя, а неговата нормативна структура. Имплицитният читател винаги се структурира чрез скрито доверие, което му придава множествено число – произведението се строи така, сякаш „се доверява“, сякаш „очаква“, че ще бъде прочетено от множество читатели, които ще го прочетат добре. Колко много? Неясно колко, но структурата на текста с една идеализираща екстраполация, която Алфред Шутц нарича „и тъй нататък…“, допуска, че след емпиричните бройки от читателското множество А, В, С следва п, а след η и п+1, т.е. самата структура на текста очаква-изисква, че е възможно масата от читатели принципно да се множи до безкрайност. Структурата на текста се пише и строи като „отворена“ към неограничено множество от внимателни читатели и техните безбройни прочити[318] и това просто е другата страна на прочутата „множественост на значенията“ на литературния текст. Става дума за базова аналогия – за да си осигури сам достатъчно неопределеност и неограничена семантична множественост, текстът трябва да допусне безброй възможни прочити, а те от своя страна – безбройна публика. Контролиращата програма „имплицитен читател“ предварително е приела в себе си тази безкрайна, вариативна множественост като норма, превърнала я е в изискване към конкретния читател. Предполага се, че той е толкова по-добър, колкото повече „възможни прочити“ интегрира в своя прочит. Пределът му е „безкрайно дълбокият“ идеален читател, способен да синтезира

множествености, неопределености, амбивалентности и противоречия. Така представени, безкрайностите взаимно се гарантират: само потенциално безбройна и свръхвнимателна публика може да съответства на произведение, дълбоко като космос, на творба – безбрежна вселена от значения, само такова произведение заслужава подобна публика. Потенциалността от преследващи се безкрайности гарантира, че всеки ограничен прочит ще бъде надмогнат от нов, че винаги ще има п+1 четения. Накратко: за една „нормална“ и класическа литературна ситуация задължителният идеален безкраен хоризонт изглежда винаги осигурен на пишещия. (Литературата през епохата на формирането на нациите например е била адресирана към специфичен вариант на тази безкрайна публика – към идеалния, анонимен сънародник, едновременно универсално човешко същество и национален брат/сестра; тази литература се е създавала, предполагайки осигуреността на невидима публика с размерите на нацията, на народа, който „все ще чете“ определени песни.)

Какво се случва обаче в общество без критична маса читатели? В него всички, включително и самите писатели, са наясно, че веригата А, В, С… не се екстраполира в безкрайност. Конкретните литератори от подобни затворени литературни кръгове се познават почти по име – което ще рече, че познават своята крайност, и освен това знаят, че друг извън техния кръг едва ли ще ги прочете. Подобна ситуация подрива доверието, че потенциалното умножаване на смисъла е осигурено, т.е. тя подрива условието за възможност за безкраен литературен семиозис. Читателското множество може да „свърши“ (прочели са ме пет, десет, двайсет, сто души и колкото разбрали – толкова) и така да затвори бедния, краен кръг от значения на текста. А това води до демотивация и небрежност на авторите: ако е така, защо да се насилвам и да влагам в текста повече от това, което е способна да прочете крайната публика от познати?

Може да се възрази, че пред тези разколебани автори все пак остава възможността за „идеалния“ читател, за един мислим предел, който със самия факт, че е мислим, вече осигурява семиозиса. Не е необходимо да има безкрайна или прекалено голяма конкретна емпирична публика, достатъчна е тази идеална граница, която да осигурява принципната възможност за множене на значенията. Нима в математиката е необходимо да има реален броител, който да преброи до „безкрайност + едно“, за да можем да положим математическото съществуване на безкрайността?

Точно тук обаче е разликата между броенето и четенето. Читателят никога не може да бъде такава идеална абстрактна конструкция както идеалният броител. Въображението може да умножава числото му до η + 1, но дори и то не може да го превърне в чисто абстрактна инстанция[319], подобна на математическата. Читателят винаги е исторически и социологически конкретен, винаги остава вписан в конкретен език с неговата историческа интертекстуална памет, в конкретна литературна традиция, в социални проблеми и сюжети и никога не може да надскочи определена локална, стилова и жанрова компетентност. Той не може да бъде мислен като идеален предел[320], защото по необходимост не е идеален – колкото и да е класически, извънвременно образован, той все пак е вписан в конкретноисторическия хоризонт на вкуса, чиито образци и норми, цитати, алюзии, пародии и мистификации винаги са преплетени с емпиричности и обстоятелства. Така че конструкцията „идеален читател“ е вътрешно противоречива и в този смисъл невъзможна по принцип. Между емпиричните дадености на реалния читател и идеалните характеристики на „имплицитния“ читател има парадоксални преливания и връзки.

„Бързото“ четене

Литературните произведения, които се пишат в България през последното десетилетие, вече се движат и четат в микропространства от конкретни хора. Четат се бързо и небрежно, а модата им трае кратко – няколко години, дори месеци. После никой не ги помни, никой не си ги препрочита, никой не ги учи в училище, няма инстанции, които да ги превръщат в „класическо наследство“, в песни за вечно четене. (От друга страна, представяте ли си някой да задължи българските учители и ученици да четат по задължение и учебен план съвременни автори например, какъв ужас!) В Интернет множеството стихотворения и разкази могат да изчезнат от сайтовете най-внезапно и съвсем безследно – когато на самите сайтове им хрумне друго или бъдат закрити поради финансови причини. Изчезването им може да се случи и по друг начин – дори когато са запазени на CD, те могат да се загубят сред експоненциално растящото количество информация. Подчертавам – информация, не знания, не „наследство“, не „литература“. Информацията е онова, което е на разположение, до което имаш достъп, когато ти е нужно, то не те задължава с нищо, не създава образованост, не те променя, формира или „възвисява“, не създава „дълг към предците“, нито преданост на поколенията.

В подобна ситуация е напълно мислимо литературата да се удвои от устната комуникация – вместо да пишат стихотворения, тези хора могат просто да си ги декламират един на друг. Но професионалистите в подобна среда ще престанат да правят и това. („Какво ще го чета, какво ще го слушам, не му ли знам и кътните зъби, на кого ще продава той литературни краставици?“) А книгите от своя страна ще бъдат „ползвани“, не четени – по определен повод и с определена практическа цел, за бърза справка или диагонален преглед.

Трябва да се осъзнае сериозността на тази промяна. През последните години, функционирайки само в топлата гилдийна среда, за която стана дума, малка литература като българската престана да бъде онази сфера от секуларизираната действителност, която според традициите на модерността е призвана да поеме функции от оттеглящата се в приватното религиозна вяра и да се превърне в „светска религия“. Тя прекрати най-важните си функции: престана да произвежда идеална (фантазмена) среда за идентификации, да сблъсква човека с неговата крайност и граничност, да му създава алтернативни светове, да подлага на изпитание езика и другите символни системи и пр. Поради гореописаните обстоятелства тя се превърна в куриоз, в ефект на собствената си малкост, което се отразява на най-важното в нея – литературния семиозис.

Подчертавам, не говоря с носталгия по някакви златни литературни времена, само искам да се разбере, че това е ново комуникативно и социално условие, в което съществува литературата. Всъщност не „литературата“, а онова, което е наследило нейното място. Няма нищо смайващо, обстоятелствата са условия, някои от тях са условия за възможност, други – за невъзможност. Според мен в случая става дума за второто. Което, нека повторя, е съвсем независимо от качеството на писаните текстове и от таланта на писателите. Те може дори да са отлични. (Макар че в подобна ситуация рядко са отлични – когато една обществена сфера е маргинализирана, тогава обществото като цяло и отделните хора влагат малко духовни инвестиции в нея, малко амбиции, малко усилия. Ако ще ме четат сто души и толкова – а може би няма и толкова, – какво да влагам „хиляда значения“ в своя текст?)

Сбогуване с „времето, което отсява“

Зная още едно възможно възражение. Литературата, истинската голяма възвишена литература, не се пише за момента, нито за малката настояща, може би дори просташка публика. Тя се пише sub specie aeternitatis, от гледна точка на вечността, адресира бъдещите поколения. Медийното и виртуалното опростачване е временно, онова, което се пише сега, ще даде на бъдещите хора тяхната класика и техните шедьоври. Нима още по финикийско време разни черногледци не са се оплаквали: „Какво време настана, всеки пише, никой не чете!“ И днес е същото, не се притеснявайте, бъдещето е ваше.

Хората, които биха казали това, разбира се, са забравили историята около самата финикийска литература: че глинените плочки и разните знаци на финикийската писменост и на вълненията на тогавашните хора са изчезнали, че са били несъществуващи векове и после някой се е ровил из пясъците на Ниневия, за да ги изрови оттам, други пък са ги разчитали и публикували, трети са образовали други да ги четат и почитат, четвърти пък отново са ги забравили, престанали са да ги четат и пр., т.е. че споменът за „финикийското“ няма автоматично и осигурено битие, а е поддържан от определени филологически институции.

Но не този лесен аргумент ме вълнува тук. Горното възражение променя координатите на екстраполацията „п+1“. То твърди, че тя не се осъществява синхронно-социологически – в рамките на колектив от съвременници, че не е необходимо да се полага абстракцията „идеален читател“. Защото въпросната безкрайност се реализира от безкрая на поколенческите вериги в една историчност, която преодолява себе си, за да се превърне във вечност. В традиционния писателски жаргон за това даже си има израз: „ако не ме четат тия, ще ме четат бъдещите поколения“.

Това е традиционно, вековно клише. За голяма литература винаги се е смятало прицеленото не в настоящето, а в потомството. Неговата идеализация невидимо допуска, че въпросните потомци винаги и по необходимост са по-умни, по-чувствителни, по-внимателни. Още Овидий е казал:

Тленни дела от мен искаш, аз търся немръкнеща слава.

Вечно по целия свят нека се пее за мен,

а Хораций го е заявил по още по-христоматиен начин:

Въздигнах паметника свой, по-вечен от медта,

по-горд и по-висок от пирамидите,

който ни дъждът, ни севернякът лют

може да разяде, нито бездетният

низ от години или времето в своя бяг.

Кой ли не е повтарял тази мисъл – Ронсар е убеден, че „няма да отмине напълно в гробния мрак, по-добрата част от него ще се съхрани за Живот“, по античен образец и Пушкин строи своя „памятник нерукотворный“. А и Вазов е абсолютно сигурен, че неговите песни „все ще се четат“.

Това ласкаещо литератора убеждение има своите идеолози и философи. Класиката, казва Сент Бьов, е „съвременник на всички епохи“, а Ханс Георг Гадамер добавя, че тя е онова, което „надскача“ времето, обстоятелствата и устоява на актуалната критика. Инвариантът е: голямата литература има друго, дълго траене, тя живее в особено измерение на времето. И това, че тя сега е маргинализирана, не значи нищо. Безкрайността на нейната публика и значения е осигурена от мислените като вечност бъдещи поколения: чрез тях тя устоява на мизерната „врява на настоящия ден“. В този смисъл ще устои и на Internet-врявата.

Днес новата ситуация ни принуждава да осъзнаем, че тази идея (накратко формулирана от Пенчо Славейков като „живот в смъртта“) е била винаги автоидеология на самата литература. Тя би могла да се опише исторически и културологически във всички свои извивки: как и защо възниква, какво – подобно на всяка идеология – не иска да види, крие и подценява. Тук тези извивки не могат да бъдат описани в културноисторическите им детайли (макар че е доста изкусително да се види именно историчността и променливостта на тази идеология на вечното и траещото). И все пак си заслужава да се каже какво именно тази идея крие и подценява. То е концентрирано в твърдението, че „времето отсява“ „великото, доброто и красивото“. „Времето“ в някакъв смисъл наистина прави това, но не го прави само – няма нужда да го фетишизираме и да го превръщаме в митически деятел. Механизмът за селекция и поддържане на класическото всъщност е устроен по-прозаично: „отсяването“ се извършва от съвсем конкретни исторически хора и институции, в него винаги има момент на случайност и проявление на неуниверсален вкус и интерес. „Нетленността“ на гения и шедьовъра всъщност винаги се произвежда и поддържа от конкретноисторически културни, социални и финансови механизми: били те антични олимпиади или меценати, императорски и кралски дворове или калиграфски школи за преписвани; малки предкапиталистически „пазари“ на ръкописи или гигантски пазари на печатни книги; библиотеки, модерни училища и университети (заедно с техните учебни програми и учебници по история на литературата) или актуална критика, списания и книжовен живот и пр. Това означава, че всичко, което като скелета поддържа класическата идеология, е определена културноинституционална инфраструктура, винаги свързана с конкретно историческо общество, с конкретна форма на социалната власт и на културния авторитет.

В началото на XXI в. трудно можем да вярваме в старата художествена религия – че поради самото си мистично „неръкотворно“ качество „литературни паметници“ имат „немръкнеща“ слава, че чрез тях, както казва Хайдегер, „се открива битието“. Един нов, детайлен и скептичен историзъм ни научи да се съмняваме, че съществува мистичен автопоезис, отвъдобстоятелствено скачане от век на век. Научи ни, че класиката живее само доколкото и докогато реални хора реално я четат-пазят-почитат-интерпретират. А те я четат, нека да повторя, не във „вечността“, а винаги в специфични обстоятелства и контексти. Четат я например, защото от векове (но не завинаги) читателската роля е престижна^11 (но престижна по различни исторически начини), защото конкретната ѝ среда е създала читателски навици и потребности, литературни вълнения и удоволствия, възможни само в рамките на определена евроцентрична литературна и социална[321] култура, поддържана и възпроизвеждана от конкретни институции. Тези институции са се опитвали да възпитават в тези вкусове и удоволствия следващите поколения, но са успявали само донякъде. „Траещото“ винаги е било преобразувано, безсмъртното от време на време е умирало, губело се е, забравяло се е. Накратко, „надконтекстуалната“ класическа идея има зад себе си винаги конкретнообстоятелствени институционални основи, които я поддържат и които самата тя предпочита да не прави видими.

Теза на настоящото съчинение е, че тези поддържащи институции – училищното образование по литература, университетът, филологическите факултети, живият литературен публичен живот (у нас през Възраждането също и читалищата) – в съвременна България са достигнали до фаза, в която функциите им са сериозно нарушени, а масата от хора, които ги поддържа, са под един невидим критичен праг. Общественият им престиж е катастрофално спаднал, а социалната им роля на формиращи колективното въображение е в долна мъртва точка. Това може да се види от кризата на хуманитарните специалности, които губят кандидатстудентска привлекателност и съответно не привличат качествени студенти; губят спонсори и финансова привлекателност, не предизвикват медийно внимание и публичней шум, губят и значителна част от преподаватели, литератори и критици, предишни адепти на художествената религия, напуснали професионалното поле и отишли да си търсят хляба другаде. Като цяло може да се каже, че обществената инвестиция на символен капитал в тях се оттича.

Тъкмо в този смисъл днес в България става вече трудно да се каже аз пиша за бъдещите поколения, аз пиша за вечността. Защото онова, което трябва да служи за медиатор на „неръкотворните паметници“ през Времето – премълчаваната машинария на културните институции – не функционира както преди, не осигурява достатъчно вечност.

Това води до огромни промени в нагласите. Съвсем наскоро загледах телевизионно предаване, в което младежи от „интерактивното“ поколение бяха запитани дали четат, има ли смисъл да се чете днес и пр. Чуха се различни мнения, но ме порази нещо, което каза една девойка: че не обича да чете, защото това дава възможност на автора да я манипулира (подразбираше се, че тя е в чисто пасивна, съзерцателна позиция, а авторът е активен, монологичен, внушава ѝ някакви доста завършени мисли и чувства, а тя малко може да се намеси и да каже своето мнение по въпроса), че предпочита компютъра и виртуалната комуникация, защото там самата тя е активна и може да се противопостави, ако някой я манипулира.

Че е смешно, смешно е – но забелязвате ли смяната на акцентите? Авторитетът на автора (на гения, класика, таланта, националния писател, шедьовъра и пр.) вече изглежда не като нещо подразбиращо-се-възвишено, което – спомняте си, нали – предано трябва да се постига, сякаш е дълбоко като космос. В днешната радикалноегалитарна епоха авторът-гений изглежда на Интернет-поколенията като назидателен дядка, който иска недемократично да наложи своето мнение и не им дава глас. Те съвсем нямат намерение да го четат „вечно“, с пламенността на верни редици от поколения, а да изказват мнения (как ли са си ги формирали?). На какво ли ще научат своите деца, можем само да се досещаме – във всеки случай едва ли на преданост към класиката, която не са чели.

Ако и това не е радикална културно-историческа промяна, аз не знам какво тогава е. Тя е глобална, но в България поради малкия ресурс на човешки, символен и финансов капитал тя е свръхвидима. Подсилена е и от кризата на всички възможни авторитети, от разпада на културните институции, от които се е изтеглила политическата и финансовата инвестиция на държавата, от радикалното нежелание на младото поколение да приеме света на своите родители с всички тоталитарни реликти в него, от разрива между българското училище и младежката популярна култура и пр. Тоест случаят с българската литература може да се разглежда като лабораторен.

Невидимостта на свръхвидимото

Докато пишех настоящата равносметка, естествено се поинтересувах какво казват по тези въпроси моите колеги – нито преди, нито сега съм се смятал за единствения, способен да забележи процесите, описани по-горе. Пък е добре да се знаят и различни, включително обратни, мнения. Такива мнения списание „Език и литература“ беше събрало през 2001 г. в специален брой, който правеше преглед на най-новата българска литература (издаден с четири години симптоматично закъснение).

Прегледите на „литературата на 90-те“ оставиха у мен двойствено впечатление. Имах чувството, че като колективен субект разнородната група от литературни критици, писали по въпроса, забелязват почти същото, което и аз, дори го описват със сходни думи. Но някак в последния момент отделните автори по разни съображения се отказват да признаят, че са го видели. И бягат от самоналагащия се извод – по причини, които не разбрах веднага.

Затова от цитати[322] си поиграх да подредя нещо като надиндивидуални рубрики. Това са повтарящи се констатации, направени от съвсем различно мислещи хора (те мислят различно от мен, мислят различно и помежду си). Въпросните рубрики обединяват мнения, аналози на въпросите, които се опитах да засегна и аз.

• Загуба на аура и социална значимост на писателското занимание, оттегляне на бивши литератори от литературата:

„…култът към писателя залязва“ (Сава Василев, 39); „…писателят все по-често и по-драматично обживява маргиналните пространства. Неговите акции по създаване на модерния духовен капитал са институционално неподкрепени, имат все по-маловажна обществена стойност“ (Владимир Янев, 138); „…книгата вече не е особен, духовен продукт, а стока като всяка друга… обучени литературни удушвачи – борци срещу комунизма – естествено се погрижиха, а че и постоянно се грижат, около писателя да няма ореол“ (Минко Бенчев, 31); „…един подир друг се заоттегляха от литературата, от художественото писане. Превърнаха се в учени, политици, еврочиновници“ (Йордан Ефтимов, 78).

• Край на функцията на литературата като важен социален код, изместване от медиите·.

„…лириката вече е загубила достойнството си да бъде значим социален код“ (Йордан Ефтимов, 81); „…голямото разцепване между наложените от масмедиите имена и наистина появяващите се нови творци“ (Йордан Ефтимов, 79); „…отдавна по-голям прозорец към света е телевизията“ (Владимир Янев, 142); „…безсилието на литературата да култивира език, който да стане нужен на хората“(Амелия Личева, 92).

• Изчезване на критиката:

„маргинализиране на литературната критика“ (Пламен Антов, 29); „…ролята на критиката остана… незаета“, „…критиката изчезна“ (Йордан Ефтимов, 74, 76); „бутафории литературнокритически постройки“, „…интерпретаторът търси собствената си легитимация“ (Борис Минков, 94-95); „…няма я критиката“ (Димитър Танев, 112); „…отиде си обаче критиката“ (Христо Трендафилов, 117); „…ставаше ясно, че така наречената оперативна критика е обречена“, „унищожаване на „нормалната“ критика“, „тежко объркване на йерархиите“ (Георги Цанков, 121-122).

• Парцелиране:

„хаотична разпръснатост“, „политически разцепления“ (Светлозар Игов, 17); „три паралелни литератури“, „неистово парцелиране на територии и езици“ (Пламен Антов, 20); „постоянни прегрупирания“ (Марин Бодаков, 36); „самозатваряне на духовни звена“, „феодализиране“ (Владимир Янев, 138); „Няколкото писателски обединения се самозатвориха, снизиха обществената си активност и значимост“, „…литературните кръгове, формирани върху всевъзможни позиции, вкусове, интереси и намерения, насочват днес читателското внимание и погледи в различни посоки“, „…литературните издания са слабоконтактни, предназначени за затворена публика“ (Димитър Танев, 109, 112).

• Криза на литературната публичност, отсъствие на дебат с общ хоризонт·.

„…не се разгръщат никакви същностни спорове за поезията“ (Михаил Неделчев, 59); „…произведения остават „необговорени“ (Владимир Янев, 140); „…до дебат върху тях [критическите езици] не се стигна“, „…за деградацията на критиката вина имаше новата публичност“ (Йордан Ефтимов, 75, 76); „…за огромно съжаление литературни явления, които навсякъде другаде по света биха заели първите страници на специализираните издания, у нас не предизвикват никакъв интерес“ (Георги Цанков,122); „…литературен процес има, литературен живот няма!… смущаващо е например не критическото разноречие, а отсъствието на ангажирана и обществено възприемаема критическа реч… Липсата ѝ изтласква извън хоризонтите на читателския интерес сериозни автори и творби“ (Владимир Янев, 138).

• Намаляване на читателската маса като криза на смислообразуването:

„Самият читател се поизхаби, обезпаричи и странно мутира“ (Димитър Танев, 112); „Кой изобщо чете нещо друго освен себе си и себеподобните си?“ (Христо Трендафилов, 118); „…настъпи отдръпване на читателската публика от родните писатели“, „абсурдност на рецепцията“ (Георги Цанков, 120, 123); „…известни писатели, които четат единствено себе си“ (Юлиан Жилиев, 86); „…литература се правеше, но отсъстваше прослойката, която да постига нови и нови консенсуси около значимостта на литературната продукция“, „…не съществува прослойка, която да може да подкрепя новоописанието, онова най-радикално новоописание на света, наречено литература“ (Йордан Ефтимов, 77).

• Цялостна криза на литературната институция:

„разпад на литературната институционалност“, „институционални разцепвания“ (Пламен Антов, 20); „срив в системата“, „…множество паразитни образувания атрофираха тялото“ (Сава Василев, 39); „занемаряване на институциите“ (Йордан Ефтимов, 82); „…режимът на работа на съвременните културни механизми е… да го кажем меко, – смущаващ“ (Владимир Янев, 139); „…създава се усещането, че всичко написано се публикува, а институцията „редактор“ е излишна“ (Амелия Личева, 92).

Всъщност дори моят генерален извод, че не съществува съвременна българска литература, се оказа неоригинален, съпоставен с разни спорадични или по-системни мнения: „…набъбва заплаха за същностното в литературата“ (Димитър Танев, 121-122); „…литературата от 90-те години е просто един преход от нищото към нищото“, „Нелинейна, същинска постмодерна литература все още не се е появила. Независимо дали говорим за добре или за зле получена. Просто няма никаква“ (Йордан Ефтимов, 78); „…българската литература предстои“ (Марин Бодаков, 35).

Горните цитати са съзнателно извадени от контекста си; въпросните рубрики са конструирани от мен, а не от авторите, които всъщност искат да кажат съвсем други неща. Всеки от тях (с изключение на Бойко Пенчев[323]) по един или друг начин защитава тезата, че българска литература на 90-те години не само има, но дори, както най-ясно го казва Амелия Личева, за нея изминалият период е далеч по-добър от останалите (загуба на провинциализъм, европейски хоризонт и пр.)· Други твърдят, че тя има „европейски контекст и разчитаемост“ (Ефтимов, 82), че съдържа „неоспорими феномени“ като постмодернизма (Дойнов, 45).

Въпросът е, че независимо от онова, което текстовете на отделните критици и литературни историци твърдят, подсъзнателното на гилдията твърди обратното. Тук „подсъзнателно“ е метафора, не става дума за никакви психоанализи. „Гилдийно подсъзнателно“ наричам базовото споделено усещане, че работата е лоша, и то очевидно лоша, и че елементите на кризата са видими за всеки – криза на читателите, критиката, институциите, публичността, пазара, разпространението, социалния престиж, типа смислообразуване… Усещането за криза се появява отново и отново, въпреки че авторите правят всичко възможно да го отрекат, влачат от девет дерета „позитивни“ аргументи, които трябва да го надмогнат. Забавното обаче е, че констатациите са относително едни и същи, а изнамерените аргументи във всеки конкретен случай – различни, разпръснати: има постмодерни, има и постсоциалистически, има самовиктимизиращи се, има и героични или истерични. Впечатляващо различни са и списъците с автори, които един или друг критик посочва като „литература на 90-те“: те по-скоро доказват, че съществуват няколко литератури, които имат твърде малко общо една с друга.

Всичко това говори, че гилдията усеща очевидната опасност да изчезне клонът, на който седи, но веднага след това започва да си самовнушава, че нищо му няма – клон като клон, опасност няма.

От тази самозащитна перспектива социалната разпадност на литературата като комуникация, престиж и институция (проблем на нейната социална онтология) се привижда в успокоителната форма „лоша обозримост“, т.е. премества се в областта на литературнокритическата епистемология. Излиза, че не самата литература е объркана и разпадаща се – просто ние, критиците и историците, не можем още да я обозрем (допълнително успокояващо внушение – с времето ще се научим).

От време на време се говори за криза на институцията „литература“, но липсва ясно съзнание какво представлява тази институция и скрито се смята, че тя е нещо „външно“, социологическо – всъщност истинската, добрата литература си съществува и без нея. Макар отделните елементи на кризата просто да са очевадни и да стърчат в разказите и впечатленията на всеки от авторите, никой не иска да ги види в тяхната системност, а още по-малко да се замисли върху сериозните им следствия. Те са обявени за частични литературни беди, настъпили в резултат на прехода – нещата ще се оправят, не бойте се, деца, и постмодернизъм ще има. Най-характерното за критическите прегледи е, че въпреки всички епизодични социални и институционални констатации критиците от „Език и литература“ предпочитат да говорят в „чисто литературни“, „чисто дискурсивни“ категории. Това е нормалният професионален жаргон (в смисъла на Куновата „нормална наука“) – за жанрове, стилове, метастилове, дискурсивни ситуации, литературен процес, „изпреварващи развития“; към тях се прибавят и обичайните критически изцепки за „големи постижения“, изреждания на това кой какво „забелязал“, „харесал“, кой какво „облажава“ и пр. Това означава, че кризата на литературната институция не води до никакво преосмисляне на езика и категориалността на критическото мислене. Всички си говорят на стария език, който възпроизвежда старите им вери и старата им професионална сигурност – и най-старите, и най-младите[324]. Това пък говори само за сериозността на кризата – литературнокритическата гилдия не само не може да се справи с нея, но не е в състояние и да я види.

Убеждението, че каквото и да става, българска литература е имало, има и ще има, е непоклатимо. То и няма как да бъде поклатено, именно защото то е институцията – то предпоставя стабилността и идентичността на полето от явления, с които се занимава гилдията. А тя не иска да се усъмни в него, защото това означава да се усъмни в себе си. Гилдията не желае да види и не е в състояние да види какво се случва с литературното поле, защото се интересува единствено какво се случва на това поле. Ето няколко характерни начални изречения от прегледите: „Един от неоспоримите феномени на българската литература след 1989 г. е …постмодернизмът“ (Пламен Дойнов, 44); „В това, че българската литература на 90-те години се отличава с дълбока нестройност… няма нищо осъдително“ (Борис Минков, 93); „Съществуват различни начини да изразиш мнението си за процесите, течащи в българската литература“ (Цветанка Еленкова, 63). Както се вижда, „българската литература на 90-те“ е пред скоби. Съществуването ѝ е фоново убеждение, подкрепено от най-важния „идол на площада“ – самия израз, езиковото клише, което я обозначава. Щом можем да започнем с израза „българската литература на 90-те“, значи той разполага с референт, значи непременно има нещо, което е българска литература.

Което означава: рамковото гилдийно клише не може да бъде изоставено, защото тъкмо то гарантира, че има заради какво да съществува и самата гилдия. Казано иначе, то има легитимационни, а не аналитични задачи. Затова в статиите изразът без гарантиран референт се появява отново и отново като подлог на изреченията: той е само началото на един самовъзпроизвеждащ се, убеден в непоклатимата си реалност литературноисторически разказ.

Убеждението на литераторите има и чисто техническа страна: можем да си вършим работата само ако предпоставим литературния референт и прилежащия му разказ; само тогава можем да поставим „смислени“ под-проблеми – за постижения, стилови направления, поколения, борби между млади и стари и пр., за това, има ли или не постмодернизъм в българската литература, или пък за „загубените ценностни критерии“. Иначе професионалистите не биха могли да си практикуват професията, което те, разбира се, не могат да си позволят. А след като по презумпция „имаме“ българска литература (референт, вписан в потенциален разказ), на каквито и постмодерниста да се правим, започваме да се оглеждаме и за литературноисторически разказ, и ако няма такъв, се заемаме да го реставрираме („да стъкмяваме“, както казва Пламен Антов). Което значи, че започваме да извършваме традиционните професионални операции, единствените, които знаем – да „историзираме“, да периодизираме, да възстановяваме и установяваме развойни линии, да очертаваме стилови формации, да различаваме почерци, явления, даже за „релеф“ на българската литература да говорим. В такива случаи дори интелигентни хора като Пламен Антов по неизбежност започват да говорят като вентрилоквисти, есенциализирайки българската литература и неизбежната ѝ история: в гласа им отново прозвучават познатите тончожечевски интонации, работещи с „организми“, „филогенези“, „биогенези“, „същности“, „утроби“, „палигенетични рефлекси“ и пр. Този „утробен“ арсенал трябва да обясни как българската литература се новоражда след случилата ѝ се смърт, като гарнира тази хипотеза с убеждението, че поезията изразява дълбокото, общностното, митичното, колективното несъзнавано (а то не мре…).

Ще кажа очевидното: това не са нищо повече от митологии на литератора. А митологията (твърди Ернст Касирер) е отговор на отчаянието на колектива (в случая микроколектив), неспособен да се справи с надвисналия проблем. Затова той полага неунищожима устойчивост и континуитет на своите занимания, предмети и институции. В нашия случай – полага устойчивост на литературата, на собствената си професионална среда заради нейния мечтан социален престиж и идентичност.

Разбира се, хората са интелигентни и митологиите им си имат и хитри защити. Ето две от тях. Според родните литератори, ако някой си позволи да се занимава със социалните и културните условия за възможност на литературата, той „социологизира“. Което никак не е шик в средите на литераторите. Ако пък стигне дотам да твърди, че няма такива условия, той е радикалномодернистки разрушител, отдал се е на „отрицания“ (а сега сме постмодернизъм, следователно на въпросния му е минало времето и модата, няма какво да му обръщаме внимание).

Това е гилдиен манталитет с гилдиен жаргон и хоризонт. Забележително е, че той успява така да филтрира проблемите, че съумява почти да не спомене външни на „литературата“ процеси. Съвсем малко се интересува какво се случва в епохата на Интернет, кой чете и кой не, какво се променя тогава, когато светът е престанал да бъде универсален и е станал глобален, каква е ролята на новите информационни канали, на пазара и консуматорството, не пита за изместването на фокусите на социалното въображение, нито за това кой именно, как и защо създава днес важните социални кодове, как се отнасят днес духовни продукти и пазар, какво значение имат новата мобилност и виртуалните мрежи. Единствено печатните медии биват споменавани, рядко и накратко, като за тях по правило се говори с откровено неразбиране и литературна омраза.

Когато чете този професионален, култивиращ слепота жаргон, човек добива усещането, че мачът на литературния стадион отдавна е свършил, но две-три групи мераклии не са забелязали това. Публиката си е отишла, прожекторите са загасени. Няма ни вестници, ни телевизия, ни представители на ФИФА, няма официално класиране. Но групичките са си направили отделни мачлета на малки вратички в различни кюшета на терена и си играят – всяка по свои правила, всяка с омраза към другите и със свои си спомени (е, едните въздишат по Гаринча, другите – по Бекъм и Роналдо). От време на време някой твърди, че голът, който вкарал преди пет минути, щял да се нареди в историята на най-добри голове. Но няма кой да го чуе, тъй като точно този тип история си е отишла.

Има ли шанс за българската литература?

Теоретиците на кризите работят със сценарии – няколко варианта на детайлизирани прогнози на бъдещето. Без да съм такъв, ще се опитам и аз да предложа няколко варианта.

Първи сценарий

Българската литература продължава да избледнява, от нея се оттича все повече и повече социална енергия, накрая тя окончателно става куриозно занимание на микросреда, подобно на филателията. Топлината в тази микросреда се пази с устно общуване, договорирана слепота, декламации и с конфликти, напомнящи уморени семейни скандали. Но все пак приятно е да си в средата. В dir.bg са се запазили например два литературни сайта, бройката на виртуалната графомания се е стабилизирала до 934, програмните администратори окончателно са си повярвали, че са критици и законодатели на вкуса – всичко обаче има ефимерността на чат. Междувременно медийните класици, които са на години, започват да си отиват от този свят. По биологически причини. Други не се появяват, защото за това няма условия. Медиите зарязват този непечеливш сюжет, досещайки се, че „съвременната класика“ ни е била дадена на доизживяване и нов щат за нея не се предвижда. От своя страна българското литературно образование още дълго го кара по инерция, додето в Министерството не се появи някой яростен технократ или дете на виртуалната епоха и не проветри радикално учебните програми така, че заедно с последните версии на Windows и Excell в тях да останат, да речем, Омир и фентази-авторът Робърт Джордън. В разни чужбини се пръкват млади и талантливи автори, пишещи на английски, италиански или португалски, които под формата на пазарно-рекламна екзотика използват факта, че дядо им или чичо им е бил българин. Те експериментират със странни, българоподобни сюжети (в България рядко някой е чувал за тях, защото читателите са намалели още, в университета междувременно е влязло и излязло онова митично поколение, за което казват, че никога преди това не е прочитало книга и съвсем рядко е правело това, докато е било там).

Втори сценарий

Значителна маса от български писатели започват да пишат така, че текстовете им са добри и преводими[325]. Това бавно ги включва в международните мрежи, които все още успяват да демаргинализират литераторите въпреки натиска на медии и Интернет. Те им създават нова виртуална и международна публичност, осигуряват им критична маса от читатели. Литературата, която пишат, не е съвсем българска и едва ли може да се каже, че продължава линията Ботев-Яворов-Фурнаджиев или пък тази на Далчев-Валери Петров (още по-малко тези на Смирненски-Вапцаров или на Вазов-Димитър Талев), но това не е чак такава беда. Някои от тях бавно и със запъване прописват на чужди езици. Междувременно в глобални домейни и национално неидентифицирани side-ове се раждат невиждани и талантливи хипертекстуални интерактивни хибриди, които успяват да се откъснат напълно от спомените за национална литература: компетентните спорят дали те трябва да бъдат наречени e-literature, glo-literature, роetic world web или virtual semiosis. Останалите подробности остават като в първия сценарий.

Трети сценарий

Внезапно и чудодейно се променят горните мрачно описани условия и обстоятелства: българската литература излиза от кома. Маси от всеотдайни читатели обсаждат новооткритите квартални библиотеки и претъпканите книжарници, смислопораждащата способност на имплицитния читател следва масовизацията на експлицитния. Еврокомисари прочитат „Под игото“ и „По жицата“, развълнувани са. Автори се вдъхновяват, пишат. Много кандидат-студенти пропадат, защото са се увлекли по четене на български автори извън конспекта и са забравили деня и часа на изпита. В университета Българската филология става най-престижната специалност, а Мартин Карбовски се помирява с патриарсите Недялко Йорданов и Стефан Цанев, поради което и той бива приет в златния медийно-фондационен фонд на литературата. Предаването за литературна критика и история „Дядовата-Славчова унука“, ръководено от Михаил Неделчев, заменя „Всяка неделя“, а talkshow-то „Кочаловската крамола“ с водещ Владимир Трендафилов – шоуто на Слави. „Литературен вестник“ започва бясно да се купува от българската диаспора в Лондон, Париж, Кьолн и Ванкувър. Ихаб Хасан официално признава Пламен Дойнов и данчо ефтимоф за постмодернисти. Всичко, което се чатва в литературния Интернет, немедлено се увековечава в дебели томове: от своя страна при самостоятелната поява на дебели томове същите незабавно се качват на големия правителствен home page с адрес: www.government.literature.bg, докато посивелият Милен Велчев отделя пет процента от националния брутен продукт за подкрепа на млади поетически таланти.

Авторът на настоящия текст си посипва главата с пепел и отива в литературен манастир. Там са му наложени епитимии: под надзора на строги художествени игумени той е принуден да чете (с необяснима преданост!) единствено съвременни български автори.

Първоначална публикация в:

Александър Кьосев, „Лелята от Гьотинген“,

изд. Фигура, София 2005, стр. 69–118.

Публикува се със съгласието на автора.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (3)

- 30-11-2015|Златко

Собствената ми позиция по същия този въпрос – по неизбежност различна от тази на Сашо („по неизбежност“, тъй като работата и донякъде съществуването ми са без шегички свързани с една малко слепичка „вяра“ в бъдещето и на най-малките култури по света, включително и българската) – може да бъде открита в ето този тук текст…

За мястото на интелектуалците в българския живот

- 30-11-2015|Златко

Помолих професор Кьосев за кратък коментар към текста днес, петнадесет години по-късно. Ето неговият отговор:

Мисля, че за разлика от други мои текстове, този беше четен и изконсумиран, въпреки че не беше разбран в своята провокативност, а беше изтълкуван като някаква констатация и метафората „смърт“, която сега не бих употребил, ми изигра лоша шега, попречи на разбирането. Мисля си, че ситуацията не е същата, даже съм се заигравал с мисълта да напиша сега нещо. Защото „Не-Радикалният манифест“ беше реплика към един предишен „Радикален манифест“, та би било забавно да правя прегледи на проблема през около 10-15 години. Но в момента съм на друга вълна и няма да мога да напиша нещо сериозно по въпроса…

- 06-12-2015|Доц. д-р Мюмюн Тахир, българск

Не се учудвам, че няма коментари. Трудно бих обяснил защо е така; не че не мога, но е сложно… и не е нужно. Споделям вълненията на Ал. Кьосев. Но като са се вълнували и древните шумери. Сашо, когото имам честта да знам нищо ново не казва, споменава само три имена, които вече не са писатели-А.Дончев, Ст. Цанев, Н. Йорданов, все креатури на всякакви режими. Но да си дойда на думата:

В Месопотамия или Страната на двуречието на реките Ефрат (Firat) и Тигър (Dicle), цивилизацията възниква някъде около 4 500 г. пр.п.е. Известно е, че тя е една от, заедно с Древен Египет, най-оригиналните цивилизации. Известно е още, че древните шумери записвали първите сведения върху глинени плочки-таблички. В една такава табличка преди 2000 г. пр.н.е. било записано: „Всички захванаха да пишат и няма кой да чете“. Така, че сега нищо ново не казваме.

Драги Кьосев, аз споделям оптимизма на Златко. Можем да говорим и пишем дълго за култура и цивилизация, за център и периферия, но ще приключа с това, че единственото, което обединява гражданите на нашата страна (аз също смятам себе си за член на българската нация; не се смущавайте от името ми) е, че неистово ненавиждаме онова, което не познаваме.

Сърдечни поздрави! И честит нов ректор!

Париж, Сирия и промяната на климата

Автор(и): Елизабет Колберт

В Сирия дъждовният сезон започва през ноември и завършва през април. Само една трета от фермите в страната разполагат с напоителни системи; останалата част разчита на онова, с което ги снабди природата – което, дори и в добри години, не е чак толкова много. Най-североизточната провинция Ал Хасах, където се добива по-голямата част от пшеницата в Сирия, получава средно около 30 кубически сантиметра валежи годишно, което е количеството, падащо над Ню Йорк между май и ноември.

Но през зимата на 2007 дъждовният сезон изобщо не започва. Следващата година е още по-тежка; страната преживява най-сухата зима в цялата си най-близка история. Производството на пшеница пропада, множество дребни фермери губят стадата си, а цените на основните продукти се увеличават повече от два пъти. През лятото на 2008, според една дипломатическа телеграма, изнесена по-късно в Интернет, сирийският министър на селското стопанство е заявил на служители на ООН, че последиците от сушата, както икономически, така и социални, се намират „извън нашата способност като страна да се справим с тях“. Междувременно, сирийският представител в Организацията за храни и селско стопанство към ООН предупреждава американските служители, че ситуацията се придвижва по посока на „неудържим ураган“, който би могъл да подкопае стабилността на страната и моли за помощ. (Американците, както се вижда от телеграмата, не са много впечатлени от молбата). Сушата продължава и през следващата, както и по-следващата зима. Стотици хиляди хора напускат селските райони и се преселват в градове като Хомс, Дамаск и Алепо. Тук те се присъединяват към един милион също толкова отчаяни иракски бежанци.

В списъка с ужаси, довели до сирийската гражданска война е трудно да се посочи точното място на сушата и нейните дестабилизиращи последствия – покачването на цените на хранителните продукти, вътрешните преселения, допълнителното пренаселване на вече препълнените градове. Със сигурност тя се намира по-долу от потисническата бруталност на режима на Башар ал-Асад. И все пак, както посочва Държавният секретар Джон Кери, в реч върху връзката между промяната на климата и националната сигурност, вероятно „не е случайност“ това, че войната е била предшествана от четири сушави години. Освен това Кери отбелязва, „Понеже днешният свят е така силно взаимно свързан – икономически, технологически, военно, по всякакви мислими начини – то нестабилността на което и да е място може да се превърне в заплаха за стабилността навсякъде“. Това е директна алюзия за ИДИЛ, която се появи в резултат от хаоса на гражданската война. Три дни след тези забележки на Кери се случиха нападенията в Париж.

Тази седмица, докато куповете от цветя и възпоменания за мъртвите продължават да нарастват пред Двореца на републиката, световните лидери се събират в Париж, за да направят опит за постигане на споразумение върху мерките срещу промяна на климата. Поради съображения за сигурност френското правителство е отменило голяма част от събитията, които са били предварително планирани в тази връзка, включително и масов митинг, на който се е очаквало да се съберат около двеста хиляди души. В градската водоснабдителна система са инсталирани специални сензори, които да предотвратят евентуалното нанасяне на химически удар, докато преговорите продължават.

Изразено на официален език, тази среща е двадесет и първата годишна Конференция на страните-участници в Конвенцията на ООН по промяната на климата, или, на езика на ООН, COP21. И тъй като предишните конференции, в по-голямата си част, завършваха с разногласия и огорчения, при COP21 се изпробва един нов подход. Всяка от страните-участнички е помолена да изготви план за намаляване на собствените си емисии на парникови газове; тези планове след това ще бъдат включени в един по-общ рамков проект. В настоящия момент сто седемдесет и пет страни са предложили собствени цели. САЩ са се задължили да намалят емисиите си с двадесет и шест процента, върху база от 2005 г. Страните от Европейския съюз са заявили, че ще намалят емисиите си с четиридесет процента, върху още по-ниска база от 1990. Китай, който е най-големият настоящ замърсител, е обещал, че емисиите му няма да се повишават след 2030 г.

Този „създайте-си-собствен-план“ подход би трябвало да намали възможностите за достигане на патова ситуация. Въпреки това някои от по-големите – и потенциално разрушителни за цялата договореност – въпроси, трябва да бъдат решени чрез преговори тази седмица. Един от тях, колкото и парадоксално да звучи, е какво да се прави с тези планове, щом те са неадекватни още в момента на предлагането им. Няколко независими изследвания са стигнали до заключението, че, дори и ако всяка от страните спази обещанията си, глобалното затопляне ще надмине далеч границата от два градуса Целзий, която се счита за горна, ако бихме искали да избегнем непредотвратими промени.

Друг нерешен въпрос са парите. Развиващите се страни, които, поне до този момент, са допринесли само малко за промяната на климата, в много случаи са точно онези, които най-вероятно ще пострадат най-тежко от нея. На тези страни са били обещани, колективно, сто милиарда долара годишно, за да успяват да се справят с проблеми като нарастване на морското равнище или въвеждане на системи за производство на чиста енергия. Само част от това количество е била реално предоставена. Администрацията на Обама е обещала три милиарда долара, но, в опит да се попречи на преговорите в Париж от разстояние, сенатските републиканци са се заканили да блокират каквато и да било сума от страна на САЩ. „Искаме да направим така, че никоя от тези страни, които си мислят, че просто така ще получат чек за пари поради някакво споразумение, което президентът може да сключи в Париж – да не си мислят, че могат да изтеглят парите ей сега“, заявява сенаторът Джон Барасо, републиканец от Уайоминг, пред списание Politico.

Което ни връща обратно към темата за Сирия. Едно скорошно изследване на Мормонския университет в Лойола и Масачузетския институт по технологии стига до заключението, че неограничаваното затопляне на климата ще направи множество градове от Персийския залив, като Абу Даби, Дубай и Дахран, буквално необитаеми само след няколко десетилетия. „Една реалистична аналогия за множество места от югозападна Азия е сегашният климат от пустинята в северен Афар от африканската страна на Червено море – регион, в който няма постоянни човешки селища“, пишат изследователите.

Една от най-понятните прогнози, които могат да се направят във връзка с промяната на климата е, че тя ще изпрати милиони – може би стотици милиони – хора в търсене на нови домове. И, в един „изключително взаимно свързан свят“, катастрофите не могат да бъдат обграждани от санитарни кордони. Към средата на века, което не е никак далеч от днешния ден, днешната сирийска криза може и да се е превърнала в нещо обичайно. И, вместо да си играят на игрички с федералния бюджет, настроените на вълна сигурност републиканци трябва да направят всичко възможно, за да осигурят успеха на преговорите в Париж.

Елизабет Колберт е американска авторка, журналистка и професорка в Уилямс колидж, Масачузетс. Тя е най-широко известна с книгата си Field Notes from a Catastrophe, а също и като наблюдател и екологичен коментатор на страниците на списание The New Yorker. Колберт е носителка на наградата Пулицър за документална проза от 2015 г., за книгата си The Sixth Extinction: An Unnatural History.

Светлана Алексиевич: Руснаците не могат да живеят със свободата

Автор(и): Керстин Холм, Светлана Алексиевич

Светлана Алексиевич живее в малко жилище на осмия етаж на огромна жилищна сграда в центъра на белоруската столица. От прозореца ѝ се открива красива гледка към реката Свислач, превърната в изкуствено езеро. Вали лапавица. Авторката е облечена в тъмнокафяв плетен костюм, върху който е наметнала пъстра вълнена жилетка. Казва, че е настинала, предлага на посетителката домашни пантофи и я угощава в кухнята с кафе и сладкиши.

Керстин Холм (Франкфуртер Алгемайне): Как се живее като Нобелов лауреат, Светлана Александровна?

В Русия днес ме считат за пета колона. „Литературная газета“ ме нарича „привърженичка на Бандера“, защото поддържам курса на реформите в Украйна. Нашият президент Александър Лукашенко ме поздрави, но само преди изборите за президент. След като беше отново избран, той обясни, че съм хвърляла мръсотия върху страната си. Откъм Русия дойде само едно поздравление, от председателя на Думата Сергей Нарышкин. От Путин нищо. Русия има болнаво отношение към Нобеловата награда, това е било така още при Иван Бунин и Йосиф Бродски.

Но и руската журналистка Юлия Латынина, яростна критичка на Путин, намери, че решението на Нобеловия комитет във Ваша полза говорело за някакъв решително „европейски“ вкус. И то защото във Вашите книги преживяванията на войни и екологически катастрофи винаги се описват откъм перспективата на малкия човек. В тях никога не се представя логиката, закономерността на катастрофалните явления. Да се разбере тази логика или дори да се задават въпроси за нея, твърди Латынина, е за днешния европеец направо неморално.

Руската литература винаги е придавала глас на малкия човек. Всички ние произлизаме от гоголевия „Шинел“. Русия просто е прекалено голяма, поради което редовно поражда супер-идеи, които правят от човека обект, подчиняват го, премилат индивида в колективното тяло. Аз разграждам това колективно тяло и изследвам отделните му части.

Докато се разхождах из центъра на Минск се заговорих с две жени, които намират, че вашите книги са прекалено „черногледи“. Според тях литературата трябва преди всичко да внася светлина в живота.

(Смее се) Много хора са на мнение, че литературата трябва най-вече да украсява. Когато тя показва рани, то в това е скрит един апел за действие, за промяна. А това е неудобно. Веднъж казах пред един вестник, че се нуждаем от реформи. Лукашенко пък каза, пред друг вестник, че реформите били напълно излишни.

Двете гражданки – медички, тоест далеч от необразовани, се представиха като изключително верни на режима и горди от факта, че една жена може да се разхожда нощно време из Минск без да се страхува.

Действително, тук демокрацията – както и в Русия – не може да разчита на мнозинство. Трябва обаче да се добави, че Лукашенко спазва донякъде договора с народа. Поддържа колхозите, държавните селскостопански предприятия, макар че това не е никак лесно. При нас също има корупция и шуробаджанащина. Но народът в Беларус не се ограбва толкова безсрамно, както в Русия, но също и в Украйна, където полята пустеят, а селското стопанство е в упадък.

В Русия месните и млечни продукти, а също и бирата от Беларус, се радват на култов статус!

Действително нашите хранителни продукти – за разлика от руските, с техните многобройни адитиви и усилватели на вкуса – са отлично произведени и чисти, това се контролира от държавата. Президентът помага със сина си Коля (с когото поддържа демонстративно-приятелски отношения) при събирането на „булбата“, както при нас се наричат картофите.

Понякога руснаците на шега наричат Беларус „Булбония“.

Белорусите са селски народ, те не губят връзката си с циклите на природата. И не са агресивни като московците. Когато някой в тълпата започне да се гневи, хората наоколо се опитват да го успокоят. Но затова пък са лишени от инициатива, за разлика от обичащите свободата украинци. Аз вярвам в украинците, те са енергични и не се оставят да бъдат унижавани. Видях пламтящите очи на младите хора там. При нас хората казват, типично: по-добре да понасяме президента си, той вече не е млад. Важното е да не се получи и при нас някой Майдан!

Но Вашите книги все пак могат да се купуват в днешна Беларус, нали?

Да, има едно хубаво петтомно издание, направено от московското издателство „Время“. За съжаление преводи на белоруски има единствено в Самиздат. А книгите ми продължават да не се приемат в учебната програма, както и преди времето на Лукашенко.

Вие имате украински и белоруски корени, но пишете на руски език.

Всъщност имам три различни родни места: западноукраинският град Иваново-Франкивск, откъдето произхожда майка ми и където съм родена; белоруското село, в което съм израснала; накрая, руската култура, която ме е възпитала и част от която станах. Баща ми, комунистът, е пристигнал в Иваново-Франкивск като част от окупационната армия на ненавиждания там Съветски съюз. През четиридесетте години на руснаци там по принцип не се продавало нищо. Ето защо като бебе едва не съм умряла. Тогава баща ми отишъл в местния манастир и казал на игуменката, „Аз съм враг, но имам малко дете, което умира от глад“. А тя му отвърнала, „Махни се веднага оттук и не се показвай никога повече. Но изпрати жена си.“ На майка ми монахините давали всеки ден козе мляко. Това ме е спасило.

В православната църква недалеч от дома ви днес влязоха много минувачи, за да се молят или да запалят свещи.

Да, хората ходят на църква, но тук църквата е напълно свободна от московската истерия и агресивност. Също и руският антиамериканизъм липсва при нас, както и руската враждебност срещу Европейския съюз. Лукашенко не е издавал и тези ужасни анти-хомосексуални закони като Путин…

А при това в руската Дума и правителство седят множество хомосексуални хора…

… да не говорим пък за Московската Патриаршия! Не бих казала, че мнозинството белоруси биха се възрадвали на хомосексуални признания, но поне считат това за нещо лично.

Днес би могло да се каже, че руската православна църква е приела като свое изказването на революционния водач Ленин: „колкото по-зле, толкова по-добре“.

Действително, архиереят Всеволод Чаплин, който отговаря в Московската Патриаршия за връзките с обществеността, изглежда доста щастлив от руската икономическа мизерия. Добре е, че тлъстите години са отминали, казва той, това е добре за руснаците. За хора като Чаплин страданието е основна задача на хората, тяхната истинска работа. Но и Александър Солженицин вярваше, че страданието се възнаграждава и води към свободата. Това ме различава от него.

Колко устойчив срещу кризи е бракът между Русия и Беларус според Вас?

Беларус е зависима от Русия, от нейните кредити, които за съжаление не се инвестират, в периодично се „излапват“. Откак обаче се случи руската окупация на източна Украйна и на Крим, специално сред по-младите белоруси започват все повече да навлизат в мода белоруският език и белоруското национално облекло – междувременно хората тук също се чувстват застрашени от съседа и по този начин се дистанцират от него.

Близо до дома ви се намира салон за продажба на луксозни автомобили Бентли. Това контрапункт на кризата ли е?

Очевидно – той съществува от една година насам. Беше открит, когато започна кризата. Днес в белоруските затвори лежат множество бизнесмени, чиито фирми са пробудили апетитите на държавното ръководство. Един известен случай беше онзи с шоколадовата фабрика „Комунарка“, която Лукашенко си присвои под предлог, че била заплашена от попадане в чуждестранни ръце.

Виждате ли в днешна Украйна нещо по-добро, тъй като вече не принадлежи към имперска Русия?

Да, руснаците получиха свободата и се върнаха по собствена воля обратно в робството. Те обичат Путин, защото страната им уж отново била уважавана и от нея се страхували. За съжаление руските елити, за разлика от полските например, нямаха никакъв план за ново начало след комунизма. Руската свобода беше просто брътвеж, руските елити могат единствено да крадат.

Но западните политици и съветници също не винаги играеха някаква особено похвална роля…

Западът искаше да реши собствените си проблеми със сигурността. Русия не успя да развие собствена политическа култура. Вместо договори и закони тук все още властват неформалните „разбирания“, лични договорености между силни хора. Вземете за пример даденото от Запада обещание, че НАТО няма да се разширява на Изток. Хората, вземащи решенията разговаряха, ядоха и пиха заедно и Горбачов счете, че това е достатъчно. А на Запад нищо няма валидност без формално споразумение.

Днес Европа се опитва да се предпазва от радикалните мюсюлмани, които вземат заложници и са готови да се самовзривяват. С такива хора те си имаха работа още през седемдесетте години.

Да, в Афганистан, където събирах материал за книгата си „Цинковите момчета“. Тогава ми направи силно впечатление един красив афганистанец, който ми обясни, че смъртта не е нищо лошо, след това той веднага щял да се окаже в рая. Също толкова нормално му се струваше да убива пленниците си, ако роднините им не успеят да донесат чувал брашно, за да ги откупят. Ориентът е нещо напълно различно.

Но Ориентът днес вече е и в Европа.

Забелязах това в късните нулеви години, докато живеех три години в Париж. Хората страняха от множество арабски квартали, за разлика от китайските и виетнамските, където с удоволствие ходехме и получавахме отлична храна.

Как възприехте нападенията от Париж?

Това, че терористите са успели да влязат в залата „Батаклан“, въоръжени с автомати Калашников, говори, че силите по сигурността не са били на висота. Терористите биха искали да направят от нас част от собствените си театрални инсценировки. На техните видеоклипове с екзекуции палачът винаги е висок и облечен в черно, докато жертвата е облечена в оранжево и е много по-дребна. Но пък когато имамите пееха Марсилезата пред залата „Батаклан“, това също беше силен театрален жест.

Канцлерката Ангела Меркел днес е критикувана за това, че желае да приема бежанци в Европа без ограничения.

За мен Ангела Меркел е велика, мъдра жена, епохална фигура. Много руснаци крещят днес, че Европа щяла да загине заради емигрантите. А самите те, или поне много от тях, живеят като емигранти в Германия. Към Германия принадлежат също и турските градски квартали, както и множеството смесени бракове. Струва ми се, че немците възприемат всичко това спокойно. Вярвам, че Германия ще преодолее кризата и ще „преработи“ потоците от бежанци.

Светлана Алексиевич (род. 1948) е съветска и белоруска писателка, журналистка, сценаристка на документални филми. Пише на руски език. Отличена е с множество международни награди. Носителка на Нобелова награда за литература за 2015 г.

Коментари (3)

- 07-12-2015|Black Wolf

Най-лошото в момента е, че западните лидери и западната общественост изобщо не могат да схванат, че главната опасност за Европа е не ИДИЛ, или тероризма или нещо друго (прим. извънземните:)), а главната опасност за Европа се нарича Русия. „Глупавата скиорка Меркел“ (както много точно я охарактеризира един български журналист) не вдява, че зад привидните ползи от бизнес с Русия и евтини енергоизточници се крие огромна опасност. Путлер пробва Европа с войната в Украйна и видя, че Европа нито иска, нито може да се противопостави с нещо сериозно, ако Русия просто реши да си заграби нещо.

Проучвания на общественото мнение в Зап. Европа през последните години недвусмислено сочат,

че западните общества не са готови да се бият дори за собствената си свобода (за която толкова се пищи там!), ако тя бъде застрашена. Уви, същото е и в България. Т.е. ако утре руските танкове тръгнат, европейците ще стоят и ще гледат, и ще се надяват руския ботуш да не е прекалено подкован и прекалено миризлив…

Ирационални страхове? Който познава Русия и руснаците знае много добре, че не е така. Руснаците разбират единствено от силата и стоят мирни само когато знаят, че ще им бъде отговорено също толкова безпощадно… Кисинджър, Бжежински и въобще тяхното поколение знаеха това.

И основния проблем е не че руските управници винаги са мислели и мислят по този начин (агресия, сила, мачкане на всеки), проблема е че и огромната част от руснаците мислят по този начин.

- 07-12-2015|Златко

По-голям ли става един балон, ако го надувате? Чета тук празноглавото бъбрене на това младо и безотговорно момче, което във фантазията си вече е наченало Третата световна, колко му е – и се питам колко ли други като него има такива в милата ми татковина? И още – сигурен съм, че и този юнак има поне две-три висши образования…

- 07-12-2015|Златко
И основния проблем е не че руските управници винаги са мислели и мислят по този начин (агресия, сила, мачкане на всеки), проблемът е, че и огромната част от руснаците мислят по този начин.

Заменете в горния цитат „руснаци“ с „българи“ – и, надявам се, ще почувствате поне за миг унищожителната сила на клишетата (както и тяхната огромна доза истинност). За съжаление това става само и единствено когато те бъдат треснати върху собствения ни гръб…

За границите на садистичното

Автор(и): Анета Генова

Дълго мислих дали да разкажа тези истории. Те са тежки. Те са жестоки. В тях справедливостта не побеждава, въпреки че правото се намесва. Разказвам ги, защото без много допълнителни обяснения те показват къде точно е границата ни на търпимост към садистичното. Това са истории,

за които няма да прочетете във вестниците и най-вероятно те няма да намерят място в новините.

Не защото не са страшни и стряскащи. Вероятно, защото по някакъв начин са банални. Извън баналното е смъртта, която е застигнала жертвите.

Това са истории за хора с увреждания и насилие.

Нито една не е измислена. Те са описани в съдебни решения, публикувани в правно информационните системи. Всеки, който има достъп до такава система, може да ги намери, ако е достатъчно търпелив, като въведе правното основание, споменато в делото. Съвсем умишлено не предлагам никакви детайли отвъд историята – без инициали, без препратки към населените места, където това се е случило, без инициали на съдилищата, постановили съдебните решения. Празното любопитство няма място тук.

История №1:

Малко населено място. Семейство, в което има човек с психично увреждане. Вероятно млад мъж. Семейството е ангажирано с грижите по него. Кризи, хоспитализации. Лекарства. Пак кризи, пак хоспитализации. Майката умира. Остават баща и син. И тук започва бавното, систематично и обмислено убиване на сина. Вероятно не веднага. След една хоспитализация, бащата спира лекарствата. Болният е заключен в пристройка, където прекарва дните и нощите си, изолиран и скрит от света. Създадена е легенда, че е настанен на „по-добро“ място, например в болница, за лечение. Всъщност е заключен. Може би дори без светлина, иначе все някой щеше да забележи движение, силует поне. Не получава храна. Няма човешко общуване. Няма топлина. Бавно и мъчително животът си отива от него. Погребан е в двора на бащината си къща. Тайно.

Колко време е продължило това убиване чрез бездействие? Както изглежда от мотивите на присъдата и решенията на следващите две инстанции, поне година човекът е държан без лекарства. Достъпът на каквито и да е външни хора в къщата и двора бил преустановен. В последните два месеца от живота на сина, той най-вероятно не е получавал храна (бащата заявил, че се отказва от услугите на „Социален патронаж“). Последните месеци са били януари и февруари. Най-студените зимни месеци. Аутопсията установява, че смъртта е настъпила в резултат на пневмония, на фона на тежка кахексия (тежко измършавяване).

По време на разпитите, свидетели са казали, че той никога не е търсил помощ. Че е отказвал предложената. Не се правят предположения защо.

Кой и как разкрива истината? От съдебните решения не става ясно, а и няма съществено значение. Бащата е осъден на 8 години лишаване от свобода. Съдебните състави единодушно приемат, че бащата умишлено е причинил смъртта на сина си чрез системно неглижиране на негови основни жизнени потребности, тъй като е желаел този резултат.

История №2

Тя се разиграва в по-голям град. И ролите са обърнати. Имаме здрав внук и баба с мозъчно увреждане. Възрастна жена. Безпомощна. Първоначално жената била обгрижвана от едната си дъщеря, а внукът се настанил да живее при тях. След скандал за имоти внукът изгонил леля си и заявил, че сам ще се грижи за баба си. Претендирайки, че се грижи за нея, той систематично я убивал. Наемал жени, които да извършват определени дейности, но систематично им разпореждал да не я хранят с друго, освен с оскъдната храна, която предоставял. Не позволявал да ѝ се дава вода, за да не се харчат много памперси. Не положил никакви грижи за мозъчното ѝ увреждане, което изисквало определено лечение. Това състояние продължило повече от 4 години. Едва тогава дъщеря ѝ, с намесата на съответното РПУ, успяла да изведе жената от кошмарните условия и да я настани в болница. Там било установено, че освен че страдала от тежка форма на кахексия (тежко измършавяване), тя била и малтретирана – по главата и имало травматични увреждания. Скоро след това жената починала.

И тук имало съдебен процес. Внукът бил признат за виновен. Но тъй като досъдебното производство се водило цели 5 години, съдът се видял принуден да го освободи от наказателна отговорност и да наложи глоба в минимално предвидения от закона размер.

***

Нека спра дотук с историите от съдебните зали.

Не защото няма какво още да разкажа.

Съдебните решения, особено подобни съдебни решения, са тъжно четиво. В тях усещането за справедливост липсва. Има въпроси. За границите на търпимост към садистичното. Дали едва пред лицето на смъртта сме склонни да разпознаем садистичното като такова? Кое приемаме като общество? За кое си затваряме очите? Как изобщо е възможно тези истории да се случат? Потресът ми от досега с тях е не по-малък от потреса при досега с всяка история за насилие и смърт, за злоупотреба с уязвимостта.

Тя, злоупотребата, прозира и в далеч по-„тривиални“ истории.

Насилвани, обезобразявани жени под запрещение, за които няма пряк достъп до съд, та да се защитят от насилниците си. Деца с увреждания, насилвани от родителите си (включително и сексуално), „защитени“ чрез настаняване в институция. Жертви на сексуални злоупотреби, на трафик, на домашно насилие, които в резултат на преживяното развиват психично разстройство. Хора в институции.

Тук някъде стигаме до точката, в която съдебните решения изчезват.

Колкото и да сте търпеливи, няма да намерите съдебно решение по случая на детето от дом за деца с умствени увреждания, което беше намерено обесено преди години в дома на санитар. Няма да намерите нито едно решение за дете, починало в дом за деца с умствена изостаналост в резултат на диагноза като тази, в история №1. Няма да намерите съдебно решение, което да осъжда някого или поне да укорява някого за това, че жена е починала от измръзване в социална институция. Че деца са живели години в състояние на кахексия (тежко недохранване). Няма да чуете за нито един случай на изнасилване на дете или възрастен в институция, камо ли пък за разследване. Не защото не съществуват. А защото институциите са добре затворени. От там до нас идва само онова, което е създадено като легенда. Онова, което сме готови да чуем. А когато все пак забележим измършавяването, агресията, белезите, все ще се намери някой, който авторитетно да ни обясни, че всичко това е от болестта. Тя, болестта, ги кара да не знаят дали са се хранили, да са лакоми, но да слабеят и дори да измършавяват. Тя, болестта, ги кара да се самонараняват и да измислят истории, в които уж някой ги наранява. Те, заради болестта, не могат да са нито свидетели, нито пък може да им се вярва. Заради болестта тях не ги боли, те не страдат, те си измислят страданието.

Но не, не е заради болестта.

А заради стигмата,

която ни пречи да ги видим като човешки същества, която пречи да разберем уязвимостта и да не позволим да страда.

Ако можехме да погледнем отвъд стигмата, със сигурност щяхме да знаем, че те, хората с ментални увреждания, са като всяко живо същество на тази планета.

Те искат да са живи. Искат да не ги боли. Искат да имат нормални условия за живот. Искат да бъдат обичани. Да могат да общуват с други хора.

Всеки от тях, без изключения, има свои предпочитания. Както имам аз, както имаш ти, като има всеки от нас. Тежестта на увреждането не прави тези предпочитания невалидни. Но прави човека уязвим. Раним. Прави го лесна жертва на всякаква злоупотреба. На садистично отношение.

Иска ми се за край да кажа нещо оптимистично.

Може би това, че няма садизъм, който да може да вирее в светлината на общественото внимание, когато обществото е нетолерантно към насилието, когато разпознава садистичното и го осъжда. И затова този път нищо няма да кажа за нуждата от промяна в законодателството, та предпочитанията на хората с увреждания да бъдат зачетени и същевременно те да бъдат защитени те от злоупотреби (запрещението не върши работа!). То, законодателството, е важно. Но е важно също излизането от стереотипа на стигматизиращо отношение към хората с увреждания. Важно е да разбираме уязвимостта, но и садистичното. И да не позволим на последното да властва. Като го разпознаваме. Назоваваме. Посочваме. Като сме честни пред лицето му и не се опитваме да го прикрием зад благоприлични фрази и оправдания, само защото предпочитаме да не се докосваме до уязвимостта на различните.

Успеем ли в това, като общество ще сме направили много. Голяма крачка не само в посока на защита правата на уязвимите, но и в посока на защита на собственото си достойнство.

Публикация на сайт „Маргиналия“

Анета Генова е адвокат. Правен консултант на Mental Disability Advocavy Center за България. Работи по случаи, свързани с защита на права на хора с психо-социални и интелектуални затруднения, както и с жертви на домашно насилие. Работи по изследователски проекти, свързани с тези теми, както и с теми за защита правата на децата. Работила е в Български Хелзинкски комитет, както и в сътрудничество с Фондация „ПУЛС“ – гр. Перник. Била е съдия.

Коментари (3)

- 02-12-2015|Златко

Днес, докато четях резюмето на този текст във Фейсбук, поумувах малко и измъдрих ей тая тук мъдра мисла:

Самото определяне на умствените проблеми като БОЛЕСТ вече е част от обществения симптом. Близо тридесет години след класическите текстове на Сюзън Зонтаг (ако и малко встрани от точно този аспект на нещата), разбирането за умствено увредения човек като за „болен“ е основният начин за отграничаването му/й – и поставянето му по принцип извън сферата на „нормалността“. А той или тя е ТОЧНО това – нормален/нормална, просто защото за състоянието му НЯМА лечение, няма реална възможност за промяна. Това е НОРМАЛНОСТТА на неговия/нейния живот – и наша, а не негова или нейна задача е да прозрем това…

А след това прочетох самия текст… и ми се дорева. Стегна ме гърлото, очите ми се подлютиха, стомахът ми се сви на топка, прииска ми се, ей Богу, да хвана някаква гигантска тояга, па да млатя, да млатя, да млатя де що дивотия и ужасия има по тая страна нещастна…

И седях, и гледах, и се опитвах да мисля за стотиците, сигурно хиляди нещастници, осъдени да гният из разни коптори от други, малко по-късметлии нещастници, които изпробват върху тия първите собствените си дарби на надзиратели от Аушвиц. И продължи да ми бъде гадно, мрачно, тясно в душата, навсякъде…

И стисках, и пъшках, и преглъщах. А накрая въздъхнах и пак си поех юларчето. Няма да оправя нищо с гневните си изблици на малък, нервен, избухлив човек. Няма да го оправя и с престорено благодушие, нито пък, не дай Боже, с равнодушие.

Единственият ми шанс е да стискам зъби и да тегля колата, в която съм се впрегнал сам, друг никой не ми е отговорен.

Това е. Не че не съм ви го казвал вече стотици пъти…

- 03-12-2015|Ц.

Гледайте този клип (и ако намерите нещо в него, гледайте и останалите филми и интервюта с Жан Вание). Jean Vanier работи също с Юлия Кръстева.

https://www.youtube.com/watch? v=Eldz3uNsmv4&pxtry=1

- 06-12-2015|Мартин Заимов

Усилието за създаване на общност и намаляване или ограничаване на насилието е гръбнакът на човешката цивилизация. В България, както и в Канада има успешни примери:

https://www.youtube.com/watch? v=ERV2wGD3pf8

Съществен въпрос, който си задаваме по-рядко и е по-труден е колко нещастни са насилниците.

Видът на цивилизационното усилие срещу насилието и прагматичният му успех са също важни. Предлагам пример от друг ъгъл:

www.ted.com/talks/ramona_pierson_an_unex…m_campaign=ios-share

Контактната хипотеза или кой се страхува от бежанците

Автор(и): Марио Игнатов

В рамките на последния четвърт век светът около нас преживя огромни промени. Рухна един обществен строй, което доведе до промяна на облика на цяла Източна Европа. Войни в Близкия Изток, Северна Африка и Средна Азия предизвикаха миграционни потоци в посока Западна Европа. Изненадващо, като най-вокални противници на тези миграционни вълни се доказват източноевропейците, въпреки че техните страни не са предпочитани крайни дестинации на бежанците. Защо се случва това? Опит за отговор предлагам в следните редове.

За илюстрация ще разгледам случая с Германия. По стечение на обстоятелствата, през есента на 1992 г. прекарах три месеца в Далечния Изток, където имах възможност да следя американските телевизионни новини и много живо си спомням интервюто по АВС на легендарния журналист Тед Копъл с посланика на Германия във Вашингтон по повод палежа на общежитие на гастарбайтери в немската провинция Шлезвиг-Холщайн, при който имаше човешки жертви. Посланикът шокира водещия с твърдението си, че – за ралика от САЩ – Германия не е мултиетническа и мултикултурна страна. Превъртаме лентата напред до 2015 година и се поставяме в положението на един съвременен Рип ван Уинкъл, прекарал в сън последните 23 лета. Ако се събудеше в Германия, този човек трудно би могъл да повярва, че това е същата страна. Федералният канцлер Меркел предлага най-гостоприемната политика в Западния свят спрямо бежанците от засегнатите от войни и други бедствия страни. Може да се търсят обяснения за тази политика в прагматичния подход на една разсъдлива нация със застаряващо население, ниска раждаемост и сравнително запазена промишленост, която се нуждае от работна ръка, за да поддържа нивата на износ. Трудно обаче можем да повярваме, че тази държавна политика би могла за толкова кратко време да повлияе на настроенията на обикновените германци, които, за разлика от обикновените поляци, например, не демонстрираха масово срещу промяната на християнския облик на Европа. Нито пък издигнаха огради по границите си, както направиха българи и унгарци. Може би има друго обяснение за толерантността на западните общества като цяло и на Германия в частност.

Моята хипотеза е, че контактът с чужденци намалява предразсъдъците срещу тях, а Германия очевидно е имала доста положителен опит в контактите с чужденци през последните две десетилетия, в това число и с много източноевропейци. И това не е някаква нова или особено оригинална теория. В своята книга „Естеството на предразсъдъците“ същото твърди и американският психолог Гордън Алпорт. Според учения, междуличностният контакт намалява предразсъдъците, риска от конфликт и подобрява отношенията между мнозинството и малцинствата. Други психолози изтъкват реалистичната възможност да се дискриминират чужденците заради оскъдните ресурси и конкуренцията за тях, и тук относително бедните източноевропейци са идеалните кандидат-дискриминатори. Наред с това се появява и усещането за заплаха от някакво изпъкващо отличие: раса, религия, език, култура и социална класа. В Източна Европа трудно може да се говори за расови малцинства, но единственото значително видимо малцинство, ромското, бива принудено да живее в гета, които в страни като Румъния, България и Словакия се ограждат със стени. Словакия дори излезе с екстравагантното предложение да приеме само бежанци-християни. Гетоизацията и ограждането със стени намалява шанса за контакт между мнозинството и малцинството. Лишаването на общностите от възможността да споделят едно и също физическо пространство ги обрича на изолация, капсулиране, непознаване на другия, и недоверие към него. Световни примери за обратното – смесване на етнически или расови групи в даден жилищен район – има, и резултатите са доста обнадеждаващи. С цел да преодолее сегрегацията по местоживеене, местната управа на град Чикаго решава през 70-те години на миналия век да раздаде на афроамерикански семейства ваучери за настаняване в домове в традиционно „бели“ предградия. Резултатите не закъсняват: безработицата и престъпността сред малцинството намаляват, достъпът до добри училища уваличава процента на завършилите гимназия и приетите в колежи и университети. Забелязва се дори благоприятен ефект върху здравето и продължителносттта на живота на преселените афроамериканци в сравнение с останалите в черните гета. Някога подобна политика на разселване на ромски семейства съществуваше и в НР България, но тя никога не беше посрещната с доверие, не беше обяснен добре на мнозинството смисълът ѝ, и днес тя е само куриоз от миналото.

Какво е положението сега в Източна Европа? Постоянно данните от серията допитвания до общественото мнение по поръчка на Европейската комисия, известни като Евробарометър, показват резкия контраст между настроенията в Западна и Източна Европа. Най-удобно с присъствието на представители на различен етнос се чувстват северноевропейците. Чехия води класацията по нетолерантност спрямо ромите. Източна Европа и Кипър са първенци по нетърпимост спрямо сексуалните малцинства. Скандинавците и британците показват най-висока толерантност спрямо хората с увреждания. Научни изследвания, използващи статистически анализ на данните от Евробарометър, са установили, че наличието на познати от малцинствата е факторът, най-силно свързан с толерантността към тях. Следва политическата ориентация – хората с леви убеждения са по-толерантни – а на трето място е нивото на образование. Без да е някаква особена изненада, по-образованите проявяват и по-висока търпимост към малцинствата. На четвърта позиция по силата да предсказва толерантно отношение е размерът на населеното място – обитателите на по-големите градове са по-толерантни. Това също е близо до ума, тъй като вероятостта да срещнеш малцинства в големия град е по-висока заради повечето възможности за поминък там.

Казано накратко, за да преодолеем нетърпимостта и дискриминацията, е нужно просто да насърчаваме общуването между различните етноси и взаимното им опознаване. Това включва и предоставянето на пространство, в което те да могат да се срещнат и споделят културите си. Необходимо е също така да поощряваме политики, целящи повишаването на образователното равнище, защото повече знаещите страдат от по-малко предразсъдъци. Не на последно място, жилищната политика би могла да насърчава контактите. Ние, българите, все още разказваме с гордост спомените на Симеон Радев за християни, които давали великденски яйца и козунак на съседите си мюсюлмани, а в замяна получавали баклава на байрам.

Марио Игнатов е политолог и социолог, завършил Университета на Синсинати в САЩ и Женевския университет в Швейцария. Публикувал е книгата „Българските евреи през Втората световна война: мит и действителност“ (2015, на английски), както и статия в „Оксфордски библиографии“ през 2014 г. Преподавал е социология, социално неравенство и политическа социология в САЩ, и е работил като изследовател по научен проект, финансиран от американската National Science Foundation и посветен на расовата сегрегация в САЩ. В момента живее във Великобритания, където ръководи стартъп компания.

Коментари (11)

- 08-12-2015|Ганьо

Ето затова препоръчвам на всички българи да емигрират. Като се поомешат с други култири ще видят че света не е толкова страшен колкото го описват медиите и сидеров

- 09-12-2015|Минчо Калайджиев

Много ми е интересно една такава „контактна“ хипотеза как се съгласува с резултатите от изборите тази неделя във Франция (успеха на Националния фронт). Както и с резултатите от изборите през септември в Австрия (успеха на Австрийска партия на свободата). Значи ли това, че французите (и австрийците) са били досега някак си лишени от „контакти“, та затова гласуват тъй?

- 09-12-2015|Марио Игнатов

Г-н Калайджиев,

Въпросът Ви е интересен и Ви благодаря за него. Отговорът му изисква отделен анализ относно:

– какъв е профилът на гласувалите за тези партии

– какво ги е мотивирало да отидат да гласуват (половината френски електорат не си направи труда да отиде до урните)

Един бегъл поглед установява лек спад в общия брой гласове за FN във Франция на последните избори в сравнение с президентските преди три години.

Друг интересен въпрос засяга резултатите от изборите в Полша на 25 октомври и победата на партията „Закон и справедливост“ в тях. Ярослав Качински нарече бежанците „паразити и едноклетъчни“.

- 12-12-2015|Тихомир Безлов

Освен изборите във Франция дето „електорат не си направи труда да отиде до урните“ има месечни и дори седмични проучвания на общественото мнение. Примерът Германия, за 3 месеца Меркел и нагласата към бягащите се срина и продължава да спада. Същото се случи практически в цяла Западна Европа включително в най-толерантните страни като Швеция, Дания, Финландия. В Англия щяха да вземат 20 хил. сирийци за… 3 години. Примерите с Кале са просто впечатляващи. В САЩ имаше планове за 100 хил. сега говорят за 10 хил. Не знам защо тези мултикултурни общества не искат да помогнат на тези бежанци повече. В България за тази година до 4 декември са влезли 30 хил. Първоначално нагласите към бежанците(август 2013) бяха добронамерени. Към ноември 2013 вече се влошиха рязко. Сега са вече силно негативни. Мисля си, че едва ли някой не е срещал бежанци вече в България. Според данните на дирекция миграция в МВР има около 40 хил. нови мигранти от Близкия изток поне с 10 години присъствие в България. Особена симпатия към тях около Малкия Бейрут (София от „Мария Луиза“ до Опълченска) не се наблюдава, но няма палежи като в Германия (Палежите в Германия са във всички области не само Източна Германия).

В САЩ емиграционната политика, която се води постигна отрицателна миграция(повече екстрадирани отколкото влезли) при това при Обама. На някой места защитните съоръжения по мексиканската граница са по-големи от тези при Берлинската стена. Плюс „ешелонираните защитни линии“ срещу емигранти от Централна Америка. Случилото се във Фъргюсън просто показа как въпреки огромните пари изсипани за намаляване на предразсъдъците нещата са много достатъчно зле.

За България е абсурдна е тезата за непознаването на ромите. Най-малко е познаването в големите градове наистина. В малките населени места хората наемат фирми за да ги пазят от ромски набези. Има цели райони където хората си смениха земеделските културите (гледат зърно вместо царевица) и не отглеждат домашни животни. През целия период от както има изследвания за роми-българи отношението (1991 г.) се наблюдава една ясна линия увеличаване на негативизма към ромското население. През последната година бележи рекорд.

Разбира се няма лошо човек да вярва, съответно да си търси аргументи в мултикултурното общество. Мути същото казва „welcome“! НО тихичко изгради „зони за задържане“, но не в Германия, а натисна Македония, Сърбия и останалите по пътя да спрат „икономическите имигранти“. Плати сметката на Ердоган (този който почти обяви за тиран) и сега Турция арестува желаещите да ходят в Европа. Сета прати Фронтекс в Гърция.

- 12-12-2015|Златко

Онова, което не може да се оспорва, са фактите (в световен, не единствено европейски мащаб), свързани с безпрецедентното смесване на етнически, социални и всякакви други групи, започнало, грубо казано, след падането на комунизма (за нас поне започна тогава, за други хора е започнало далеч преди това – и тази разлика съвсем не е без значение).

Страхуват се всички – американци, европейци, по-богати азиатци, всички! Навсякъде хората, постигнали някакъв вид благоденствие, започват да изпитват усещането, че то е заплашено от вълните „нежелани хора“, пристигащи от всевъзможни кътчета по света. В това, повтарям, особено съмнение не може да има, то е факт.

Разногласията помежду ни започват в момента, в който самите ние направим опит да оценяваме случващото си или – особено – да предсказваме начините, по които то ще се развива. Общо взето, откъм България и Източна Европа реакцията е простичка – „Айде стигаа, много маймуни станахме на клона“. Тя може да се прикрива под каквито и да било нафукани фрази, но съдържанието и смисълът ѝ си остават дребно-егоистични, дребнобуржоазни, дребно-човешки, изобщо, ДРЕБНИ. Такова поне е моето (силно емоционално оцветено) разбиране за нещата. Дребни човечета щъкат насам-натам и се опитват да убедят самите себе си и околните, че всички останали са също толкова дребни и че на тоя свят не може да има нищо друго освен един вид дарвинистко оцеляване на „най-пригодните“ в един по същество биологически определян, жесток и безмилостен бой. В джунгла живеем, избор няма! В по-спокойните си моменти съм в състояние да махна с ръка и да си кажа „вай, завалиите“. В нормалното си състояние обаче (което се състои в тъпо, упорито и май-май бая така яростничко несъгласие с тезата, че светът бил направен единствено за хора, способни да „оцеляват“ и че в него нямало място за идеализъм, жертвоготовност, алтруизъм, проста, най-обикновена и наивна човешка човещинка) – в тези си нормални моменти просто натискам копчето и прекратявам връзките с подобни хора. Това е ситуацийката… Оцет и олио не се смесват, сорри…

А след някое и друго десетилетие, ако е рекъл господ, може и отново да си поговорим по въпроса за това кои са основните човешки мотиви и какво животно всъщност е човекът. Не че това ще промени нещо реално на тоя свят, но поне тогава, надявам се, батаците, свързани с тия страхове, страхове, страхове, ще са се поуталожили малко. Защото единствената алтернатива е дотогава да сме се поизтрепали, така както е тръгнало с борбата за оцеляване (едно време, в пионерските години, на същото това нещо ни учеха да му викаме „борба за мир“ – и глей само колко добре са си научили урочетата това моите връстници български, направо еша им няма!).

Или това – или, малко по-вероятно, да сме ги оставили да се поизтрепят, щото ние сме хитри Андрешковци, как бъде не се оставяме да ни трепят, става вече почти сто години как само гледаме сеири и си трайкаме. Световни шампиони по оцеляване и оставяне другите да мрат, има си хас и да сме нещо по-различно от това. Че и не само ние, всички останали и те са същите лайна като нас. Тъй амчи, как? Това и децата го знаят…

Но хайде, стига толкова…

- 12-12-2015|отец Атанасий на 94 години

На въпроса ти какво животно е човекът, ще отговоря кратко, Златко. Виж го в огледалото и се поклони Господу, защото „какво имаш, което да не си получил?“

- 13-12-2015|Жоро Ончев

Контактната хипотеза е близка до имунната – дозирано излагане на вируси и бактерии прави организма по-устойчив към инфекции, отколкото ако е живял стерилно. В социалната антропология е подобно – параноидната нагласа е много по-възможна при затворени общности, където образът на другия може да се товари с предразсъдъци, без да може да се обори от живия контакт. И в аналогията с имунитета чисто езиково лъсва истината, че гледаме на другите като зараза. Преди да се ужасяваме от тази истина и да се обвиняваме в ксенофобия и подобни, да си дадем все пак сметка, че това е медицински факт, както би казал Остап Бендер. Той е и много еволюционно обусловен, без него няма чувство за самосъхранение, и данните за общественото мнение от г-н Безлов го потвърждават. Никой не си отваря вратата на къщата със затворени очи: който иска, да влиза, а все пак гледаме кой влиза, нали. Има граници, отвъд които толерантността се превръща в глупост (както и граници, отвъд които демокрацията някак си пълзи към болшевизъм).

Няма лесни рецепти за интегрирането на тези хора, но със сигурност вменяването на роли – на тях на жертви, на които трябва единствено да се помага, а на нас на гузни бели и богати, които единствено трябва да помагаме, за да ни е чиста съвестта и да сме политкоректни, – не е сред тях. Това не работи и няма как да работи. Да се преживяваш като жертва, с извинние за банализма, е психологически проблем, не материален, битов или медицински. Същинската човещина не е в кахъренето, а в помагането на „жертвите“ да излязат от тази си роля. А това значи да спазват правилата, които важат за другите, да не бъдат по-специални и да очакват дундуркане и вечната просия. Помагането в Третия свят, например мисиите в Африка, показват, че е бая сложно (и от личен, и от професионален опит мога да го твърдя). Извън етикетите, подобно помагане е близо до терапия за израстване, за преодоляване на собствената си „жертвеност“. И тук трябва да не сме толкова, по инерция, самокритични до мазохизъм и да се оплюваме. У нас се прави например терапия на жертви на изтезания в бежанските лагери! Free of charge. Това не е много широко известно, нали, много по-известно е напр. „бежанци се клаха …“ и под. новини. Полагат се усилия, които заслужават подкрепа, а не вменяване на едва ли не вина заради провинциалната ни изстаналост и затвореност за другите. Както, по геополитическа аналогия, заслужава подкрепа и Турция, където се върши също страхотна работа. Обратно на традиционното мърморене, у нас манталитетно има огромна промяна през последния четвърт век. Космополитната нагласа преобладава например сред младите хора и някак е неуместно да ни се вменяват предразсъдъци – там, където просто има здрав разум. Част от тази манталитетна промяна е и излизането ни от ролята на „жертви“ и превръщането ни в помагачи. И че не ни е неудобно да си пазим къщите като чорбаджии-изедници, не виждаме нещо нередно в това. Защото полагаме усилия към циганите и към бежанците да излязат от ролите си на жертви – т.е. да приемат, че за тях важи същото, което и за нас. Не е лесно, но това е пътят.

- 13-12-2015|сухи

Както винаги Златко Е. признава само своите доводи за валидни. Но тъй като той се опитва да бъде писател би трябвало по-добре и да вниква в „дребните“ проблеми на дребните хора… Иначе аз не съм срещал източноевропейци – българи, чехи, поляци – да, но кои са тия източноевропейци с промити мозъци не знам… Както казват задръстените от предразсъдъци българи, глей му акъла, па му крой шапка…

- 13-12-2015|e-ink

Една лъжичка захар в чая за повечето хора е добра идея. Но една чаша захар в чая е прекалено много за всеки. Има си степени и дози на приемливост. Не може Азия да се премести в Европа и всичко това да се оценява с размерите на обичайното движение между държавите. Да посрещнеш семейство мигранти не е същото като да построиш град за мигранти. Или по-точно, градове. Изправени сме пред нова ситуация и досегашните правила буксуват.

- 13-12-2015|Антон Гицов

Защо Марио Игнатов нарича всички мигранти „бежанци“., терминът бежанец е строго дефиниран от международни конвенции. Да между мигрантите има бежанци на които трябва да се помогне, то една голяма част са млади здрави мъже, които са чиста проба икономически мигранти. Хилядите в Кале са на френска територия, във Франция, но не искат да останат във Франция а да отидат в Англия, защото знаят, че там ги очакват квартира и социални помощи.

В предложението на г.н Игнатов че е нужно просто да насърчаваме общуването между различните етноси и взаимното им опознаване, което да включва и предоставянето на пространство, в което те да могат да се срещнат и споделят културите си се прокарва идеята за общество основано на мултикултурализма, при което различните етнически и религиозни общности съхраняват своята идентичност и култура, един вид не се „претопяват“. Този експеримент вече е проигран и е претърпял провал. За интересуващите се прилагам моята статия по въпроса от преди няколко дена в „Стандарт“:

„Мултикултурализмът се роди в гетата на Европа“

paper.standartnews.com/bg/article.php? d=…12-09&article=238901

Антон Гицов

- 14-12-2015|Ц.

Преди около пет години Ангела Меркел разбуни за кратко духовете с едно изказване по повод проблемите с интеграцията на мюсюлманите в Германия и неуспеха на така нареченият „мултикултурализъм“. На годишния конгрес на Християн-демократическия Съюз през 2010, тя каза, цитирам, „Ние нямаме прекалено много ислям (в Германия), по-скоро имаме прекалено малко християнство. Имаме прекалено малко дискусии върху християнското разбиране на човечеството…“ И даде „юдео-християнските ценности“ (забележете, не „национални,“ не „либерални,“ не „демократични,“ нито пък „републикански,“ „светски,“ и прочие) като най-сигурният източник за създаване на „социална кохезия.“ Ето един линк към репортажа, и към текста на самата реч (на немски):blogs.reuters.com/faithworld/2010/11/15/…little-christianity/

Иво Андрич и/в Турция

Автор(и): Хюсеин Мевсим

Би могло да се каже, че темата „Андрич и/в Турция“, в по-глобален мащаб – „Андрич и/в Ориента“, е сравнително неизследвана в иначе безспорно богатите традиции и постижения на андричевистиката и, без съмнение, нейното всестранно, задълбочено и обективно осветляване би допринесло изключително за разшифроването на много кодове в неговите произведения. Разбира се, настоящата разработка си поставя поне на този етап значително по-скромни цели и тя ще се опита да проследи пътуванията и пребиваванията на световноизвестния балкански писател в Република Турция, наследница на Османската империя, чиято политическа, социална и духовна история му служи като генератор на творчески идеи, сюжети и пр., а така също да хвърли сравнително обстоятелствен поглед върху преводите му на турски и рецепцията му, както и да предложи скромна теза за творческата история на „Прокълнатия двор“.

Както е известно, Иво Андрич предприема първото си пътуване в Република Турция през ноември 1925 г., когато посещава Истанбул, но тъй като няма запазени писмени свидетелства, трудно бихме могли да разберем какви са били истинските му подбуди и цели на пребиваването в световния град. Може само да се съжалява, че това пътуване не е документирано, иначе биха били повече от интересни впечатленията от първата среща с автентичния Изток, с чиято босненска проекция е прекрасно запознат, с преживяващата разломен преход от имперски към републикански режим Турция на затвърдилия името си като обнадеждаващ поет и разказвач, а и защитил вече докторат самобитен творец.

За втори път Андрич се озовава в Турция след повече от четвърт век, по-точно, от 15 май до 27 май 1953 г. той се намира в състава на водената от Моша Пиаде югославска парламентарна делегация, която по покана на Великото национално събрание (Меджлиса) на Турция посещава Истанбул, Анкара, Измир, Бурса и през Истанбул отпътува за родината си. Като неоспоримо свидетелство за голямото любопитство, което бъдещият носител на Нобеловата награда за литература изпитва към Турция, за особеното желание, с което се включва в пътуването, биха послужили думите му в дневника, записани преди тръгването:

Струва ми се, че никога не съм тръгвал за една страна с толкова скромност, с така живо желание да видя и да науча, и поради това, с така свободно и отворено сърце и ум.[326]

Подробности за въпросното посещение на югославските парламентаристи узнаваме от турските централни и регионални всекидневници, които предимно на първите си страници широко отразяват важното в конюнктурата на следвоенните години и натоварено с политико-стратегически заряд събитие, а именно – дебатите и ратифицирането от Меджлиса на подписания тристранен пакт между Югославия, Гърция и Турция, за който политическите наблюдатели са единодушни, че ще допринесе за затвърждаването на мира в Европа.

Нека да се опитам чрез истанбулските всекидневници „Джумхуриет“, „Миллиет“, „Хюрриет“ и „Акшам“, анкарския „Улус“, измирския „Йени Асър“ и бурсенския „Хакимиет Миллетиндир“ да узная повече подробности за въпросното посещение[327] на 15-членната югославска парламентарна делегация, в чийто състав, освен председателя Пиаде, са упоменати още имената на Вера Асева, бивша министърка по социалната политика на Македония, на Анка Берус, бивша министърка на финансите на Хърватска, на кореспондента на ТАНЮГ и по един преводач и секретар.

На 15 май, в 11,10 ч. делегацията пристига с влак на гара Сиркеджи в Истанбул. Почти всички турски вестници поместват фотография от посрещането на гарата като сред гостите може да бъде разпознат и самият Андрич. Всъщност реално делегацията е посрещната още предната нощ от турски народни представители и валията на Одрин на турско-гръцката граница в Питион. В действителност югославските парламентаристи връщат визитата на турските си колеги и конкретната им цел е да присъстват на дебатите и гласуването на тристранния пакт, който в началото на годината вече е бил ратифициран от Скупщината и гръцкия парламент. Сред посрещачите на гара Сиркеджи е секретарят на истанбулския валия, югославският посланик Радованович, консули и др. официални и служебни лица. Същият ден в 14,30 ч. делегацията посещава валията Фахреддин Гьокай. По време на визитата домакинът разказва за града и подарява по един истанбулски албум на гостите.

Следващият ден, 16 май, е посветен на туристически обзор из града и посещение на архитектурно-култови паметници и музеи, разположени на „историческия полуостров“, а именно дворецът „Топкапъ“, музеят „Света София“ и шедьовърът на знаменития архитект Синан, джамията „Сюлеймание“.

Опознаването на града продължава и на 17 май, неделя, когато депутатите посещават бившите султански дворци от втората половина на XIX в. „Йълдъз“ и „Долмабахче“, разположени съответно на един от хълмовете над Босфора и на самия европейски бряг на Пролива. Във вестниците са поместени фотографии от разглеждането на приемните салони на „Долмабахче“ и стаята, в която склапя очи Ататюрк през 1938 г. Впоследствие високите гости извършват тур по Босфора с моторна лодка, а в един рибен ресторант в предградието Саръйер Истанбулската промишлена палата дава обяд в тяхна чест. Същата вечер с влака в 20,05 ч. заминават за столицата Анкара.

На 18 май сутринта, след пристигането на гара Анкара и настаняването в хотел „Анкара палас“ (точно срещу сградата на Меджлиса) делегацията посещава и поднася венец на временния саркофаг на Мустафа Кемал в Етнографския музей, посещава председателя на парламента Рефик Коралтан в кабинета му, като същия ден в следобедното си заседание турският парламент с пълно единодушие гласува ратифицирането на тристранния пакт, определен като израз на проява на ново приятелство между трите страни. Югославската делегация също присъства в парламента и следи дебатите от ложата. Във връзка с подписването на пакта турският министър на външните работи Фуад Кьопрюлю прави обширно изказване от трибуната на Меджлиса, което е изслушано с внимание от гостите.

В празничния 19 май, когато в страната традиционно се чества Денят на младежта и спорта, президентът на републиката Джелял Баяр в 17 ч. приема югославската делегация, събитие, което вестниците широко отразяват (с приложени фотографии) в броевете си от следващия ден.

На 20 май, сряда, гостите от Югославия заминават за Къръккале – областен център на стотина километра източно от столицата, за да посетят производствените цехове и работилници към държавното предприятие „Машинно-химическа индустрия“. Потеглят от хотела в 9 ч. с автомобили, пътьом се отбиват във фабриката за газови маски в Мамак (днес квартал на Анкара) и фабриката за барут в градчето Елмадаг, след което пристигат в Къръккале; обядват, запознават се с производствения цикъл, получават информация за дейността на предприятието и вечерта се връщат в столицата.

От вестниците узнаваме, че сутринта на 21 май, четвъртък, югославските парламентаристи посещават древната Анкарска крепост, участват в обяда, даден в тяхна чест от министъра на търговията Емин Гюрели в хотел „Анкара палас“, а по-късно ръководителят на делегацията М. Пиаде провежда пресконференция, на която твърдо изтъква, че от руснаците никога не може да се очаква приятелство. Същата вечер делегацията е на прием в Посолството на СФРЮ в Анкара, на който присъстват много министри, видни политически и държавни фигури като Исмет Иньоню, Касъм Гюлек и др.

На 22 май, петък, вероятно в сутрешните часове, делегацията заминава с електрически влак за Измир като по такъв начин прекосява територията на Турция от Централен Анадол към Егея. Уточнено е, че в Измир ще домакинства депутатът от управляващата Демократическа партия П. Арат, който посреща колегите си още на гара Менемен – градче на петдесетина километра преди Измир. Гостите пристигат в 23,25 ч. на гара Басмане в града, посрещнати са от валията О. С. Адал и др. служебни лица и настанени в хотел „Анкара палас“.

Програмата на пребиваването в „перлата на Егейска Турция“ е също наситена. Сутринта на 23 май, събота, им предстои посещение и запознанство с дейността на държавното предприятие „Текел“, което произвежда и цигари. Интересно е да се отбележи, че такситата, с които са превозени гостите, са украсени с турски и югославски знамена. Посрещнати от директора на предприятието, те посещават различни прооизводствени цехове, конференцзали и остават силно впечатлени от фолклорните изпълнения на работничките. Фабриката подарява на гостите специално изготвени цигарени кутии, чийто амбалаж е украсен с турски и югославски знамена.

По-късно посещават друг клон на същото държавно учреждение, специализирало се в производството на вино и бира, а така също и текстилното предприятие „Кула“ – за да придобият представа за състоянието на турското частно предприемачество. В предварителната програма е обявено и посещение на предприятията „Шарк“ и „Турйаг“, но тъй като по вестниците не се упоменава нищо, твърде вероятно е то да е отпаднало. За сметка на това е включена разходка из представителния крайбрежен квартал „Каршъяка“ – „отсрещният бряг“ на Измир, и даденият от турските парламентаристи обяд в разположеното на височината над града Кадифекале, преминал в изключителна сърдечна атмосфера с участието на валията, градоначалника, висши военни, журналисти и др. Вечерята е в ресторанта „Инджиралтъ“.

Сутринта на 24 май, неделя, делегацията потегля под конвой за град Бергама (древният Пергамон), който е разположен на стотина километра северно от Измир. Според кореспондента на местния вестник „Йени Асър“ Х. Бозкурт, конвоят спира за малко в Менемен, за да се запознае с водоразпределителната станция, малко по-нататък престоява отново, за да разгледа огромните пътно-строителни машини. В Бергама, на украсения с турски и югославски знамена площад гостите са посрещнати и възторжено аплодирани от местните жители. Впоследствие под водачеството на директора на местния археологически музей им предстои запознанство с „Червената базилика“ – храма на египетския бог на подземието Серапис, в самото подножие на пергамския Акропол, изкачване на самия Акропол, където се намира и светилището на Зевс, отнесено и изложено в „Пергамон музеум“ в Берлин.

Бихме могли да допуснем, че Андрич е видял оригиналното светилище по време на престоя си в Германия и сега вероятно е разгледал с особен интерес автентичното място на древния паметник. След обяда в „Бергама палас“, под леко ръмящ дъжд югославските парламентаристи посещават и прочутия целебен център на древността Асклепион. В салона на общината следят различни фолклорни изпълнения, като особено ги впечатляват характерните за Егейска Турция танци, в чиито изпълнения откриват много сходства със своите. По-нататък се връщат в Измир и директно отиват на стадиона, където гледат футболния мач между местния тим „Каршъяка“ и истанбулския гранд „Галатасарай“. След кратка почивка в хотела ги водят на вечеря в ресторант „Дениз“, дадена в тяхна чест от Измирската търговска палата. В предварителната програма за неделя е обявено и посещение на древния Ефес, но вероятно поради претоварената програма то не се осъществява.

Сутринта на 25 май, понеделник, делегацията потегля за Бурса, първата столица на Османската империя, но вечната – на изселниците от балканските страни, разположена приблизително на 300 км северно от Измир. Местната власт в Бурса решава гостите да бъдат посрещнати от валията Дж. Ортач и депутата Х. Кьоймен, водач на парламентарна група на управляващата Демократическа партия, още на Конезавода (около градчето Караджабей, на 50 км преди Бурса). След неговото разглеждане и придвижване до града делегацията е настанена в хотел „Челик палас“, в който ѝ е дадена и вечеря, преминала в изключително дружеска обстановка и продължила до късно. В броя си от следващия ден местният вестник отразява подробно словоизлиятелните тостове на градоначалника А. Ф. Юджел и М. Пиаде.

В предварителната програма е обявено, че на 26 май, вторник, гостите ще разгледат историческите забележителности на града и после ще заминат за Истанбул. Действително сутринта започват с посещението на държавната текстилна фабрика „Меринос“, по време на престоя си от час и половина се запознават с производствения процес и други подробности, като са впечатлени от високите трудови възнаграждения на работниците. После югославските депутати заминават за старата част на града, където посещават Зелената джамия и Зеленото тюрбе, за чието архитектурно изпълнение и вътрешна украса, според местния вестник „Хакимиет Миллетиндир“, не пестят хвалебствените си слова. После гостите се оказват в архитектурно-мемориалния комплекс „Мурадие“ и от вниманието на кореспондента не убягва значимата за нас подробност, че проявяват изключителен интерес към тюрбето на Джем – наполовина принц, наполовина падишах, и тюрбето на майката на Мехмед II Завоевателя Мара. Не е трудно да се предположи, че въпросният интерес и вълнение са възбудени от Андрич, комуто следващата година предстои да издаде забележителния си роман „Прокълнатия двор“, докосващ се и до злощастната съдба на Джем. Югославските парламентаристи се връщат на обяд в „Меринос“, на който присъстват валията, депутати и др. високопоставени лица.

След приятните разговори им предстои отиване до Капалъ чаршия, от която си купуват копринени изделия и ножове. Преди тръгването на делегацията в 17 ч. през Ялова за Истанбул, анонимният местен вестникар, който през целия ден проследява делегацията в града, се обръща към „един от членовете“ и го моли да сподели впечатленията си. Този „един член“ казва следното:

Бурса е един от най-хубавите градове, които съм видял. Не си спомням друг такъв град, който да побира толкова красоти и богатства в себе си. Отивам си възхитен от жителите, от земята и въздуха му. Ако се случи да посетя отново Турция, първата ми работа ще бъде да дойда в Бурса. Предайте от наше име на гостоприемните бурсенци, че те са много щастливи хора, защото живеят в толкова красив град.

Този безимен член от делегацията не е някой друг, а самият Иво Андрич! Проследявайки програмата и придвижването на югославската делегация из Турция, не е трудно да доловим, че именно Бурса най-силно впечатлява твореца, именно тук той намира може би миниатюрната проекция на своята родна Босна. Повече от вероятно е, обикаляйки из нейните чаршии и сокаци, да се е натъкнал на свои земляци, въобще на изселници от Балканите, факт, който още повече го е накарал да се почувства сроднен с Бурса. След космополитната главоблъсканица и въртележка на Истанбул, след сковаността и степната сивота на бюрократична Анкара, след иначе по медитеранско светлия и жизнен, но точно тогава оказал се облачен и дъждовен Измир (вестниците непрекъснато пишат за проливни дъждове и наводнения), именно в зелена Бурса, скътана в подножието на планината, по-скоро на пресечението на планината с равнината, с обилни води и минерални извори, с питорескни чаршии, с не нафталиновия, а примесен със съвременността дъх на историята, с мостовете на реките, които я прерязват, Андрич попада и се потапя в своя въжделен свят, тук изведнъж се оказва в уют. Именно тук в Бурса той открива онзи рядък синтез и баланс между древна история и пулсираща съвременност, които поразително го впечатляват. Неслучайно през април следващата година, във връзка с официалното посещение на Йосип Броз Тито в Турция той пише, по-скоро прави следното откровение:

Винаги ще бъда благодарен на щастливия случай, който ми даде възможност за кратко да посетя Турция. Това е една от онези страни, в които остро и образно се сблъскват минало и настояще. Но това е страна, в която миналото не задушава и не подтиска съвременния живот и развитие, а този живот пък оставя на съвременността нейното истинско и достойно място. Поради това за нашия човек, особено за писателя, пътуването из Турция е радост за окото и храна за духа. Поради това например, уникалният град Бурса (поради краткото време се ограничавам само с него) ще остане едно от най-големите събития в моя живот. Той живее в мен като прекрасна, но недочетена книга. В този град най-изразително може да се види величието на миналото редом с прогреса на цивилизацията. Ако в това щастие има и най-малка сянка, това е защото, за съжаление, може би никога повече няма да видя и опозная по-добре Бурса.

Четири години по-късно, по-конкретно, във връзка с унищожителния пожар от 21 август 1958 г. в Капалъ чаршия в Бурса, погълнал повече пет хиляди дюкяна и къщи, Андрич пише есето си: „При вестта, че Бурса е изгоряла“, публикувано в популярния белградски седмичник „НИН“ (Неделне информативне новине) и включено в тома „Стазе, лица, предели“ (Пътеки, лица, предели). Нека да вникнем в есето:

Голям пожар в турския град Бруса. Изгорели са повече от стотина къщи. Унищожени или повредени са сгради с голяма историческа стойност. Загубите се оценяват…“ Вестникарско съобщение, което хиляди ще пропуснат равнодушно и което само малцина може би ще трогне и заболи. Мен ме трогна и ме заболя. И в същото време ме накара да заговоря за Бруса.

Има градове, дори големи и прочути, които разглеждаме и напускаме без съжаление и които оставайки зад нас, се разпиляват като облак прах. Но има и други градове, които оставят у нас дълбоко интимно преживяване, за което не е леко нито да се говори, нито да се мълчи. Такъв град е Бруса.

Изписвал съм доста пъти името на този град в диалозите на босненски герои от моите повествувания, където това име има своето място по житейската и историческа логика. А преди четири години имах неочакваното щастие през един майски следобед да застана като развълнуван пътник пред един от хотелите на древната Бруса.

Бруса стои на дъното на стръмна падина под висока, покрита със снежни върхове планина, чиито подножия се спускат към равнината. И по-точно – не стои, а се срутва заедно със своите обилни води, топли и хладни извори и богата растителност в равнината, която се простира в безкрая и някъде в далечината се смесва с морето. Тук в равнината се простира модерната, индустриална част на града с текстилни фабрики, складове и работнически квартали. Защото Бруса не е само древната столица на стара Турция и гробница на най-великите султани. Тя е един от онези редки градове, чиято велика и дълга история не се е превърнала само в един мрачен и здрачен исторически паметник. Тя и днес живее със съвременния живот на своята индустрия и търговия, както в старината е била позната със своите прочути надалеч стоки: свилата и ножовете. („Свила за приятелите, нож – за неприятелите!“, както ми каза с тънка усмивка един търговец в прочутия брусенски пазар, Безистена.)

По-нататък Андрич описва един свой спомен за едно невидимо преживяване, изцяло интимно и вътрешно от терасата пред Зелената джамия, когато пред него се открива простряната карта на стара Бруса, задълбочено анализира, цивилизационно ситуира и осмисля възникването, проникването и разширяването на османската военна мощ и съпътстващата я градско-урбанистична култура, като заключава възторжено:

Има градове, които разглеждаме и си отиваме от тях, а като че нищо не сме видяли, има и други, които помним, но забравяме постепенно, но има и такива, с които оставаме трайно свързани по чуден и неразривен начин.

Така и по този начин живее у мен спомена за лъчистия и зелен град Бруса, а успоредно с него и желанието още веднъж да го видя и усетя, макар че сега е изгорял и пострадал, и може би именно защото е страдал.

Да, това е част от есето, по-скоро възторжената поема на Андрич за Бурса. Може само да се съжалява, че поради здравословни причини или заетост световният писател не успява да осъществи желанието си да дойде още веднъж в Бурса. Известно е, че поради дипломатическата си кариера творецът посещава и се запознава с много градове, но като че ли толкова сърдечно и възвишено пише единствено за Бурса. Това ме кара да смятам, че зелена и лъчиста Бурса е длъжник на именития балканец, на певеца на кръстопътното балканско битие, за съхраняването на чиято памет в пределите и пространството ѝ би могло (а и би следвало!) да се намери най-подходящата форма.

Ако трябва да се върнем към парламентарната делегация, на 27 май, след пресконференцията на М. Пиаде от 16 ч. в Клуба на журналиста в Истанбул, на която той още веднъж изтъква задоволството си от посещението и благодари за оказаното гостоприемство, вечерта със „Семплон експрес“ тя отпътува от „красавицата край Босфора“, която вече е обхваната от еуфорията на помпозното честване на 500-годишнината от покоряването на Константинопол (29 май 1453).

За съжаление, по време на продължилото почти две седмици посещение, Иво Андрич, издал вече своите емблематични романи „Мостът на Дрина“, „Травнишка хроника“, „Госпожицата“, придобил известна писателска слава благодарение на преводите си на основните европейски езици, не е „забелязан“ от турските средства за масова информация и културна общественост.

В изнурителните си ровения из централната и особено мъчно достъпната регионална периодика в библиотеката на Турското историческо дружество, в библиотеката на Великото национално събрание на Турция, Националната библиотека в Анкара и др. източници, неистово търсех поне една анотация, може би бележка под линия или кратко отбелязване, че в югославската парламентарна делегация присъства и писателят Иво Андрич, според афористичното, но твърде вярно определение на Зуко (Зюлфикяр) Джумхур, най-големият турски писател на всички времена. Всуе! Впрочем в това няма нищо неестествено, тъй като преводът на турски на творбите му необяснимо (и непростимо) закъснява с почти две десетилетия. Не е трудно да се досетим, че Андрич попада в полезрението на турските преводачи и издатели едва след като му се присъжда Нобеловата награда за литература през есента на 1961 година.

Справката в Националната библиотека в Анкара показва, че първата преведена на турски и издадена Андричева творба е романът „Мостът на Дрина“. Първото му издание е през май 1962 г., което навежда на мисълта, че работата над произведението вероятно е започнала веднага след обявяването на нобеловия лауреат през предходната есен. Романът излиза като книга № 30 в поредица „Известни романи“ на издателство Altın Kitaplar („Златни книги“) в Истанбул, а преводът е дело на Нурие Мюстакимоглу и Хасан Али Едиз. Специално е уточнено, че преводът е направен от сръбски, факт, който не е маловажен, защото голяма част от славянските и балканските литератури са превъплътени на турски от опосредствани езици и това е една от „ахилесовите пети“ на художествения превод в страната. Докато за Н. Мюстакимоглу на този етап не можах да открия повече информация, то Х. А. Едиз (1905–1972), с корени от Балканите, се ползва със славата на един от най-добрите преводачи през въпросните години, познат и с превъплътяването на турски на руски класици от Пушкин през Гогол до Достоевски. (Интересно е да се отбележи, че след смъртта му на негово име се учредява награда за художествен превод.) В третото издание на романа от 1963 г. издателството уточнява, че първите две са били буквално разграбени съответно за 2,5 и 5 месеца, в което не можем да не се доверим, защото, най-общо казано, ненадейната поява на Андрич – толкова увлекателно, проникновено и обективно описващ живота в балканските предели на Османската империя, приятно зашеметява турската културна общественост, тъй като класическата, при това не съвсем неоправдана, средностатистическа представа за балканските литератури сред местните читатели е, че те са надъхани с преднамерен негативизъм и дори омраза към османското минало.

В споменатото трето издание (а и в следващите) са поместени и фрагменти с отзиви за книгата, появили се в периодиката. Разбира се, голяма част от тези критически рефлексии притежават популяризаторски характер, но следва да се отчете, че нерядко са доловени и схванати истини, важни от гледна точка на рецепцията на писателя. Например А. Пармаксъзоглу в „Хергюн“ отбелязва, че романът отразява сравнително безпристрастно протичането на нашата история на Балканите, силните и слабите страни на османското управление, а С. Коркут в „Сон поста“ възприема творбата като средство за пропаганда в наша полза и заключава: Странното е, че Андрич, за разлика, както сме свикнали, от други балкански писатели, не отрича миналото, заема твърде безпристрастна позиция, дори не крие симпатиите си към турците. Само такива турски приятели като този югославски писател могат да ни запознаят пред света, да възвисят нацията ни. С. Коджагьоз във „Ватан“ признава с какво голямо увлечение е чел романа, който много успешно третира проблематиката за Изтока и Запада, за прехода и преминаването, за пресичането и връзките им. В сп. „Дост“ се отбелязва хуманистичният патос на Андричевия художествен свят и колко умело и с вътрешна любов той описва хора от най-различни етноси, като че са частици от самия него. Писател-аристократ, възкликва списанието и изразява желанието си другите му романи „Травнишка хроника“ и „Госпожата“ час по-скоро да бъдат преведени на турски. А. Хисарлъ в „Тасвир“ като най-голям успех на писателя отчита това, че не храни лоши чувства към хората, към нито един от героите си, а сп. „Ким“ определя творбата за най-добрия роман на 1962 г.

В третото издание следва предговорът на единия от преводачите Х. А. Едиз, в който той запознава турската читателска аудитория с биографията и литературната дейност на Андрич, като накратко са представени и другите му творби. Интересно е да се изтъкне, че Едиз е убеден, че най-добрият превод на романа е направен именно на турски (всъщност това отбелязва и М. Т. Аджароглу в колонката си във в. „Миллиет“), защото творбата съдържала много турцизми и историзми, поне стотина повече от отбелязаните и обяснени в края на книгата от самия автор, които на другите чужди езици са били непреводими или неточно предадени, докато в турския са имали точните си адеквати. Впрочем това обстоятелство теоретично може да бъде оспорено, понеже в преобладаващата си част турцизмите в балканските езици, с изключение на историческите понятия и термини, са претърпели значителни промени в семантиката си.

Несъмнено, „Мостът на Дрина“ има щастлива съдба в Турция, защото през следващите години, по-точно в 1968, 1970, 1971, 1972, 1977 (два пъти), 1980, 1983, 1990 се преиздава в споменатото издателство, а през 90-те г. преминава в друго представително истанбулско издателство – İletişim („Илетишим“), в което излиза като книга № 130 в поредицата „Съвременна световна литература“, с преиздания през 2000, 2002, 2004 (три пъти), 2005, 2006, 2008, 2009 (два пъти), като посочените от издателството тиражи варират от 500 до 2000 бройки. В първото издание, в „Бележка на редактора“ А. Йомер Тюркеш след като подлага на остра критика ширещата се напоследък повсеместна псевдомода да се пишат исторически романи, в които историята е превърната в игра, обяснява защо се връща към един класически образец в жанра – „Мостът на Дрина“, в който история и литература се преплитат. Той споменава за актуализацията на романа в зловещата конюнктура на 90-те г. в Югославия, когато национализмът разрушава живота в Босна. Според Тюркеш, това не е роман нито на хармоничното съжителство, нито на абсолютното потисничество. Това може би дори не е роман, а романс – посветен не на един конкретен народ или общност, а на една страна, родина.

Мотивирано от голямото внимание, което турските читатели оказват на романа „Мостът на Дрина“, издателство „Златни книги“ през есента на 1963 г. издава и „Травнишка хроника“ (под заглавие „Когато слънцето залязваше“) в превод на Тахир Алангу (1916–1973), най-вероятно от немски. Романът започва с предговора на преводача за проблематиката на произведението и творческата съдба на самия писател. Второто издание на творбата е през 1999 г. в издателство „Илетишим“.

През 1964 г. като книга № 1 в поредицата „Световна литература“ издателство Ağaoğlu („Агаоглу“) в Истанбул издава „Прокълнатия двор“ в превод на Айдън Емеч, вероятно от френски. Опосредстваният превод поражда парадокси като това, че името на единия от главните персонажи Кямил е предадено като Джемил. Има един недовършен предговор за автора, като в томчето, освен романа, са поместени още творби с централен персонаж фра Петър, а именно „Труп“, „Във воденицата“, „Чаша“ и „Шега в Самсариния хан“.

През юни следващата година в авторитетното истанбулско издателство Varlık („Варлък“), основано от изселника от Скопие Яшар Наби Найър (1908–1981), излиза книгата „Босненски разкази“ в превод, вероятно от немски, на Зеййат Селимоглу (1922–2000). В предговора си Найър посочва една от празнотите в турското културно-литературно пространство, а именно: За съжаление не познаваме достатъчно добре балканските литератури, които са в състояние да допринесат много за нашето себеопознаване. Като потвърждение на тази належаща необходимост ще послужат трите разказа, които предлагаме. Желая от сърце дейността в областта на превода от балканските литератури да се разшири и ускори.“[328] В тома на „Варлък“ са включени „Мара, любовницата на везира“, „Мустафа Маджар“ и „Чоркан и немкинята“.

След едно относително стихване на интереса към откриването на нови творби на Андрич, през 1976 г. истанбулското издателство Cem („Джем“) в поредицата „Нобелови творби“ издава том с произведения на писателя под заглавие „Притча за селяка Симан“. Книгата включва предговора „Иво Андрич – поет на непреходното в преходното“, чийто автор, известният белетрист Аднан Йозялчънер (1934), е отбелязан и като преводач на „Притча за селяка Симан“, „Мостът на Жепа“ (съвместно с Рефик Джаби) и „Времето на Аника“. Втората част на книгата съдържа „Записки от заточението“ от „Ex Ponto“ в превод на Илхами Емин (1931) от Скопие, който е автор и на предислова „Ex Ponto, или Светът на самотника Иво Андрич“. Тази книга претърпява преиздания в1983 и 2000 г.

Две години след „Притча за селяка Симан“, в 1978 г., Иво Андрич е представен с книгата „Подай ръка, детство!“ в поредицата „Детски книги“ на издателство Koza („Коза“), в която са събрани разказите му за деца или за преживелици от детските години. Предговорът „Югославският нобелист Иво Андрич“ и преводът на включените в томчето разкази са дело на родения в Скопие Неджати Зекерия (1928–1988). От предговора се разбира, че отделни творби на Андрич са били обнародвани на турски в списания като Türk Dili, Varlık, Yeditepe, а разказът „Времето на Аника“ е бил публикуван в един вестник. В тома са включени разказите „Учителят Любомир“, „Първият“, „В цирка“, „За първи и последен път на сцената“, „Книгата“, „Прозорецът“, „Децата“, „Аска и вълкът“, коричната илюстрация е дело на В. Ф. Селан, а вътрешните – на Д. Кондовски, които вероятно са взети от сръбския оригинал.

Последната засега излязла на турски език книга на Андрич е „Омер паша Латас“, появила се през 2004 г. в превод на Али Берктай от френски в издателство „Илетишим“ (в тираж 1.000 бр.)

Това са Андричевите творби, преведени на турски. Би било пресилено да се изтъкне, че не е оказано необходимото внимание на произведенията на изтъкнатия балканец, но като за писател, който толкова интензивно третира проблематиката за османското присъствие на Балканите, за Босна, художествено-философски осмисля балканското битие, без да се оплете в паяжините на конюнктурни националистични моди и навеи – истински бич за кръстопътния полуостров, според мен постиженията в сферата на превода му на турски са недостатъчни и неудовлетворителни. Освен на култовите му романи, непременно би следвало да се обърне внимание на целокупното му творчество, особено на пътеписи, дневници, записки и др. документални текстове. Друг проблем на рецепцията е, че малка част от произведенията му са преведени от оригинал. И ако все пак в превода нещата са търпими и поносими, най-големият недостатък по моему е необяснимото отсъствие на сериозни, проникновени и обективни изследвания, компаративистични паралели, задълбочени и безпристрастни академични анализи на творбите му. Да изтъкна и това, че съвсем незаслужено в критическо-интерпретаторска сянка остават безспорните му шедьоври „Прокълнатия двор“[329] и „Омер паша Латас“.

Струва ми се, че въпросното пътуване на Андрич в Турция от 15 до 27 май 1953 г. е твърде важно от гледна точка на творческата история на „Прокълнатия двор“, чиито първи наброски, както е известно, са нахвърлени още в Португалия през далечната 1929-а – непривично проточителен за Андрич период на писане на едно произведение. Установено е, че той съкращава, свива значително първоначалния обем на текста, като преминава от линейна към концентрична структура на изграждане.

Нека си припомним още веднъж отбелязаното в дневника преди пътуването за Турция: Струва ми се, че никога не съм тръгвал за една страна с толкова скромност, с така живо желание да видя и да науча (к. м.), и поради това, с така свободно и отворено сърце и ум. А следващата година неслучайно отбелязва: …за нашия човек, особено за писателя, пътуването из Турция е радост за окото и храна за духа.

Предполагам, че писателят е „изчакал“ тази обиколка из Турция, за да сложи последната точка, за да доизгради и дооформи някоя и друга картина, мисъл, внушение, настроение или др., за които не са му достигали конкретни жизнени впечатления. Другото ми допускане е, че именно това пътуване от май 1953 г. катализира завършването и издаването на романа непосредствено през следващата година.

Защото трудно бих могъл да бъда разубеден, че например следната картина не е продукт на конкретно визуално преживяване и ситуиране: Какво е Смирна? Като погледнеш отгоре, от платото под Кадифе-кале, струва ти се, че няма край. И наистина е просната нашироко. Много къщи и много народ. (с. 65). Да си припомним, че именно на Кадифекале е организиран един от обядите по време на посещението на града.

Или: Тази нощ от азиатския бряг, където трябваше да се съберат заточениците преди тръгване, фра Петър за пръв и последен път видя Цариград в цялото му величие и красота. Въздухът бе топъл и сладникав. И той се чувстваше смутен и изгубен между десетки спътници. Нощ без звезди и месечина. А пред него на едната, цялата страна на мрачния хоризонт се издигаше вечерният Стамбул, приличен на фойерверк, който е спрял в полета си. Беше рамазан и по минаретата на всички джамии горяха лампички, които трептяха като правилни съзвездия над безбройните градски светлини. (с. 124). За сведение, през 1953 г. месецът на поста Рамазан започва на 14 май и приключва на 12 юни, с други думи, когато югославската парламентарна делегация посещава Турция, текат дните на свещения месец. Освен това, делегацията тръгва от Истанбул за Анкара именно с вечерния влак от азиатската гара „Хайдарпаша“, от която се открива гореописаната картина.

Или: Това мъртво тяло му послужило да сключи благоприятен договор със султана и чак през септември 1499 година то било най-после предадено на Баязид, който го погребал тържествено в едно тюрбе в Бруса, където лежат заровени турските владетели. (к. м.) (с. 93). Това е именно комплексът „Мурадие“. И още: Войската на Джем, предводителствана от Гедик-паша, стигнала до Бруса, древния център на османлийската власт, хубав зелен град по падините на висока планина… – информация, която не може да се придобие индиректно, освен чрез конкретно, лично, визуално, „вътрешно“ наблюдение и преживяване.

Дори само тези примери са достатъчна и красноречива илюстрация, че по време на пътуването си из Истанбул, Измир и Бурса през май 1953 г. Иво Андрич е допълвал представата си за тези градове, топоси, пространства…, за които споменава в „Прокълнатия двор“, че конкретни впечатления, придобити по време на посещението, са „прехвърлени“ в романа.

Литература

Игов, Светлозар. Иво Андрич. Издателство на БАН, С., 1992.

Андрич, Иво. Прокълнатия двор. Превела Лилия Кацкова, Издателство „Народна култура“, С., 1976.

Andriç, İvo. Drina Köprüsü. Üçüncü Baskı, Sırpça Aslından Çevirenler Nuriye Müstakimoğlu – Hasan Âli Ediz, Altın Kitaplar Yayınevi, İstanbul, 1963.

Andriç, İvo. Gün Batarken, Çeviren Tahir Alangu, Altın Kitaplar Yayınevi, İstanbul, 1963.

Andriç, İvo. Uğursuz Avlu. Çeviren Aydın Emeç, Ağaoğlu Yayınevi, İstanbul, 1964.

Andriç, İvo. Bosna Hikâyeleri. Çeviren Zeyyet Selimoğlu, Varlık Yayınevi, İstanbul, 1965.

Andriç, İvo. Irgat Siman. Türkçesi Adnan Özyalçıner – İlhami Emin, Cem Yayınevi, İstanbul, 1976.

Andriç, İvo. Ver Elini Çocukluk. Türkçesi Necati Zekeriya, Koza Yayınları, İstanbul, 1978.

Проф. д-р Хюсеин Мевсим е литературен историк, изследовател на турско-българските културни и литературни отношения и преводач. Роден е през 1964 г. в с. Козлево, обл. Кърджали. Завършва гимназия в Момчилград (1982) и българска филология в Пловдивския университет (1989). Установява се в Република Турция (1991). Защитава магистратура (2002) и докторат (2005) в Института за социални науки на Анкарския университет. В момента преподава български език и литература във Факултета по език, история и география на същия университет. Автор на книги и изследвания върху българската литература, фолклор и история.Съставител и преводач на български и турски на различни антологии и сборници.

Защо е прекалено рано да се критикува

благотворителната инициатива на Марк Зукърбърг

Автор(и): Джош Баро

Публичното изявление на Марк Зукърбърг от миналата седмица, че той и жена му, Присила Чан, ще отдадат 99 процента от богатството си за Инициативата Чан-Зукърбърг, предизвика огромен интерес, състоящ се от равни дози хвалебствия и порицания.

Хвалебствия, поради намерението на двойката да използват почти всичките 45 милиарда долара, на които се оценява състоянието им, за благотворителни цели; порицания, тъй като инициативата е оформена не като благотворителна организация, а като компания с ограничена отговорност и ще си остане в тяхно притежание, оставяйки им свободата да избират различни лобистки и насочени към печалба дейности.

Вместо горещи дискусии, тук ви предлагам собствения си опит за хладна преценка: в момента е трудно, да не кажа невъзможно, да се оформи някакво мнение, положително или отрицателно, за тази инициатива.

От самата финансова операция има само малко последствия, както положителни, така и отрицателни. Г-н Зукърбърг, съосновател на Фейсбук и негов главен мениджър, владее определени активи, заедно със съпругата си, и сега те отдават тези активи на фирма с ограничена отговорност, която притежават. Инициативата, под формата на тази фирма, няма да плаща директни данъци, но ако има приходи (по начините, по които приходите се дефинират в данъчното законодателство), то нейните притежатели – тоест Зукърбърг и Чан – ще трябва да плащат данъци върху тях.

Ако инициативата притежава акции на Фейсбук, които увеличават стойността си, тя ще бъде в състояние да отлага данъците върху това покачване докато продаде (част от) акциите – нещо, което може да продължи години (но същото важи и в случая, че двойката не би отдала акциите си, а би продължила да ги притежава директно).

Ако в някакъв бъдещ момент инициативата даде акции директно за благотворителни цели, собствениците ѝ ще получат двоен бонус – те няма да плащат данък върху повишената стойност на акциите и заедно с това ще могат да удържат пълната стойност на подарените акции от други приходи, върху които евентуално ще дължат данъци. Това е сериозно данъчно намаление, но то може да бъде постигнато и без подобна инициатива, чрез подаряване на акциите по което и да било време. Всъщност това е начин за избягване на данъчно облагане, който акционният фонд Fidelity Investments препоръчва на клиентите си, разполагащи с много по-малко пари.

А що се отнася до възможностите да се използва цялото богатство за лобистки или търсещи печалба инициативи – и дете възможности бяха описани от Зукърбърг в писмото до дъщеря му, с което беше обявена цялата инициатива – то върху тях няма да има никакви данъчни облекчения, независимо от това дали богатството се запазва в собствени ръце или бива предадено в ръцете на фирма с ограничена отговорност.

Господин Зукърбърг „е прехвърлил парите от единия си джоб в другия“, по думите на Майкъл Грец, професор по данъчно право в Правната школа към Колумбийския университет, Ню Йорк. Ако биха искали да получат данъчните облекчения, свързани с благотворителна дейност, те рано или късно ще трябва да дадат част от богатството си за реални благотворителни цели. Що се отнася до настоящия момент, тяхното действие не е нито безусловен дарителски жест, нито пък опит за избягване на данъци; това е все едно да прехвърлите парите си от една банкова сметка в друга.

Важният въпрос тук е обещанието: да се използва почти цялото богатство „за насърчаване н човешкия потенциал и […] равенството“.

От една страна, това изобщо не е дреболия: двамата имат много пари и г-н Зукърбърг обещава да ги използва за общото благо. Те дори имат добър аргумент за използването на структурата на фирма с ограничена отговорност. Не всички обществено добри дейности съвпадат с дефиницията на данъчните власти за благотворителност. Една компания, търсеща печалби, може да развива продукти, които помагат на хората да живеят по-добре; една лобистка инициатива може да преследва осъществяването на политики, които правят хората по-щастливи и по-равни.

От друга страна, „насърчаването на човешкия потенциал“ е до голяма степен нещо субективно. Повечето политически дарители вярват, че техните предпочитани кандидати са от полза не само за самите тях, но и за обществеността, а всички основатели на нови компании в Силиконовата долина вярват, че фирмите им ще насърчават развитието на човешкия потенциал. Но дори и даренията, които попадат директно в сегашната законова рамка, могат да се окажат пълни провали: например онези 100 милиона долара, които г-н Зукърбърг вече дари на държавните училища в Нюарк, изглежда не са помогнали особено много на тамошните ученици.

Така че, за съжаление, онези от нас, които са се надявали да могат да извлекат някакви мащабни поуки или дори да направят преценка за Инициативата Чан-Зукърбърг, ще трябва да изчакат и да видят какво тя ще направи реално, как ще функционира, за да могат да преценят колко похвала ще заслужава тя. Поне до момента някои от наблюдателите, като например Джес Айзингър от сайта ProPublica и Ню Йорк Таймс, са отбелязали една област, която заслужава особено внимание: споменатото по-горе данъчно намаление за дарения, които се състоят от поскъпнали акции (то дава много по-големи облекчения от дарения на същата стойност, състоящи се директно от пари).

Но, за разлика от някои други дарители, двойката Чан-Зукърбърг няма да може да се възползва в пълна степен от това обстоятелство. Ключът към получаването на бонус от дарения на акции е така наречената двойна полза: от една страна изключване на натрупаната печалба от данъците, а от друга, удържането на стойността на акциите от други приходи. Но ако двойката наистина възнамерява да даде в дългосрочен план почти цялото си богатство, то бонусите им ще бъдат ограничени от това колко много други приходи те ще имат (от които може да бъде удържана стойността на тези акции).

Както беше формулирано лаконично от Мат Левин от Bloomberg, „Идеята, че човек би могъл да даде 99 процента от богатството си, за да получи данъчни облекчения върху оставащия 1 процент, няма икономически смисъл“.

Американската данъчна служба ви позволява да получавате данъчни намаления върху дарения на поскъпнали акции само в размер на до 30 процента от цялостния ви доход за дадената година. Това е ограничение, което едва ли може да попречи на стратегиите за данъчно планиране на обикновените богати, много богати или много-много богати хора, но то сигурно няма да позволи на Марк Зукърбърг и Присила Чан да получат пълни данъчни облекчения върху 44 милиарда долара.

Джош Баро е кореспондент на Ню Йорк Таймс, където пише заThe Upshot, специален сайт за политика и политически въпроси. Специализира се основно в икономически въпроси, от данъчна политика и работни пазари до контрол над наемите. Баро е сътрудник и чест гост на MSNBC. Има бакалавърска степен по психология и живее в Манхатън.

Коментари (1)

- 10-12-2015|Златко

Както може да се види от горния текст, дори специалистите не мога да стигнат до единодушно мнение по въпроса дали инициативата Чан–Зукърбърг е действителен израз на щедрост или просто брилянтен рекламен ход. Умните хора предлагат да се изчака, за да се даде възможност на Зукърбърг и съпругата му да покажат с реални действия дали намеренията им са истински или не.

Дотук добре. Що се отнася обаче до коментарите, които се разразиха във връзка с инициативата, то при тях две мнения едва ли може да има: начините, по които хората оценяват този жест, служат като гигантски огледала, да не кажа прожектори, които осветяват самите изразители на мнения, а не обекта на тяхното говорене. И морето от плюнки, което се изля в българския Фейсбук, едва ли може да се счита за израз на нещо несъществено: за добро или зло, в сегашна България най-реалният начин за постигане на нещо подобно на собствено възвеличаване е омаловажаването на всичко възможно по света. Други начини просто не съществуват. Поне засега.

Е какво пък. Нека си останем с добрата надежда, че някой ден и това ще се промени. А дотогава… Защо пък да не си подарим някой и друг весел момент в наблюдение на хорската суета и глума?

При условие, че няма да правим от него опит за собствено възвеличаване, разбира се…

И така, ето една типична фейсбуковска дискусия…

Zlatko Enev Велика комбинация – пълен идеализъм, съчетан с абсолютен усет за бизнес. Вярвам му на това момче, да…

Зукърбърг дарява акциите си във Фейсбук в полза на децата по света

Наталия Начева За съжаление, Марк Цукербърг не прави никакво дарение. Няма благотворително намерение. Прави опит да избегне данък наследство от 40%, който все още не е отменен в САЩ. А 40% от 45 милиарда долара са точно 18 милиарда долара. Да не е луд да ги дава на правителството.

Схемата е следната: прави се нон профит тръст (да, и те са открили ползите от НПО-тата), слагат децата си за пожизнени мениджъри и им дават абсолютно право на глас. Разбира се, не става ей така да направиш тръст и данъчните да се вържат, а е задължително да има и доказуемо намерение за създаването му с благотворителна цел, а не просто избягване на данъци. Това е прословутото писмо, което всички умилени хора шеърнаха, все едно е мило котенце. А когато наследството е прехвърлено без данъчната секира на щатските НАП-аджии, то може някой ден да се използва по всевъзможни начини от наследниците. Това е честа практика на големите фамилии като Рокфелер и т.н. Като е въпрос за милиарди долари, които трябва да се скрият от данъци, родителите изключително внимателно планират всички стъпки още от момента на раждането на бебето, за да нямат данъчните за какво да се хванат и да се опитат да приберат един ден.

Zlatko Enev Вярно, вярно! Всички са маскари, на нас ли тия бе, ей?

Zlatko Enev Изпатква се, значи, тоя прозрачен глупак пред целия свят и се бие в гърдите, гледайте ме какъв съм идеалист, а гадните му дребни сметчици лъщят като жълти стотинки на месечина. Само че отде да знае, завалията, че на тоя свят има и бдителни българ(к)и, които ще го разкрият и изтипосат аламинут пред всички, та да му държи топло, докато е жив. Тъй амчи, как…

Наталия Начева Съжалявам, че придизвиках толкова бурни емоции. Защото ситуацията не е емоционална, а рационална. И мисля, че се аргументирах.

Zlatko Enev @Наталия Начева А не ви ли минава през ума, че просто не сте достатъчно компетентна, за да коментирате подобни неща? Искам да кажа, все пак преди вас тази новина са я прегледали и изкоментирали ДОСТА много хора по света, някои от тях финансови акули, чиято мощ и способност за прозрение дори не можем да си представим.

Мъъъничко представа за подобаващото собствено място в света, ако обичате! Нищо повече не искам, нито пък очаквам. Не и на ТАЗИ тук стена, във всеки случай…

Наталия Начева От вашата стена се опитвате да ме обидите, вместо да се аргументирате. Щом мнение, противоположно на вашето, ви засяга толкова, просто изтрийте коментара ми. Личните нападки не показват никаква висота – нито на духа, нито на ума.

Zlatko Enev М-да. Надявах се на малко по-различна реакция. Опитвам се да го правя винаги, ако и да…

Впрочем, достатъчно.

Elena Mechka Винаги съм се чудила защо хората гледат на благотворителността, като на начин да избегнеш гадния данъчен закон, а не обратно – много добър данъчен закон, който те подтиква да даряваш. Впрочем в България също може да приспадаш голяма част от даренията си от данъците. В тази връзка – дарявате ли, Наталия Начева?

Heli Mandil Само се питам кой ги пише тези опорни точки, защото точно същите доводи видях на друга стена, подписани от друг човек, а именно:

„Lubomir Alamanov

Предварително се извинявам, че ще ви разваля предКоледното настроение, но ще трябва да ви разочаровам. Марк Цукербърг не прави никакво дарение. Няма благотворително намерение. Прави опит да избегне данък наследство от 40%, който все още не е отменен в САЩ. А 40% от 45 милиарда долара са точно 18 милиарда долара. Да не е луд да ги дава на правителството…“

И т. н. …

Ana Kirilova Наталия Начева Хейтърството си е наш национален занаят! Затова в българския ад съкратили щата на дяволите – минали сме на самообслужване!

Сузана Илчева Какъв данък наследство? Откъде го измислихте? Дарението е 44 милиарда долара. А парите не са никакво наследство.

Lora Yossifova Цялата работа е в „гения на завистта“ и безсилието на ограничения човечец, който по никой начин не приема, че би се разделил с такава сума. „Това е пак някаква еврейска хитрост“, си мисли той. Ако е имало култура на благотворително сета у нас, като на Евлоги Георгиев, тя е била безвъзвратно смазана по време но соца, та дори беше заклеймявана. Може Начева и Аламанов, и двамата от агенция АПРА, да са сравнително млади хора, но те са заразени с онзи вирус на отрицанието, наследен от онова време. И дори за да се избегнат данъци, това дарение има точна цел, пък и, по-добре ли е средствата от общия бюджет да отиват за оръжие, подслушване и петрол, купен от Саудитска Арабия? Парите са за децата, за тяхното образование и култура, за да не станат жалки хейтърски и крадливи недоносчета.

Elena Mechka Странното е, че този коментар съм го виждала някъде другаде вече. С друго име

Zlatko Enev Имената на глупците…

Kiril Velev Нама нищо странно. Има дори още по-тъпи и злобни коментари. Дори не желая да ги споменавам.

Lora Yossifova Няма нищо чудно, копи-пейст хейтърския текст на Наталия и Любомир Аламанов се дължи на факта, че агенция АПРА, където двамата работят, е поела ангажименти да „разобличава“ всеки благороден жест и дело, което идва от Америка. За Бил Гейтс няма такава организирана акция, защото не се казва Цукерберг. Родителите на момчето са руски евреи, както и на Сергей Брин, за който знае кой е. Е, как евреин ще дарява, тук има някаква тяхна уловка. Горните опорни точки лъхат на оборски тор и жалък провинциализъм. Не можем да си надраснем потурите и това си е.

Buy GoGo повечето хора не си дават сметка че да спечелиш парите е само половината от упражнението, а изхарчването им е не по-малко важно и трудно и ако човек се провали там, обезсмисля се и печалбата- първата половина

Zlatko Enev А междувременно днес акциите на Фейсбук отново са се покачили с близо три процента… Леле, що пара ще скрие от данъци тоя хърсъзин, а? За един ден – много стотици милиони. И после нямало да го плюем, а?

Buy GoGo иначе такива бомбастични медийни изяви би трябвало да ни карат да се замислим дали е съвсем правилно да предоставяме на един човек, бил той и кадърен, и късметлия като Марк (да е жив и здрав) властта да се разпорежда с такъв огромен ресурс според прищявките си

Харесвам · Отговор · 1 · 2 декември в 11:59

Zlatko Enev Упс. Гоше, ти май забравяш, че тия пари са си негови, а не наши… И че, благодарение на него и хората около него – а не на „нас“ – те изобщо съществуват. Или може би нещо греша, а?

Buy GoGo грешиш smile emoticon

Zlatko Enev Няма лошо, само че на това хората му викат така: „Мойто си е мое. Чуждото – общо!“…

Buy GoGo Дядо Бъфет го е казал – аз съм толкова богат заради възможностите които американското общество ми е предоставяло и продължава… ако се беше родил в Бангладеш колкото и гениален и принципен да беше нямаше да постигне и един процент

Zlatko Enev Много хубаво – само че възможностите на американското общество май-май включват на първо място защитата на собствеността срещу подобни обобщителски напъни, като тоя, къде го изтресе малко по-нагоре. Знам, че си младо момче, но НЕ е задължително да бъдеш и глупаво, нали така?

Buy GoGo Хаха, обидите са ви първата реакция, това е от постоянното плюене по тази държава и народ вероятно

Zlatko Enev Много бързичко идентифицира самия себе си с държавата, че и с народа (а Вие-то първо трябва да се заслужи).

Zlatko Enev Хайде сега, прочети го тоя бисер отново, и се опитай да поразмислиш КАКВО точно означава той…

„иначе такива бомбастични медийни изяви би трябвало да ни карат да се замислим дали е съвсем правилно да предоставяме на един човек, бил той и кадърен, и късметлия като Марк (да е жив и здрав) властта да се разпорежда с такъв огромен ресурс според прищявките си“

Buy GoGo живеем в winner takes all общество, което не винаги е ефективно

Zlatko Enev И, за да го оправим, да вземем да им приберем парите, а? Юнак сладкодумен! България дудне изотдолу под тоя вид коментари като прословутото ручило на гайда. Не ща аз да забогатявам, важното е на комшията магарето да умре. (плюс някой друг цитат от тая или оная недоразбрана книжка)…

Zlatko Anguelov Ще за хора сте вие, които обсъждате нещо, което по своето благородство надминава многократно способността ви да разбирате света и кой го движи? Нима не знаете, че Бил Гейтс създаде подобна фондация, която влага пари в лечението на малария и други неизкореними досега болести и ще продължаа да подкрепя медицинските проучвания по цял свят? Това, което богатите американци са направили и правят за света – не просто за Америка – е необятно и несравнимо с нищо. Да сте чули някой руски олигарх да създаде фондация за спасяване на нещо, каквото и да било, от човешките страдания? Наистина опитите да се „рационализира“ един толкова ЧИСТ ЧОВЕШКИ жест надмина границите и на моето търпение спрямо българския нихилизъм, безотговорност, с една дума – свинщина! Оправете си съдиите и прокурорите веднъж и завинаги, занимавайте се с вашите си дела, по дяволите! Защото никога няма да разберете, че светът се движи от хората като Гейтс, Зукъбрърг и Бъфет, чиито предшественици в Америка са създали необходимата законова среда тяхното милосърдие и дарителство да има глобален ефект.

Velislava Gyurova Абсолютно споделям. Била съм неведнъж в Съединените щати и знам за какво говорите. На простия, злобния, моноезичен и ограничен българин няма как да се обясни нещо такова. Сложно е. Даренията на Бил Гейтс на Harvard University, за наука са милиарди, знаете. Тук синът на Първанов, на възрастта на Зукърбърг си купува хотел, без да има и един работен ден……

PreSlava GaNcheva И аз му вярвам. А и да има причина да го прави – той си знае, не е моя работа. Този млад човек овърза планетата електронно, както никой друг до сега. И се държи достойно непрекъснато. Заслужава единствено и само респект. Аз например безкрайно много го уважавам и ценя, и съм му благодарна. А – и ме вдъхновява също, да не забравя smile emoticon

Emil Chakmakov Вярвате, не вярвате, той си оставя 460 милиона в акции без да броим колко в пари и се отказва от сураттефтера, освен ако не е шеф на съответната фондация. Ако щете вярвайте, но една продавачка на закуски, която става в 5 сутринта има за някои хора по-голям принос от лекето измислило как даси викаме от вкъщи ЧРД, много сте сладки илисъчуствам ти…

Zlatko Enev Викаш, докато не си метне една оранжева роба на гърба и не тръгне да пее по улиците „Харе Кришна“, не му вЕрваш, а, Чакмаков? smile emoticon smile emoticon

Emil Chakmakov Да не забравяш, че богатите връщат под формата на благотворителност това което са откраднали?

Zlatko Enev Аааа, чак сега те разбирам. Той и крадец бил, на всичкото отгоре, а? Я, викам, да вземеш да ходиш по други стени да ги мажеш тия премъдрости, какво ще речеш?

Zlatko Enev Питам се само как подобни типове стигат до стената ми. Чак на мърша да вони не ми се вярва…

Кой се страхува от Вернер Тюбке?

Автор(и): Стоян Гяуров

Вернер Тюбке © DPA

Лайпцигският хотел „Астория“ е затворен от години. Но който е бил в панаирния град Лайпциг, ще си спомни може би импозантната късноимперска фасада на хотела, допълващ гаровия ансамбъл, още повече, че по време на панаира там се помещаваше международният пресцентър. А който е отсядал в „Астория“, едва ли е пропуснал да забележи оня шедьовър, който бе изложен на най-неподходящото място – в хотелския ресторант. Вдигайки очи от чинията със супа, между кълбетата от тютюнев дим и закачливите погледи на работещите по призвание или по държавна поръчка проститутки, човек с почуда съзираше върху задната стена на залата няколко огромни картини. Странни картини. Погледът напразно търси резен диня, чепка грозде или лъскавобуза селянка, познатия до болка реквизит на социалистическото благоденствие. Вместо това – гмеж от фигури от всички раси и възрасти, сериозни, неми лица, пионерчета без пионерски връзки, мрачен фон, на който Статуята на свободата и сърпът и чукът се обезличават сред задръстения от подробности инвентар. Зрителят долавя сякаш мускулестата ръка на Ривера, тук глава, която прилича на Пикасо, там група хора, в които търси Гутузо, Гоя, може би Мантеня, докато накрая се отказва от опитите си да разчете това необикновено творение. Цикълът от пет диптиха, всеки от тях с размери 255 х 255 см, се нарича Петте континента и от 1959 красеше ресторанта на „Астория“.

© Hochschule für Grafik und Buchkunst Leipzig

Неговият създател Вернер Тюбке няма още 30 години, когато приключва работата върху огромните платна. Разказват, че „Астория“ бил любимият му ресторант. Но нито тази подробност, още по-малко възрастта или биографията му го предопределят за тази престижна поръчка. Малко след края на войната Тюбке е откъснат от ученическата скамейка и натикан за няколко месеца в един затвор на съветската тайна служба, откъдето въпреки рафинираните изтезания излиза все пак здрав и читав. Преживяният кошмар вероятно му е отворил очите за същността на режима в ГДР, но не и дотам, че да предизвика вътрешна, още по-малко външна съпротива против държавните поръчки, които започва да получава. Младият Тюбке, който през 50-те години се установява в Лайпциг, иска да рисува, а партията има нужда от талантливи творци, които да придадат форма на директивите ѝ. Тюбке се оказва в класическия клинч на твореца в условията на диктатурата, от който успява да се измъкне само благодарение на своя талант и виртуозното владеене на целия художествен репертоар от Ренесанса насам. До края на живота си той не спира да повтаря, че е аисторичен и аполитичен художник. „Благодарение на своята интелигентност и дистанцията от управляващата идеология, която същевременно е калкулирана в неговата работа, Тюбке успя да си създаде необикновено широко пространство за своето изкуство. С двойното си излизане от историята и политиката той се смяташе за недосегаем, за стоящ отвъд нескончаемите дебати за правилната линия“, пише критикът Екхарт Гилен.

Тюбке прави съзнателен избор в полза на ГДР и никога не се изкушава да избяга в другата Германия. Причината за това решение е не толкова мирогледна, колкото прагматична. Той остава в Лайпциг най-вероятно, защото е бил наясно, че само там може да осъществи програмата на своето изкуство, която е програмата и на неговия живот. На Запад, доминиран от абстракционизма, той нямаше да намери нито разбиране, нито пазар за своето фигурално изкуство – типа изкуство, което бе презирано като „старомодно“ и заклеймявано като пропаганден инструмент на комунистическите диктатури. Кой и къде на Запад щеше да финансира неговите монументални проекти, да не говорим за венеца на неговия гений – невижданата в наше време историческа панорама (14 х 123 м), с която Тюбке покрива стените на музея в Бад Франкенхаузен, и в която влага „единайсет години робски труд“.

Политическият сюрреализъм на маниериста Тюбке, имплантирането на настоящето в миналото и доминиращата все повече религиозна образност, всевиждащото око на Създателя, което надзирава много негови картини, или фигурата на скръбния арлекин трудно се поддават на пропагандна експлоатация. Идеологическите гаулайтери разбира се виждат това, но правилно преценяват, че рекламната стойност на (полу)свободно работещия в Лайпциг художник е много по-голяма от вкарването му в кошарата на социалистическия реализъм. От друга страна това е същият аргумент, който позволява на критиците на Тюбке да му лепнат етикета „държавен художник“ – въпреки че при Тюбке пропагандата се изчерпва със заглавието, а разработката на сюжета често граничи с гавра.

Социалистическа младежка бригада (1964) би трябвало да бъде химн на младежкия трудов ентусиазъм. Какво виждаме обаче на самата картина? Група официално облечени млади хора, насядали около маса, застлана с бяла покривка. На преден план малък натюрморт с шампанско и грозде. Празни чаши, празни лица, никакъв оптимизъм и пълно бездействие сред статистите на тази социалистическа „Последна вечеря“. Кирки и лопати се виждат наистина, но те са в ръцете на няколко души (негри?), които са част от персонажа на паното, изрисувано на стената зад гърба на „бригадирите“. Единственият истински трудещ се е келнерът, който обаче е скрит от една колона, зад която се подава само ръката му с таблата с плодове и чаен сервиз – още един малък натюрморт сред мъртвата природа на тази абсурдна бригада.

Социалистическа младежка бригада (1964)

© Leipzig, Museum der bildenden Künste

Социалистическа младежка бригада и устоялият удивително добре на изпаренията от кухнята и цигарения дим цикъл Петте континента са сред шедьоврите, събрани на ретроспективната изложба в Лайпциг по случай 80-годишнината от рождението на Вернер Тюбке (1929 – 2004). Можем спокойно да кажем шедьоври, също както без да се насилваме можем да кажем, че Тюбке бе един от най-големите художници на миналия век. Ако не всички са готови да видят това, обяснението трябва да се търси във факта, че естетическите и политическите събития трудно могат да бъдат мислени разделено – макар че кой си спомня днес комунистическата част от биографията на Пикасо?

Панорамно платно „Работническа класа и интелигенция“ (1973)

Фото ©: Kustodie Universität Leipzig

Невъзможно е този творец да бъде мислен извън координатната мрежа на политиката. Тюбке никога не е бил „един от най-острите критици“ на режима (както уверява най-добрият му познавач Едуард Бокан), но още по-малко е бил покорен изпълнител на партийни поръчения. Имаше много причини той да не бъде обичан в ГДР – заради микеланджеловското му самочувствие, заради извоюваната творческа автономия, заради пътуванията в чужбина, може би заради волвото с шофьор, а със сигурност и заради неприятния му характер. Който види неговия Автопортрет с палитра (1971) – великан с източена до висините фигура, с дълги, хищни пръсти и погледа на олимпиец – ще разбере за какво става дума.

Но ще разбере може би и друго – че най-смисленият достъп до художника Тюбке си остава през неговото творчество. Пред картините на този затворен в себе и в своето изкуство майстор въпросите за цинизма и политическия опортюнизъм отстъпват на друг вид въпроси. Как може да се тълкува един художник, който по думите на Едуард Бокан „вижда в работниците апостоли, а в майките мадони, който се потапя дълбоко в историята и християнската иконография, предлагащи според него пълна свобода и утопични обещания на човека“? Как може да се възприема работата на един творец, който смята Тинторето, Ел Греко или Веронезе са свои съвременници, за когото, според жена му, „изкуството свършва с Паул Клее“, и който казва, че не би могъл да бъде постмодернист, защото никога не е бил модернист? В едно свое есе писателят Мартин Мозебах подхвърля хипотезата, че проблемът на политическата картина се дължи на произхода ѝ като незаконно дете на религиозната живопис: „Така както библията на бедните разказва върху черковните стени историята на спасението, по същия начин политическите картини изобразяват пътя на спасението, узурпирайки сакралната иконография“. Тюбке довежда това прозрение до абсурден край, като съзнателно или не го практикува буквално и по този начин саботира проекта на социалистическото изкуство.

Преходът към алегоричния език, характерен за зрялото творчество на художника, се извършва през 60-те години с незавършения цикъл Житейските спомени на юриста д-р Шулце и първото пътуване до Италия. От гротескния маскарад в картините, акварелите и рисунките на този антифашистки цикъл няма повече път към гладката повърхност на социалистическия реализъм. Арлекинът или шутът, популярна фигура в живописта от Средновековието до Пикасо, се превръща в главен герой и иронично-песимистичен коментатор на действието, пришпорвано от една незнаеща граници фантазия; твърдението на Тюбке, че не притежава антени за историческото време, намира виртуозна реализация, която обърква зрителя. Същевременно работите му стават все по-енигматични, някак си неземни и студени. Дори слънцето на Италия не може да пробие в неговите платна; няма слънце и на Плажа на Рим Остия ІІ, доминиран от две вретеновидни, изкълчени фигури в стила на флорентинския маниеризъм и един само загатнат, нетипичен за Тюбке фалически еротизъм.

Още повече от липсващото слънце смущава липсата на смях, дори на усмивка в онези 90 картини в Музея на изобразителните изкуства. Единствено на един много ранен автопортрет Тюбке ни се представя засмян. Но в следващия миг забелязваме, че половината от лицето му е в сянка, което създава илюзията, че портретираният намига: усмивката се оказва просто намигване, намек за усмивка, която се разкривява изцяло в гримасите на по-нататъшното му творчество.

Човешката суета е нищожен мащаб за един талант със самочувствието на демиург. Рангът на „принц на художниците“ не удовлетворява Тюбке. Той се стреми към абсолютната власт на вседържителя, както се е изрисувал върху онази (фалшива) икона, която купува през 1977 в София, и върху която ясно се чете думата „пантократор“: Автопортрет върху българска икона е апотеозът на един творец, който смята, че няма равен на себе си.

Пет години след смъртта на художника и 20 години след края на ГДР Тюбке продължава да поляризира. Той е кошмарът на един културен истаблишмент, който не знае къде да подреди един колос с партиен билет. Освен в Лайпциг ретроспективата на Тюбке ще бъде показана още само в Берлин – в една банка. Тази незаинтересуваност, граничеща с враждебност, не е нещо ново – Тюбке беше чуждо явление в ГДР, остана само слух и на Запад. Това дребнаво малодушие от страна на критика и общественост е срамно за културната нация Германия, която лекомислено пропуска шанса да опознае един изумителен творец. Но древните са знаели: Ars longa…

„Tübke. Die Retrospektive zum 80. Geburtstag“ 2009.

Museum der bildenden Künste Leipzig (2009)

Източник: „Императорът на сладоледа. Блог на Стоян Гяуров“ –www.icecreamst.com

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар.

Коментари (1)

- 13-12-2015|Мартин Заимов

В действителност Тюбке е примерен екземпляр от най-страшните одиозни (страшен защото талантлив, но само привидно критичен и одиозен заради характера си и стабилизиращата антихуманната околна реалност позиция) фигури, защитници на бившия комунистически режим, а и на всички режими отвинаги и завинаги. Разгледайте внимателно Петте континента. България е пълна със сходни екземпляри.

Старозаветният поет

Автор(и): Асен Валентинов

Борис Христов закръгли седемдесетия си август

Ценителите на поезията знаят, че по-добрата книга на Борис Христов е „Вечерен тромпет“. Стиховете му приличат на графики. От прожектора на фантазията му струи черно-бял филм, защото такива са цветовете на епохата. Времето е бавно, скучно, безсъбитийно. Стихотворението е част от тъгата и тъгата е част от стихотворението. На този фон всеки детайл изпъква и може да се превърне в обект на поезията. Духът на поета е статичен. Неговите единствени движения са надолу към земята и навътре към себе си. Отвъдният свят също е подземен и не витае някъде във висините на небето. Това му придава допълнителна плътност, подобно на безвремието, което е населено с библейски мотиви.

Заслушан в глухите рими на езика, Борис Христов бавно руши класическия стих. Така той се опитва да обхване най-трайните изменения, както и най-нетрайните измерения на живота. Читателят има чувството, че тези стихове са съществували в него още преди да ги прочете, досътвори и преживее. Тъй като те са създадени от тъжен мислител, а не от обезнадежден и скучен философ. От човек, който се е научил не само да чувства с ума си, но и да мисли чрез сетивата си.

Борис Христов е вулканична скала, върху която е стъпила почти цялата ни поезия от края на 70-те и началото на 80-те години. Някак съвсем естествено той съумява да извае от грубата всекидневна реч и нейните многообразни интонации своята неистово земна поетика. Каква внезапна промяна в смисъла, в звука, ако щете и в чисто графическия израз на езика. За българската лирика, която до този момент е разсъдъчна, консервативна, чувствена, мелодична, натоварена с изключителен патос и драматизъм, това е истинска революция.

Разбира се, Борис Христов не се ражда от нищото. По този път преди него са вървели и други поети – Иван Пейчев, Биньо Иванов, станал известен в средата на 70-те години с книгата си „До другата трева“. Но защо тогава стиховете му успяват да съберат толкова много почитатели, да привлекат толкова различни групи от хора на едно място. Може би, защото владенията на паметта му често надхвърлят дори онова, което сме осъзнали несъзнателно, отвеждайки ни неусетно в територии, които духът иначе няма как да познае.

Обикновено големите поети не са най-умните, най-проникновените, най-талантливите, а онези, които по някакъв особен начин ни напомнят за изгубената ни идентичност, за частиците, изплъзнали се от нас по време на собственото ни цивилизоване.

Сега, когато големият поет се е преселил в Лещен, а духът му е потънал някъде в земята и си говори с камъните, е важно да разберем дали обичаме него, поезията му или едно митично същество, което се е сгушило единствено във въображението ни. Нека само поясним, че другата причина да бъде популярен е доброволното му отшелничество, съдбата му на единак, несъгласието му с ритуалите на суетата, накратко – градената с години социална позиция, която обаче не бива да объркваме със социалната поза, прозираща в някои от по-слабите редове и куплети на стихосбирката „Честен кръст“. Навярно подобна грешка допускат и голяма част от критиците му, които не са нищо повече от услужливи тълкуватели, смесвайки съвсем съзнателно духовната с личната му биография в опита си да ни заблудят, че знаят какво точно стихотворението е искало да каже, без да си дават сметка, че то има поне няколко живота и с всеки следващ прочит ни разкрива различни нюанси от тайнственото вещество, от което е съставено.

Нали всички сме били свидетели, и сме усещали почти физически, как с течение на времето то губи първоначалната си енергия и сила, влива се в езика, оставя се да бъде отнесено, преди да се превърне в основа и културен пласт за бъдещите поколения творци, които понякога дори не помнят името и не виждат връзка със създателя му.

Въпреки гръмкото, на моменти, чисто ритуално сбогуване с поезията в поемата „Честен кръст“, Борис Христов не спира да пише, устремен към центъра, към гигантския център на своя самотен и загадъчен дух, на собствената си сгъстена мисъл, която от метафорична и гъвкава постепенно става афористична, аскетична, парадоксална, иносказателна. Но колкото и странно да звучи, това все повече го доближава до интуитивното описание на детайла, до ежедневното, временното, утаило се във вътрешността му като сянка и изпълващо го с тишина.

Този стремеж към завършеност, към постоянна вглъбеност и безупречност на линиите, до голяма степен, го обособява в портретист на самия себе си, лишавайки го от най-ценното му качество – да бъде свръхчувствителен художник и съдник на епохата, взиращ се с болезнена яснота в интимното пространство на човека. Струва ми се, че тук някъде се накъсва диалога и се пропуква връзката с под- и над- съзнателните нива на езика, с чувството му да усилва вътрешната акустика на всяка дума, с неговата като че ли вродена дарба да довършва, едва докосвайки, загатнатата мисъл.

Изобщо, езикът е жив организъм – чист инструмент на духа – който често се нуждае само от един лек тласък, от едно почти невидимо докосване, за да ни разкрие своята тайнствена сила и изведе по-далече оттам, където някога сме предполагали, че можем да стигнем. Целта на изкуството е не просто да бъде красиво, нито непременно да ни се хареса, и ако откриваме в него красота, тя се дължи на онази дълбинност на материята, която се съдържа и в съня, но в истинския, осъзнатия сън, в който продължаваме да сме будни, дори когато знаем, че сънуваме.

Борис Христов е един от малкото поети, постигнал съвършена простота на изказа в абсолютно съгласие с несъвършенствата на мисълта си. Ето кое прави стиховете му едновременно удивително дълбоки и неуловими, изпълнени със загадъчната непоколебимост да се завръщат с бързи, отривисти крачки към живота, макар да носят у себе си диханието на вечността. Те са самата материя, решила да се въплъти в духа на камъка и в дъха на светлината. За това и авторът им прилича на бог, на старозаветен мъдрец, дошъл да обнови морала на новото време със своите притчи, съкровено обитавани от паметта за други светове и други пречистващи мълчания.

Из „Вечерен тромпет“

Кост от глухарче

Обядва слънцето. Развързва си колана.

Изпива виното – вратът му е червен.

Залива ме… И повече не мога да остана

спиртосан в стъкленицата на тоя ден.

Гърми отвън животът и се плиска.

И въпреки че подир миг една процесия ще мине,

аз стискам шапката в ръка и мисля,

че няма смърт – не може и да има.

Дори и да умра, аз пак ще се покажа

в окото на врабче и от дървото ще ви гледам.

Или с походката на някой бръмбар важно

ще прекосявам сутрин двора на съседа.

Ще бъда трънчето, настъпено случайно,

или щурец с прегракнал глас от влагата.

Но по-добре – къпината, която си играе

с опашката закъдрена на агнето.

Ще бъда мишката – с мишлетата ще тичам

до премаляване покрай стените на затвора.

Или глухарчето, което през една тръбичка

се вслушва в болките на цялата природа.

Или пък – думата, която върху камъка ме чака

(смъртта на думите не може да надвие…)

Аз чувам как расте костта на моето глухарче.

А някой ден дано да чуете и вие.

Из „Честен кръст“

Камбана

На дълги въжета се спуска дъждът

и като клоун се мята по тревната черга.

Земята дими – отдолу картофите врат

и мъртвите сядат сега да вечерят.

Каква дисциплина и каква тишина -

на тяхната бедна трапеза лъжица не чуваш.

И само баща ми замислен седи настрана

и храни в черковна камбана своето куче.

С тая камбана аз го изпратих, когато

в края на селото няколко старци го скриха.

Това е камбаната с божия глас, на която

аз се лутам сега да намеря езика.

Но нека не стигаме никога, моя надеждо -

гълъбице проскубана, до площада с трохите.

Не ходи у дома на човека със жезъла,

на щастливите гълъби с тяхното общо корито.

А с врабчетата дрипави, ако нещо остане,

подели – и се дръж до последния нокът…

Докато не запеят отново език и камбана

и не паднем в устата на старата котка.

Пак ще вали над света – есента ще дими,

когато дъждът по въжетата дълги ни спусне

на трапезата вечна, пред която баща ми седи…

И вкусна ще бъде тогава нашата супа.

Из „Стълп от прах“

Гора

Огласяна от удари гърми гората –

едно дърво напуска братството

и става кръст.

Август

И само в черковния двор

тревата напява дълбоките псалми

на зелената своя религия.

Фрагмент

Намерих в камъка мехурче въздух…

И тук ли, Господи, си изоставил

нечия древна душа?

Из „Книга на мълчанието“

***

Летим над книгите като над рифове опасни,

затворили очи от страх – да не попаднем

на Смисъла, спотайващ се като чудовище

в дълбокото.

***

Напразно тревожиш безкрая, човече –

нима съзвездията по крилете на Калинката

не ти разкриват, че върху твойта длан

е кацнала Вселената – и вече си пристигнал..

***

Ако дойдат някога, Те ще излязат откъм страната

на Камъка, в който живеят от самото начало

и от чиито тайници и пролуки така ненатрапливо

наблюдават света.

***

Накрая ще останат да гърмят по каменния път

между руините единствено тоягите, с които

боговете ни доведоха на този бряг

и ни помогнаха да се изтребим.

***

Да бяхме си останали до няколкото думи,

с които да назоваваме най-важните неща –

до звуците на болката, до междуметията…

и до бръмченето на лудостта.

Из „Спомени за хора, камъни и риби“

Работех в тези времена като брояч на ветрове, родени от прелистване на книги, и знаех всичко за движенията им към Платото от четирите посоки. Но друг един, забравен вятър, прогонен от земите ни отдавна, бе чакал своя час и се завръщаше сега, за да припомни на окаяните обитатели на Платото, че някога и те са служели на Свободата.

Той налетя към нас с рева на гладиатор и – да не хаби напразно дъждовете, които щяха потрябват за утъпканите ниви, – подкара ги в посока към реката.

Обърна после вихрите и като загреба с ноздри камъни и пепел, се нахвърли на затвора…

Строен да служи като неизброден лабиринт за търсещите справeдливост, затворът повече напомняше заседнал в пущинака кораб, с платна, ушити от човешки кожи. И тъкмо те помогнаха на вятъра да го изтръгне от вековните основи и да го повлече към пропастта по рамото на Планината.

Събориха се с грохот стражевите кули, а подир тях се срутиха стените… Останаха на място само тежките килии, зад които продължиха да крещят и да се блъскат глутница пазачи… Но дълго още щяха да чуват гласовете им, в очакване да се яви Съдията.

Публикацията стъкми и стиховете подбра Асен Валентинов.

Асен Валентинов (р. 1968) публикува в сп. „Факел“, както и в много чуждестранни издания. Редактор е на стихосбирката на Георги Борисов „Точно в три“. Сборникът с есета „Безлунния“ е дебютната му книга.Авторът разделя времето си между София и друга европейска столица, има особен поглед и собствено мнение за света, в който живеем, и е особено интересен събеседник.

Коментари (3)

- 20-12-2015|Константин Еленков

МНОГО верни и точни наблюдения… и думи! Но -“… духът му е потънал някъде в земята и си говори с камъните, „- с това е малко пвръхностно, дори епидермално словонагласяване ми е трудно да се съглася… ии да възприема, може би..

- 20-12-2015|Татяна Любенова

Има и други противоречиви и повърхностни неща в тази статия за Борис Христов! Но я споделих заради поета и публикуваните стихове. „Честен кръст“ изобщо не е социална поза! Изобщо при Борис Христов няма такава поза! Иначе щеше да дели времето си между две столици, а не да живее в Лещен! Татяна Любенова

- 03-01-2016|Красимир Коларов

Невероятно добра оценка за Б.Христов! Не помня да съм чел нещо дори доближаващо се! Браво на Либрев!

ХаХаХаИмПро – нов модел за генериране на реалност

Автор(и): Радмила Младенова

Най-просто казано ХаХаХаИмПро е театър, в който представлението се измисля на момента в непосредствен диалог между актьорите и публиката.

Друг по-подробен начин да се опише този театър е през играта с езика: тук високият стил на литературата се засича c гаменските изцепки; клишираните фрази се озовават в небивали ситуации, от което самите те оживяват със сепващо нови значения; пиесите преливат в сцени от екшън филми в рецепти за зарзават в скандирания в недомислици в сценарии за телевизионни предавания. Жанровете губят ясните си граници, оглеждат се един в друг и резултатът разсмива със своята спонтанна сюреалистичност. Някак неусетно става най-естествено една част от публиката енергично да вика: По-ве-че лю-те-ни-ца!, докато друга умозрително имитира звука на оризовата кокошка: Муууууц! Мууууц! Муууц! (В този театър и животинските видове са еднократно явление.)

Трети начин да се разбере концепцията зад ХаХаИмпро е през сравнението му с традиционния театър. Тук липсват много неща: липсва предварителен сценарий, липсват декори, липсват костюми, изобщо всички онези трикове, които се стремят да създадат у зрителя илюзията за друга реалност. Липсва и ясна граница между сцена и публика; между театрали, които произвеждат културен продукт, и зрители, която го потребява. Няма отчетливо деление между автор, актьор, режисьор и зрител: всеки е по малко от всичко.

И все пак ХаХаХаИмПро е нещо повече от театър, в който се тестват границите на асоциативното мислене. Не е и достатъчно да се изброят липсите в него, за да се разбере механизма, по който работи и съответно – посланието му. Много неща липсват, но какво всъщност е новото, което предлага този театър?

Нов модел на общуване, нова формула за диалог и заедност, както вече споменах в началото.

Това е театър, който възниква на границата между сцената и публиката; той създава реална ситуация на диалог, в която непрекъснато се генерират нови сюжети и идеи, но и нови правила, по които да се генерират тези сюжети и идеи.

Това е театър, който функционира като машина за производство на реалности. От нов тип.

Този театър съзнателно и открито се заиграва със собствените си конвенции за театър. Тук още от първата минута се съобщава на непосветения зрител: ние сме актьори и нямаме намерение да се преструваме в продължение на час и половина на персонажи от нечия пиеса; дори сме с еднакви тениски, на които пише „Всичко си е супер“. Ние можем да седим сред публиката и да се смеем заедно с нея, можем да разговаряме с колегите, които в този момент са на сцената, можем разбира се да се качим на сцената и там да изпробваме различни роли и ситуации. Можем и да поседнем на сцената като истинска публика и да се посмеем на случващото се. Всъщност според нас голяма разлика между актьор и зрител няма.

Ключова в този театър е фигурата на водещия – той дирижира диалога и работи като преводач между участниците, избрали да играят на сцената, и участниците, избрали да седят в публиката. Стимулира зрителите с въпроси, поема техните предложения и ги превежда на езика на театъра под формата на задачи, които актьорите след това реализират. Така водещият и публиката влизат за кратко в ролята на драматурзи (автори). Същевременно зрителят има пълна свобода – може да си мълчи и да се държи като класически зрител, може да си пусне гласа в груповите скандирания, но може и да се порови в килерите на паметта си и да извади оттам някое чудато същество като мурмундешката и после да гледа как то оживява на сцената. За актьорите е повече от необходимо да присъстват със своята личност тук – със своята памет, фантазия и сетивност – те не повтарят зазубрени фрази, а дават воля на потока от асоциации, който се поражда в съзнанието им. Колкото по-надълбоко гледат в себе си, толкова по-богата, широка и неочаквана е импровизацията им.

Всяка сценка в този театър може да се разчете като въпрос: как общуваме? По какви правила водим диалог? Кой измисля правилата и как можем да ги променяме? Как можем да създаваме нови сюжети и реалности, в които има място за всекиго и ни е добре заедно?

Всички се превиват от смях и всичко си е супер. Но най-важното правило в това упражнение по общ смях, кислородът на този театър, е: Грешки няма! Струва си да се подиша от него.

Радмила Младенова (1977) е завършила Английска филология в Софийския университет, магистърската програма „Култура в епохата на модерноста“ в Манхаймския университет, в момента пише дисертация в Хайделберг. Автор е на романа „Бялата ни спалня“, на текстовете към фотографската изложба „360° България“, както и на множество пътеписи, интервюта и статии.

Диригентът

Автор(и): Силвия Чолева

Това е един обикновен есенен ден, в който слънцето изгрява в 6.48 и залязва – момент, казваше си, момент да проверя в колко точно залязва…

И той проверяваше във вестника, прилежно сгънат на нощното му шкафче. Според това колко дълъг щеше да е денят, съставяше своята дневна програма. В нея беше включена закуска от сухар и сирене, понякога изстискан портокал, а когато беше леко неразположен – в смисъл, че настинката заплашваше да обземе тялото и да развали ритуалите му за деня, тогава си казваше на глас – хайде да отида до близкия пазар и да си купя гулия. Защото гулията беше много полезна за предпазване от настинка, особено ако я изстискаш внимателно в сокоизстисквачката.

Синът му му я подари. Преди няколко години за първи път усети старостта върху плещите си. Беше просто инфлуенца, грип. Иначе годините му не бяха много или поне на него не му се струваха много – просто някакви си 80, изпълнили вече кръгчето на нулата. Чувстваше се и сега достатъчно бодър и жизнен, за да става сутрин с настроение и да започва деня.

Онзи път обаче го спаси именно тази сокоизстисквачка – поне така му се стори навремето и после не искаше да си променя мнението. Една негова съседка – и тя вдовица, му разказа за вълшебната сила на сока от гулия. Имаше доста книги по въпроса за природната сила на зеленчуците, на плодовете, на билките, та даже и на камъните. Интересни му бяха тези работи и с удоволствие в следобедните часове, когато си почиваше от музиката, сядаше на столчето с възглавничката – да не убива, – на малкото си балконче, ако беше лято, или на същото столче до прозореца, облегнат на едвам затопления радиатор, ако беше зима – и четеше за свойствата на кехлибара, който не е камък, а смола. Същата година, когато се разболя сериозно и даже на моменти, когато температурата беше много висока и лекарите се усъмниха, че може да е бронхопневмония, синът му се върна от Аржентина, където се опитваше да си устрои живота – точно така казваше – да си устрои, – и той му вярваше или поне се увещаваше горещо да му вярва.

Тогава донесе сокоизстисквачката, купиха я със съседката – болнава жена, но много любознателна на тема всякакво алтернативно лечение – въпросните гулии и след няколко дни, в които всяка сутрин и вечер пиеше по една чаша сок, се вдигна на крака. Нямаше и помен от кашлица, пневмония и температура. Беше щастлив, че се оправи бързо, тъкмо когато синът му беше дошъл през океана.

После ходиха заедно на концерт – сезонът още не беше свършил. Слушаха Брамс и им беше добре заедно. В залата си спомниха времето, когато… Тук мислите му се прекъснаха за момент, очите леко се замъглиха, той натисна бутона на сокоизстисквачката и след малко течността потече. Изпи ободряващата чаша сок, изплакна всичко на чешмата, подреди нещата внимателно в шкафа, защото колко ѝ е на техниката да се счупи – само миг невнимание, – и отвори двете крила на гардероба до леглото в дъното на стаята.

Извади оттам черен костюм на тънки райета, под който висеше бяла риза и го остави върху фотьойла, след което затвори плътно гардероба. Фрака не искаше да вади. Той беше за по-специални случаи. После премести двата стола от масата за хранене в средата на стаята. Сложи ги един до друг, като внимаваше да са на една линия. Затвори вратата към антрето и свали от пироните на стената зад нея още три сгъваеми стола, които подреди зад другите два. После ги размести точно обратно. Така, оттук по-добре се вижда, промърмори си. Отпред сложи двете табуретки, останали от едновремешната им сватбена мека мебел – наричаше я умилително така, защото това бяха всичките пари, които им дадоха родителите за сватбата – стигнаха за диван с два фотьойла, на оцелелия от тях сега лежеше костюмът със закачалката и ризата, а другият отдавна беше изтърбушен от кучето им и той сам го изхвърли до кофите, след като кучето умря. Към комплекта мебели имаше и две табуретки.

Никога не успя да си отговори на въпроса защо ги купиха тогава – можеха да си вземат само дивана с фотьойлите, струваше по-евтино, но тя беше толкова настоятелна, с такова съжаление в погледа, че комплектът се развалял, че табуретките са много полезна вещ и като им потрябват, вече ще е късно, а тя много мрази различни мебели в една къща, различни чинии за хранене, сякаш събрани по бедност, сякаш взети от някой роднина или съсед… Така табуретките – непрекъснато местени насам-натам, за да не пречат в тясното жилище, просъществуваха дълго, за разлика от дивана – претапициран два пъти и след това изхвърлен, за да се освободи повече място за публиката.

Публиката трябваше да седи тихо на столовете. Да не кашля и да не скърца, мърдайки нервно, да не му прави забележки, когато репетира, да не разговаря, дори да не шепне. Музиката изисква свръхсъсредоточаване. Музиката изисква да не чуваш нищо друго.

Най-отпред сложи малкото столче с възглавничката. Там си представи, че седи внучето му. Кръстосва крачета, подпира брадичка с длан и слуша. Нямаше внуче, нито имаше изгледи да има, но му беше приятно да си го представя ей така. Без публика – какъв концерт, а даже и репетиция би имало? Публиката сядаше, всеки на своя постоянен стол, наместваше се още преди първите клавиши да чукнат струните на пианото и звукът да изпълни малката стая – могъщ, тържествен или тих и сърцераздирателен. На публиката това много ѝ харесваше. Бяха обичайните гости – жена му, синът му, трима приятели – ако дойдеха повече, се разполагаха на леглото му, но той беше сигурен, че акустиката там е лоша и държеше да бъдат точен брой, за да заемат хубавите места. Идваше и един колега, който обаче понякога ставаше по средата на изпълнението и си тръгваше мълчаливо, или пък закъсняваше толкова, че пристигаше тъкмо на финала. Все едно – той свиреше за тях – седнали по столовете, с програмата в ръце, готови да се пренесат във въображаемата страна на музиката.

Едно, две три. Начало. Когато слагаше костюм, свиреше на пианото. Малко се беше разакордирало, но в този момент не можеше да си позволи да плаща на акордьор. Не и преди да получи пенсията. Иначе парите от сина си събираше във влог. Тях не искаше да докосва, освен в екстрени ситуации. Или – мечтаеше си понякога – ако получи покана от някоя филхармония в чужбина. Да дирижира „Реквиема“ на Моцарт. Тогава щеше спокойно да си купи – дори и най-скъпия – билет за самолет и да замине, както подобава на световноизвестен диригент. Не беше успял да стане чак световноизвестен, но пък синът му, като е сега в Аржентина, току-виж уредил едно гостуване. Много добре знаеше, че е невъзможно, и все пак…

Пазеше фрака тъкмо за дирижирането – това, което беше вършил с върховна радост през целия си живот. Беше дирижирал няколко провинциални филхармонии, докато се върне в столицата, където беше роден, където завърши Консерватория и където срещна жена си. В провинцията имаше много добри музиканти и чудесни оркестри. Не можеше да се твърди, че свирят по-зле. Просто малкото пространство, в което живееха, близостта, всекидневните срещи създаваха неприятни за него отношения помежду им и той с облекчение напускаше след известно време работа със съответния оркестър. Много обичаше да е сам. Никой да не му се бърка и да не пречи на музиката да изпълва освен мозъка му и всяка частица от тялото му. Да не се разсейва сега! Най-сетне от години – останал сам – той имаше възможност да работи. По цял ден. Да прекъсва, когато реши. Да не спира. Да свири, да дирижира, да слуша, да живее с музиката. Хайде отначало. Едно, две, три. Пръстите удариха клавишите. Стаята изчезна. Остана музиката.

Свиреше, усещаше хората зад гърба си, чувстваше дишането им, кога се напрягаха, кога звуците ги отпускаха и те се оставяха да бъдат понесени. Усещаше и когато не се получава. Имаше такива дни – без магия, без да може да овладее инструмента. Тогава те започваха първо лекичко да мърдат, да бъркат по чанти и джобове, да вадят и слагат неща, да навиват програмата на руло и после да я развиват, да се покашлят с повод и без повод, като постепенно забравяха усилията му над инструмента, забравяха стаята, столовете и гърба в черно раирано сако, наведен над пианото, и започваха да си говорят. Някои дори ставаха, взимаха си бира от хладилника или си правеха чай на газовия котлон. Други обелваха кроасан със сладко и топлеха мляко в микровълновата, като небрежно го питаха няма ли какао, след като много добре виждаха в празната метална кутия, че няма абсолютно нищо – нито прашинка от какао, което да сложат в млякото си и да натопят в него кроасана.

Имаше и жени сред публиката от няколко души – почти винаги постоянна, почти – ако някой не се разболее, в еднакъв състав, неизменен с годините, независимо какво се случваше с тях. Вече няколко пъти беше вървял след ковчезите и опечалените лица на приятелите. За негово учудване той не се натъжаваше толкова, нито се потискаше от онази празнота в гърдите, позната при загубата на много близък. Сякаш някакъв вътрешен глас държеше духа му бодър с това, че докато траеше надгробното слово за мъртвия приятел и всички бършеха сълзите си, гласът му припомняше всякакви смешни ситуации, в които бяха попадали заедно с мъртвия, даже моментите, в които са били съперници – в любовта или просто на карти, и някак си други, не тъжни чувства го завладяваха. Понякога се изпускаше и разказваше някоя стара случка, която звучеше като виц, но срещаше само неодобрение по лицата на приятелите си, които в този момент сладко похапваха от погребалната почерпка и пълнеха чашите си с кòла по няколко пъти. Така или иначе, той обичаше приятелите си. И макар те да изчезваха един по един в нищото, наречено отвъден свят, оставаха и по местата си на столовете в стаята – всеки заел номера си като в концертна зала. Най-много се стараеше изпълнението да хареса тъкмо на тях и най-дълбоко се покланяше именно към тях – смяташе, че те някак повече го заслужават от останалите. Даже и от дамите. Винаги е бил галантен и внимателен към нежната част от публиката. Дотолкова, че в годините на младостта му го считаха за твърде скован. Даже старомоден. Целувам ви ръка, мила, как сте днес, казваше, но галантността не можеше да прикрие ироничната нотка в гласа, нито тази в погледа. Жените го плашеха донякъде, но и му бяха интересни и забавни. Дори вече улегнал мъж, уважаван диригент с положение в обществото, той не се прости с това си отношение към тях. Все искаше да ги разсмива, да ги забавлява и тогава те му се струваха най-прекрасни, а някоя по-грозничка представителка на рода дори се разхубавяваше и безгрижният ѝ – и за нейно учудване – смях го караше да потръпва.

Не беше особено красив. Никога не го ухажваха и не въздишаха тайно по него. Никога не получи даром целувка, да не говорим за нещо повече. Трябваше да се труди за всичко, дори за благоволението на жените. Искаш ли да те заведа тази вечер някъде? Ами където ти пожелаеш. Заета ли си вече? Може ли да прекараме няколко неангажиращи часа заедно? Готова ли си да споделиш с мен живота си? Това последното го каза веднъж наум. Срещнаха се случайно, но после лицето ѝ се появяваше съвсем реално пред погледа му, щом гледаше някоя жена. Тази игра на криеница продължи известно време. После се обади на нейната приятелка, която, горката, помисли, че се интересува от нея. Въпреки това в края на вечерта тя с охота даде телефона на любимата му – беше ѝ съвсем доскучало да слуша за опуси, за клавиши, за смисъла на музиката и други подобни, които интересуваха този не толкова млад вече мъж, приличащ на дете, когато ставаше дума за работата му. На жените, които сваля, сигурно не им говори за това, помисли си тя, докато пишеше с едри цифри телефонния номер на своята приятелка, с която много скоро след тази вечер намериха повод да се посдърпат и постепенно отношенията им охладняха. Колкото повече времето минаваше, толкова повече се разгаряше любопитството му към тази необикновена приятелка, която ту се заливаше от смях на номерата му, ту заставаше свръхсериозна, когато той започваше да свири на пианото в малката си стая.

На един от тези столове – третият отдясно – тя присъстваше на всеки концерт. Ако случайно беше болна или имаше някаква друга работа, телефонът винаги звънеше един час по-рано: „Няма да бъдеш тук?“ – казваше той с трепет в гласа, който овладяваше с усилие. – „Дори и да закъснееш, заповядай, ще ми бъде приятно… ще оставя отворена външната врата.“

В такива случаи – когато я чакаше с отворена външна врата, често влизаха котките от вътрешния двор да търсят храна или просто от котешко любопитство. Надничаха съседи, особено тази с книгите за различни алтернативни лечения. Здравей, как си, пак ли свириш, репетирай си, репетирай, аз ще седна тука на един от столовете, не на този, на другия ли, защо, чакаш ли някого, извинявай, ако чакаш, аз просто видях отворена вратата и реших…, а, добре, ще се преместя на втория ред, ама ти не спирай – свири си, аз тихичко тука ще те послушам, да извиня кого, че тук никого няма?

За някои новодошли беше оставил последния стол на втората редица – този до кухненския бокс и хладилника – там шумът от включването и изключването на компресора му, както и от пускането на водата в някой апартамент отгоре или отдолу, пречеше на пълното отдаване на музиката. Там не можеше да седиш със затворени очи и да преживяваш стакато или форте. Там седиш почти в бита, почти до газения котлон, на който стои чайникът. Там мислиш повече за това, че супата днес на обед е била твърде постна или за сандвича, който те очаква в собствения ти хладилник след концерта.

Останалите гости от публиката също имаха своите постоянни места. Приятелката, в която дълги години беше влюбен, сядаше винаги на третия стол отдясно на първия ред – всъщност първият се състоеше от двете табуретки, но като по-неудобни, той не ги считаше за обособен ред. Официалният първи ред беше за най-важните гости. Приятелката му си остана почти само приятелка въпреки няколкото унищожителни години, в които ту се събираха, ту се разделяха, между другото никога няма да забрави първия път, когато му позволи да спи с нея, ако изобщо това можеше да се нарече спане, защото – след тричасово свирене без пауза той стана, приближи се замаян и започна бавно да вдига полата ѝ, коленичейки още по-бавно пред нея. Ти изобщо не помръдна тогава. Само разтвори постепенно бедрата си, за да пропуснеш ръката ми, после, докато седях върху теб, върху стола, който пукаше и трещеше, блъсках неистово вътре в теб, като че ли последен акорд на клавишите, като че този финал никога нямаше да настъпи. Той между другото настъпи доста бързо, поне на теб ти се стори така, а аз не смеех да мръдна, защото столът под нас се беше счупил и само някакво неземно притегляне го държеше в равновесие. После и двамата се разсмяхме, макар в очите ти да имаше сълзи.

Стола поправих години по-късно – беше стоял толкова дълго на балкона, че чудно как не се беше разпаднал от слънцето и дъжда. Сега съм го стегнал и спокойно, няма да паднеш, пък и той те познава – само ти имаш правото да сядаш върху него.

Всъщност съпруга му стана нейната приятелка – онази, която умираше от скука, докато той седеше пред пианото с часове и свиреше. Не можех да понасям повтарянето на една и съща музикална фраза по пет, по десет и повече пъти. Направо ми идваше, докато разбърквах супата – готвех набързо и без особен ентусиазъм на газовия котлон, – да блъсна капака върху пръстите му. Но когато се приближавах, и си казвах – ето сега, в този момент ще го фрасна и ще спре завинаги да свири, ще му счупя фатално някой пръст и ще бъде мой, мой, мой, а не на музиката, не на Брамс, на Чайковски или на Моцарт. Нямах нищо против музиката – не ме разбирай грешно – имах против това, че виждаше мен, а чуваше нея. Тя заемаше цялото ти съзнание като любовница, менеше настроенията си спрямо нейния темперамент, съобразяваше се доколко тя те желае и ѝ се отдаваше без остатък. Понякога се усъмнявах в моята любима приятелка, която сега си сложил през един стол на първия ред – значи и нея уважаваш и обичаш толкова, колкото мен, но не посмя да ни сложиш двете една до друга. По-лесно ми беше да си представя как нарушаваш брачната ни клетва с истинска жива жена, макар и да ми е приятелка, отколкото да те виждам пленен от звуци, от партитури, от въображаеми светове. Не ме спирай, искам сега, преди концерта да ти кажа всичко, преди другите наши приятели, а защо не и врагове, да заемат местата си. Обичайните си места. Там, където ние, с нашите подсъзнания сме ги нареждали, а днес те с право сядат на тях.

Нямаше начин да я спре. Никога не беше и търсил такъв. Стори му се – през трите години бурна сексуална връзка с приятелката ѝ, че тя знае, че сама ще го напусне, че даже ще се отврати, че го правят едва ли не пред очите ѝ, че той е възбуден от другата почти толкова, колкото го възбужда някоя добре изсвирена част на „Скарбо“ на Равел. Не, колкото повече аз се влюбвах в приятелката ти, толкова ти се залепваше за мен – защото не мога да нарека нашето с теб любов. По-скоро беше някаква симбиоза – не бихме могли да съществуваме един без друг – допълвахме се, чувствахме се спокойни заедно, помагахме си, чувствахме се близки, и още по-близки станахме, когато се роди синът ни. Тогава истински се уплаших. Не заради отговорността пред новия живот, а заради това малко същество, което се опитваше ден след ден да измести музиката от първото място в сърцето и ума ми. Ето, слушай сега – тази песен ти свирих онази вечер, когато за първи път си дадохме дума да бъдем заедно. Беше през май и аз все още се колебаех коя от вас двете всъщност избирам и избирам ли изобщо. Защото музиката бях вече избрал завинаги. Целунах те и отидохме да вечеряме във виетнамски ресторант. Обичаш азиатска кухня все още, нали? Аз никога не добих отношение към храната. Затова всичко, което готвеше, ми харесваше. Без изключения. Бях готов да се съгласявам, само и само да не ме закачаш, докато репетирам. Само и само да мълчиш. Хайде стига с тия сантименти! Виж кой идва, докато се разсвирваш с твоите ретро песнички.

На табуретките се настаняват двамата му най-близки приятели – музиканти, разбира се. Бяха заедно в музикалното училище, после продължиха в Консерваторията. Единият беше пианист, а другият – цигулар. От време на време някой напредваше в кариерата, друг изоставаше, но общо взето не си завиждаха, нито се опитваха да влизат в територията на другия. Тримата прекрасно се разбираха, спореха единствено за музика, затова той предпочиташе те да бъдат най-отпред, почти зад гърба му, там, откъдето можеше да очаква непредвидени удари. Имаше и един трети приятел – диригент като него. Там нещата бяха по-сложни – уж с него се конкурираха, а току един от двамата се отказваше, заминаваше да работи в провинцията за един сезон, а много рядко и навън, в чужбина на специализация, например. Сянка върху приятелството им навремето хвърли само един мимолетен флирт, който цигуларят си позволи със съпругата му, но тогава той с изненада установи, че дори не ги ревнува – това, мислеше си, може неочаквано да освежи връзката ни, а с моя приятел едва ли ще се скарам по такъв повод, мога да съм над тези неща. За кратко се подразни от това, че мисли къде са в момента и за какво си говорят, спят ли заедно и как точно, но бързо отпъждаше такива елементарни мисли и се съсредоточаваше в репетицията. Това бяха най-добрите му постижения. По-късно, когато се издигаше нагоре в диригентската си кариера, разбра, че енергията, която е успял да акумулира, преодолявайки ревността си, му е помогнала да постигне много. Никога не забрави този способ, но колкото и да искаше да се възползва пак от него – не успя. Ти никога повече не ми даде повод за ревност, а и мен не ревнуваше. Освен от музиката.

Местата малко по малко се запълниха. На така наречения първи официален ред столът между съпругата и приятелката му беше още празен. Отзад, на втория седяха съседката, която нервно се озърташе и въртеше в очакване – на кого?, както и един роднина, който присъстваше от уважение към него, без да разбира много от музика, но той му дължеше това постоянно място, тъй като преди десет години, когато го пенсионираха от филхармонията, точно той му намери отново работа в провинциалното си градче и неговия симфоничен оркестър, който времето се опитваше да превърне в камерен. „Настани ли се удобно?“ – попита го от любезност, и щом онзи кимна, за всеки случай стана от въртящото се столче пред пианото и отиде да се здрависат. Жестът беше мълчаливо и смутено оценен. Всички бяха седнали добре. Само третият му приятел, диригентът, закъсняваше, но то си му беше обичай.

Стана и отвори външната врата и откъм входа и стълбището замириса на старо и на мухъл. Една котка измяука вяло и го погледна, като се повлече бавно нагоре по стълбите. Концертът можеше да започне и без сина му. Той отдавна вече се беше примирил с неговото отдалечаване, което първо беше свързано с абсолютната липса на интерес към музиката, а после стана и буквално – беше прекосил океана, за да отиде колкото се може по-далеч след смъртта на майка си. Пак си се обичаха от разстояние. И добре се разбираха, но синът невинаги можеше да присъства на концертите. Разстоянието не прощаваше – връщаше се все по-рядко.

Размърда рамене, втренчи се в клавишите и разбра, че не може да започне. Музиката трябваше да се подчини. Или той на нея. За да стане годна за чуване. Иначе сега можеше да поздрави всеки с по едно парче – малко джаз в ранната привечер. Стана и отново намести столовете, като ги броеше полугласно. Само съседката уплашено отскочи, когато понечи да ѝ побутне стола, на който беше седнала: „Няма ли да започнеш тази вечер?“ – плахо попита тя и смразена млъкна, като срещна погледа му. „Тази вечер ще ви поздравявам – концертът се отлага за утре“, тържественият му глас кухо отекна в стаята и той учтиво се поклони към столовете, прилежно нагласени и празни.

Следващата вечер, след като репетира цял ден почти без да спре – направи си само два пъти сок от гулия със сокоизстисквачката, той погледна часовника – беше 18 часът и пет минути. След половин час щяха да започнат да пристигат. Трябваше да се приготви внимателно и бързо, въпреки че беше страшно изморен. Взе душ, което му отне почти петнадесет минути. После припряно попи влагата по себе си с хавлията, сложи одеколон на избръснатите си бузи и се опита да се усмихне пред огледалото. Пред това голямо огледало, в което можеше да се видиш в цял ръст, наследство на съпругата му от родителите ѝ и пазено зорко през годините, той застана почти мирно и бавно свали хавлията. Не можеше да повярва! Пред него стоеше един много стар човек. Космите по гърдите му бяха почти опадали, косата – и тя. Кожата му се стремеше всячески надолу, привлечена от земното притегляне. Нищо от този мъж, който се виждаше в огледалото не му беше близко. Смътно се опита да си спомни как изглеждаше членът му само допреди няколко години, питаше се как не е забелязал промяната. Нямаше ли кой да му отговори?

С мъка откъсна очи от себе си и се запъти вяло към гардероба. Там, пред двете отворени крила, сълзите му потекоха неудържимо, но не издаде звук. Внимателно извади фрака отвътре и го постави върху фотьойла. Наведе се и взе от чекмеджето чифт бельо и чорапи, а от една кутия най-долу – чифт стари, но добре поддържани черни обувки. Постави ги пред фрака и започна бавно, с треперещи пръсти да обува боксерките, след това потника, чорапите – един по един, като се придържаше за рамото на фотьойла. Накрая облече ризата и фрака и закопча всички копчета, както и папийонката. Беше готов. Беше сломен. Може би днес беше моментът да накара приятелите си да дойдат и да свирят за него, а той, облечен във фрак, седнал на стола между жена си и любимата си, да слуша. Но вече е късно, няма кога да репетират, пък и как могат да пожелаят да свирят, когато все той е искал да им свири или да дирижира. Тях.

На вратата се звъни. Той изважда от кутията диригентската си палка и отива да отвори. Съседката е, която за пореден път оглежда с любопитство подредените столове – най-отпред – малкото, с възглавничката, след него – двете табуретки, а след тях – първият ред от три стола – два обикновени и един сгъваем, след него – вторият и последен ред от два сгъваеми. Сяда чинно на последния сгъваем стол до мивката и се обляга малко на нея. Той кани и останалите да заемат местата си. „На кого предлагаш стол сега?“ – пита учудена, сякаш никога няма да свикне, съседката. Той мълчи и настанява гостите: двамата си приятели, после съпругата си, после колегата диригент, после любимата си, след нея отзад и самата съседка, роднината, синът, който неочаквано също е тук, – на леглото. Най-малкото столче отпред е празно, както винаги ще остане.

Време е за началото.

Застава с гръб към тях и с лице към пианото. Но тази вечер е по-особена. Тази вечер няма да свиря, ще дирижирам концерта. Лек полъх от шушукане пробягва по редовете. Той се обръща рязко и почуква по облегалката на малкото столче с палката си. Тази вечер ще дирижирам. Съседката е уплашена, останалите, обичайно като пред концерт, шепнат и оправят чантите си или някоя гънка на панталона.

Вдига палка във въздуха.

Пред него е оркестърът от публика.

Зазвучава музиката.

Само съседката и няколко котки следващия ден имат право да влизат в жилището, което полицията е оградила с жълта пластмасова лента. „авай! Полиция! Не преминавай! Не преминавай! Полиция! Не преминавай! Полиция! Не преминавай! Полиция! Не пре“ – пише върху нея.

Разаказът е публикуван първоначално в:

Силвия Чолева, „Гошко“ (разкази)

Изд. „Жанет 45, 2013

Публикува се със съгласие на авторката

Силвия Чолева е отговорен редактор на редакция „Култура“ на програма „Христо Ботев“ на БНР и водеща на предаването „Артефир“. Тя e автор на ежемесечните обзори на нови книги в списанията „Хайфлайтс“ и „Его“, главен редактор на сп. „Алтера“ (до март 2009, когато списанието е закрито). От края на 90-те до закриването му през 2003 г. Чолева съосновава и води заедно с Иван Теофилов сп. „Сезон“. Преподавала е курс Писане на есе в НБУ. Сценарист е на „Майка ми“, късометражен филм на режисьорката Светла Цоцоркова (2005).

България в Съвета на Европа. Предизвикани размисли

Автор(и): Аспарух Панов

Измина почти месец от церемонията в Страсбург, на която официално бе даден стартът на българското шестмесечно ротационно председателство на Комитета на министрите на Съвета на Европа. За България това е второто председателство след 1994 г. Между най-важните приоритети, представени от външния ни министър Даниел Митов, са защитата на европейските ценности за обединение и сътрудничество, демокрация и върховенство на закона. Като основни задачи се открояват укрепването на защитата на правата на децата, достъпа на младите до изкуството, свободата на медиите и защитата им от външни влияния. България си поставя за цел приемането на допълнителния протокол към конвенцията за предотвратяване на тероризма. Българското председателство се провежда под девиза: „Съединението прави силата“. Ето и неговото лого, което ще бъде поставено на всички трамваи в Страсбург:

В рамките на председателството, на 27 ноември в София се проведе заседание на Постоянната Комисия на Парламентарната Асамблея на Съвета на Европа (ПАСЕ), която действа от името на Асамблеята между пленарните сесии. Членове на комисията са председателят и заместник-председателите на Асамблеята, председателите на политическите групи, ръководителите на националните парламентарни делегации на страните членки и председателите на комисии.

Единодушно бе приета декларация за препотвърждаване на ценностите и принципите на европейското единство и сътрудничество и бе отправена покана за свикване на среща на държавните глави и ръководителите на правителствата на страните-членки, които да обсъдят конфликтната ситуация в Европа и възможните съвместни мерки, които би трябвало да се приемат. Тази среща на най-високо равнище ще бъде четвъртата в историята на Съвета на Европа в този формат. Декларацията бе представена от г-жа Джема Грозданова от ГЕРБ, ръководител на българската делегация в ПАСЕ, която е и вносител на проекта.

В календара на българските инициативи, до края на годината се очакват още няколко събития, като най-важното от тях е Заседание на Бюрото на Конгреса на местните и регионални власти на Съвета на Европа, което ще се проведе на 10 и 11 декември 2015 г. Организатори ще бъдат Министерствата на регионалното развитие и благоустройството, и на външните работи заедно с Националното сдружение на общините. Учудващо е, че тези изключително важни и позитивни за България събития се отразяват най-вече формално от официалните сайтове на ангажираните институции и на практика не предизвикват никакъв сериозен дискусионен интерес в медиите и социалните мрежи. Чудесните разговори на Ирина Недева с Лъчезар Тошев и Джема Грозданова по БНР[330], [331], [332] и някои епизодични публикации бяха сред малкото щастливи изключения. А както е добре известно, изключенията само потвърждават правилото.

В същото време портретът на премиера, изработен в Китай с техники, които създават „триизмерен блестящ образ“ и сагата в съдебната система с „двете каки“ бяха медийно разнищени отпред назад и отзад напред в типичния за публичното ни дискусионно пространство перверзен стил ала „Биг Брадър“. От една страна теми като „приятелският огън“ срещу президента Плевнелиев, войната на задкулисието срещу реформаторските министри и ключовата съдебна реформа, бюджетните заигравки и свързаните с тях протести, както и оневиняването на Христо Бисеров се преекспонират ежедневно за щяло и не щяло, и то често напълно манипулативно в зависимост от интереси на различни партии, икономически кръгове и медии. От друга, Съветът на Европа като че ли изобщо не съществува в медийното пространство и то в толкова важен момент за международния ни авторитет, когато председателстваме за втори път Комитета на министрите на тази най-стара общоевропейска организация.

Колкото и невероятно да изглежда на пръв поглед, но се оказва, че много хора, най-вече младите, дори и студенти, и членове на младежки партийни организации нито познават дейността на Съвета на Европа, нито се интересуват от т.нар. „Голяма Европа“ с 47 страни членки (за разлика от Европейския Съюз с 28 страни членки), която работи за европейската интеграция в областта на правото, човешките права, демократичното развитие и културното сътрудничество. И всичко това се случва точно в най-критичния период за единството на Европа през последните години. Период, в който европейските ценности са поставени на карта от нарастващите проблеми, свързани с борбата срещу тероризма, с притока на бежанци и с търсенето на нови отговори на фундаменталната дилема, кое е по-важно – свободата или сигурността.

Стига се дори до там, че често изобщо не се знае, че Съветът на Европа не е институция на Европейския съюз, че Съветът на Европа, Европейският съвет и Съветът на Европейския съюз са три различни структури. Да, наистина Съветът на Европа няма оперативни програми за европейско финансиране, няма еврозона и Шенгенско пространство и не извършва законодателна дейност, но създава и разработва редица харти, стандарти и конвенции с ключово политическо значение, които сериозно подпомагат сътрудничеството между европейските държави.

И нещо повече, неговите най-важни институции – Европейският съд по правата на човека, прилагащ на практика Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи и Съветът на европейската фармакопея, който поставя стандартите за фармацевтичните продукти в Европа, имат огромно практическо значение, без което европейската интеграция би била немислима. Да не пропускаме и огромната ключова роля на Европейската комисия за демокрация чрез право, т.нар. Венецианска комисия, консултативен орган по конституционно право на Съвета на Европа, създаден през 1990 г. Макар и твърде недостатъчни, положителните промени в българската правораздавателна система, се дължат до голяма степен и на нейните препоръки през годините на прехода.

Последният пример е от октомври тази година, когато Венецианската комисия подкрепи предложените промени в Конституцията на България и препоръча те да не спират дотук.[333] Отбелязва се, че няма единен модел на самоуправление на съдебните системи, но комисията подкрепя категорично разделянето на Висшия съдебен съвет на две колегии, съдийска и прокурорска, за което апелира от години. В частта за съдебната власт на становището се препоръчва министърът на правосъдието да може да участва в номинацията на главен прокурор, но не и на председатели на върховните съдилища. По този начин директно се поощрява правителството да бъде заинтересувано открито от качествата на кадрите, които оглавяват държавното обвинение.

Поради криворазбрани партийни интереси и лоша образователна политика, но най-вече поради сериозни дефицити в европейската ни политическа култура, голяма част от днешното младо поколение, родено около 1989 г. няма нито необходимата информация, нито може да оцени огромното значение на приемането ни в Съвета на Европа за коренната промяна във външната ни политика и за излизането ни от дълбоката международна изолация, в която се намирахме по време на комунистическия режим. Ние бяхме приети на 7 май 1992 г. като 27 пълноправен член, непосредствено след Унгария, Чехословакия и Полша. Като се има предвид, че впоследствие Чехословакия се раздели на две държави, които трябваше отново да кандидатстват за членство, България бе третата по ред бивша комунистическа държава, приета в тази толкова авторитетна международна организация. Първите нови страни членки след нас – Словения, Литва и Естония бяха приети чак една година по-късно, а Латвия и Румъния – повече от две години по-късно. Да не говорим за страни като Хърватска, Сърбия, Македония или пък Русия и страните от Южен Кавказ. Като погледнем, че днес страните-членки са вече 47, можем спокойно да кажем, че ако за ЕС успяхме да хванем последния влак, то за Съвета на Европа успяхме да се качим още в първия…

Погледнато от дистанцията на времето, приемането ни в Съвета на Европа бе първият ни сериозен външнополитически успех след 1989 г. Като се има предвид, че критериите за членство са свързани с провеждането на свободни многопартийни избори, с гарантирането на общочовешките, гражданските и малцинствените права и с осигуряването на свободата и независимостта на медиите, няма съмнение, че заслугата бе на Съюза на демократичните сили (СДС). Ако СДС не бе спечелил парламентарните избори през 1991 г. и президентските през 1992 г., и не бе поставил началото на едно принципно ново демократично законодателство и една модерна европейска политика, нещата можеха да се развият по съвсем различен начин…

Още в началото на 1992 г. по предложение на правителството на СДС бе създаден координационен съвет по участието на България в дейността на Съвета на Европа, в който членове-координатори бяха представители на всички заинтересовани министерства и институции. Веднага след приемането ни през май същата година бе приета и национална програма за участието на страната ни в дейността на Съвета на Европа, обезпечена със средства от бюджета. Съгласно тези програми непрекъснато се провеждаха експертни срещи, семинари и кръгли маси по различни проблеми. Особено важни бяха въпросите по привеждане на българското законодателство в съответствие с изискванията на Европейската конвенция за правата на човека, която 36-то Народно събрание ратифицира на 31 юли 1992 г.

Тъй като имах високата чест да бъда първият ръководител на българската делегация в (ПАСЕ), сигурно ще бъда пристрастен в оценките си, но според мен най-голямо политическо значение от всички структури на Съвета на Европа има точно Парламентарната асамблея. В нея дискусиите и обмяната на мнения са напълно свободни и не страдат от условностите на дипломацията. Правомощията на ПАСЕ да разследва, препоръчва и консултира имат значителна тежест в контекста на европейската политика. Европейският парламент и Европейският съюз като цяло, Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ) и други международни институции често се позовават на данните, резолюциите и препоръките на ПАСЕ, особено в областта на човешките права, на правното и културно сътрудничество.

Блестящ пример в този дух е изключително популярната Резолюция 1481 на ПАСЕ за международно осъждане на тоталитарните комунистически режими. Тя е приета на 25 януари 2006 г., като по този начин ПАСЕ става първата международна организация, осъдила ясно и категорично престъпления на тоталитарните комунистически режими. Малко известен факт е, че идеята за международното осъждане на комунизма е българска. Тя се ражда през 2003 г. на остров Персин (най-големият лагер за политически затворници край Белене при комунизма), където репресираните провеждат традиционно поклонение за жертвите на комунистическия режим. Тогава депутатът от СДС и член на ПАСЕ Лъчезар Тошев се ангажира да постави в асамблеята въпроса за международното осъждане на престъпленията на комунизма и става инициатор и участник в приемането на резолюцията. През 2009 г. резолюцията е подкрепена и с резолюции на Европейския парламент и Парламентарната асамблея на ОССЕ, както и с решение на 41-то Народно събрание.[334]

Едни от най-важните теми, по които работехме през 1992 – 1994 г., бяха положението на Балканите и войната в бивша Югославия, проблемите на ембаргото срещу Сърбия и Черна гора, усъвършенстването на механизма на контрол върху спазването на конвенцията за човешките права, сигурността на атомните електроцентрали в бившите комунистически страни, парламентарния контрол върху Европейската банка за възстановяване и развитие, необходимите промени в статута на Съвета на Европа, както и приемането на нови страни членки на организацията. Голямо постижение за нас бе признаването на Македония от Съвета на Европа чрез даването ѝ на статут на специален гост. Не без гордост искам да обърна внимание на високата оценка за българската балканска политика през тези първи години на прехода. Политика, която в повечето случаи бе далеч по-европейска от тази на нашите съседи.

И това съвсем не бе случайно. Само няколко години след приемането ни в Съвета на Европа, ние вече бяхме политически конкурентноспособни на нашите колеги от старите страни членки. Макар и нова политическа сила, СДС бе разбрал простата истина, че мажоритарният елемент в политиката не се определя от избирателната система, а от качествата на личностите в политическите партии. В Съвета на Европа бяха изпратени не „заслужили“ партийни активисти, а нестандартни, качествени, компетентни и изявени личности, споделящи европейските ценности.

Такива личности бяха моите колеги от СДС, членове на българската делегация в ПАСЕ – Васил Гоцев и Лъчезар Тошев. С ентусиазма си, с който защитаваха каузата на българската демокрация, с авторитетното си професионално участие в специализираните комисии, с пристрастието си към новата ни европейска политика и с безупречната си езикова подготовка те представяха успешно не само новото политическо лице на България, но и превъзходството си над „професионалистите“ от съветските дипломатически школи.

Дългогодишната кариера на Васил Гоцев премина през 3 народни събрания – 36-то, 37-то и 38-то, а на Лъчезар Тошев през 6 – от 36-то до 41-то. От 1997 до 1999 г. Васил Гоцев бе министър на правосъдието и правната интеграция в правителството на Иван Костов, а от 2001 до 2011 г. бе съдия в Конституционния съд от квотата на Народното събрание. От 1992 до 2005 г. Лъчезар Тошев бе член на ПАСЕ, като от 1998 до 2000 г. бе неин вицепрезидент, от 1997 до 2001 г. – ръководител на българската делегация. През 2006 г. е награден с медал „За заслуги“ на ПАСЕ и получава статут на почетно асоцииран член на Асамблеята. През 2013 г. е награден с рицарския кръст на унгарския орден „За заслуги“ от Президента Янош Адер. И нещо повече! На всички, които се интересуват информационно, политически и експертно от дейността на Съвета на Европа, препоръчвам личния блог на Лъчезар Тошев. Заслужава си! Особено в тягостната медийна среда, в която живеем.

Тук е мястото да изразя и огромното си уважение към Светлозар Раев (1927 – 2008 г.), най-светлата българска личност, свързана със Съвета на Европа. През 1992 г. той става първият български посланик към Съвета на Европа, на който пост остава до 1998 г., като играе важна роля при първото българско председателство на Комитета на Министрите на Съвета на Европа през 1994 г. От 1999 до 2001 г. е посланик на България при Светия Престол в Рим и при Малтийския орден. Убеден демократ, преминал през концлагерите Куциян и Бобов дол и дългогодишна политическа емиграция, творческа личност с огромна ерудиция и култура, Светлозар Раев остава в историята на европейската политическа мисъл със своята инициатива от 1992 г. „Права и отговорности“, за чието успешно реализиране работи в продължение на много години. На 7 май 1999 г. в Будапеща, Комитетът на Министрите приема „Декларация и Програма за обучение в демократично гражданство основано на правата и отговорностите на гражданите“, а през 2010 г. Съветът на Европа приема Харта за образованието в демократично гражданство и образованието за човешки права. Благодарение на Светлозар Раев, цялостният процес, довел до приемането на тези значими европейски документи става известен като „българската инициатива“.

Не би трябвало да забравяме, разбира се и Иван Станчов, внук на известния дипломат и политик Димитър Станчов. От 1991 до 1994 г. е посланик на България в Лондон и първи български посланик в Република Ирландия. През 1994 – 1995 г. е външен министър в служебното правителство на Ренета Инджова и в това си качество председателства Комитета на министрите на Съвета на Европа по време на първото българско ротационно председателство.

Никога не съм си представял, че четвърт век по-късно, когато вече сме членове на Европейския съюз и НАТО, ще изпитвам такава носталгия към политиката и личностите от първите години на прехода. Но тъй като през последните години ставаме свидетели на безметежно патриотарство и националпопулизъм, излъчван от самозабравили се политикани, нагли олигарси и разюздани русофили, се чувствам принуден да апелирам да изоставим балканския си посткомунистически провинциализъм и да защитим по достойнство извоюваната с толкова усилия европейска и евроатлантическа ориентация и принадлежност към свободния свят.

Сигурно позицията ми на „дисидентстващ пенсионер“, че има реална надежда да се преборим със системните дефицити в политическата култура и институционалния капацитет на българската демокрация, изглежда твърде наивна и идеалистична. Но все пак много бих желал тази статия да помогне за едно по-широко и по-европейско разбиране и медийно отразяване на огромното значение на Съвета на Европа. И то специално на важността за международния ни авторитет на второто ни ротационно председателство на Комитета на министрите на тази общоевропейска институция. Най-малкото, тези шест месеца могат да бъдат успешна част от информационната, медийна и експертна подготовка за 1 юли 2018 г., когато България за пръв път ще поеме ротационното председателство на Съвета на Европейския съюз. Стига да имаме достатъчната политическа култура, компетентност и воля, за да го направим.

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група.

Апострофи

Автор(и): Стоян Гяуров

Категоричността на всяка теза е задължително условие, за да бъде приета на сериозно.

Колкото по-малко знае човек, толкова по-лесно е да бъде убедителен.

Истински умен е онзи, който съзнава, че това не е достатъчно.

Ако „благородно е само онова, което има трайност“ (Гомес Давила), политиката и журналистиката per definitionem не спадат към тази категория.

Сентенцията е аристократка, която държи на есенцията и нехае за подробностите.

Религията не може да си позволи да бъде либерална – освен ако това не влиза в програмата ѝ.

Това, че комунистите ни лъжеха, беше лошо. Може би още по-лошо беше, че не можеше да им се вярва и когато казваха истината. Лъжа и истина преливат една в друга при тоталитаризма, но лъжата винаги надделява, защото, както казва Адорно: Es gibt kein richtiges Leben im Falschen – защото няма правдив живот в неправдата.

Революцията започва като необходимост и свършва понеобходимост.

Едва съвременните условия на тотален разврат на сетивата ни позволяват да оценим дълбокия смисъл на античната религиозна забрана върху изображенията.

Лошото на лошото изкуство не е, че е лошо, а че е изкуство.

Триумфът на „дискурса“ е поражението на творческото.

Обяснение за магията на Ню Йорк: всички градове имат минало – Ню Йорк има само настояще.

„Всичко е въпрос на вкус“ не означава, че няма лош вкус.

„Какъв ли е общественият строй в рая?“, може да се пита само онзи, който идва от ада.

Как е възможно вечерта да слушаш Шуберт, а на другия ден да хвърляш живи хора в пещите? Според Джордж Стайнър обяснението трябва да се търси именно в Шуберт: колкото повече се култивира човек, толкова повече се отдалечава от хората. Това е есенцията и на „диалектиката на Просвещението“ на Адорно, който пък открива нейната ядка у циничния просветител маркиз Дьо Сад: „Сама по себе си жестокостта е просто издънка на изтънчеността и колкото повече душите ни се проникват от последната, толкова по-страшни кръвопролития извършваме.“ Перспективата, която открива утешителната мъдрост на Йохан Хьойзинха: „За щастие човекът няма последната дума“, остава непрогледна за онези – мнозинството днес, – които веднага ще попитат: „А кой тогава?“

Нека не се самозалъгваме: това, че съзнаваме собствените си ограничения, не означава, че сме се издигнали над тях.

Онзи, който твори, се нарича творец; онзи, който открива, се нарича откривател, в най-добрия случай – учен.

„От нищо нещо“ е вселената на твореца; „от нещо нещо“ е полето на учения.

Съвременното изкуство веднага би станало понятно, ако престанем да го наричаме изкуство. Това не е зломислие, а призив за терминологична яснота.

Otium е работата на онези, които не се страхуват да останат насаме със себе си.

Кавичките са израз на слабост.

Релативизмът не е философска категория, а вроденият порок на либерализма.

Много са пътищата, които водят към миналото. Панорамният път минава през Италия.

Парите развалят онзи, който ги няма.

И геният не би могъл да умре като гений, ако не се е родил такъв.

Четенето на книги е от полза само за онзи, който е наясно, че това е самоцелно занимание.

Евреите са първата модерна нация в историята: те са първите, които залагат на бъдещето. Това е констатация, а не комплимент.

Модерното изкуство се ражда в момент, когато изкуството става непонятно без коментар. Днес виждаме, че коментарът е и неговото бъдеще.

„Елит“ се отнася към „аристокрация“, както „по-добро“ към „най-добро“.

Колко трудно е да се откажеш от онова, което нямаш!

Всяка истина става относителна, когато бъде формулирана като сентенция.

Поне в едно отношение „краят на историята“ е вече факт: това е краят на илюзията, която виждаше в Америка не място, а блян.

Проблемът на демокрацията е, че демократите са повече от гражданите.

Липсата на метафизичен хоризонт при демокрацията изсушава духа; метафизичният хоризонт при тоталитаризма го убива.

Урок по история: Тракия е била част от Персийската империя.

Лесно е да бъдеш добър – трудно е да бъдеш последователен.

Кажи ми с кого се сравняваш, за да ти кажа кой си.

„Ти нямаш вкус“ е комплимент за онзи, който има лош вкус.

Предложение: престъпленията срещу добрия вкус да бъдат обявени за престъпления срещу човечеството.

Днес се изисква смелост, за да сложиш думата „изкуство“ в кавички.

Там, където всичко е възможно, кавичките губят смисъла си.

Сентенцията не е истината, а светлината, която пада върху нея.

Понятно е, че слонът, направен от муха, ще страда от комплекс за малоценност.

Удовлетворението от постигнатата цел зависи и от компанията, в която се намираме.

Да пишеш за мнозина е прозаично, да пишеш за малцина суетно, да пишеш за себе си лукс.

Неподходящият подарък поставя на изпитание способността ни да различаваме жеста от подаръка.

Успехът в едно поприще ни подмамва да си въобразяваме, че ще бъдем така добри и в друго; успехът и в другото задълбочава заблуждението ни още повече.

Талантът и неговият носител невинаги образуват едно цяло. Обикновено разминаването е в ущърб на последния.

Фактът, че животът протича тук и сега, подвежда човека да търси отговорите на своите най-дълбоки въпроси също тук и сега. Късогледството е болестта на нашето време.

Историята е хоризонтът на безсмъртието на човека; вечността е за боговете.

Началото на онова, което наричаме модерната епоха, може да се определи доста точно. Това е моментът, в който на черква започва да се ходи като в музей, а на разпятието да се гледа като на произведение на изкуството.

Мартин Хайдегер: „Питането е смирението на мисълта“ (Das Fragen ist die Frömmigkeit des Denkens).

Eдинственото по-лошо от това да се помни „Бай Ганю“ е да бъде забравен.

Балкански оксиморон:

(No money, no fun.)

No money but fun.

Алъш-вериш – гешефт – бизнес: етапи на културно-политическата зависимост на един народ в огледалото на неговия език. Липсата на съответно руско понятие в тази верига е коментар върху социалистическата действителност: по съветско време нямаше търговия, а само обмен.

„Същностният проблем на всички бивши колонии: проблемът за интелектуалното лакейство, за нищетата на традициите, за верноподаническата духовност, за несвойствената култура, за насиленото и унизително подражателство…“ – Гомес Давила говори за родината си Колумбия, проблемът обаче е универсален: става дума за провинциализма. Ако се съгласим, че провинциално означава неавтентично, можем да си обясним парадокса защо провинциалното се долавя по-силно в София, отколкото в Хасково да кажем.

(2004-5)

Източник: „Императорът на сладоледа. Блог на Стоян Гяуров“ –www.icecreamst.com

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар.

Спирането на „Деконструкция“ –

защо не изпитвам истинска солидарност

Автор(и): Мария Черешева

Тъй като получих покана за събитието, а и размишлявах доста по казуса, ми се иска да напиша своите лични мотиви защо не мога да се солидаризирам с екипа на „Деконструкция“. Започвам с едно уточнение: на съм съгласна със свалянето на предаването. Звучи ми несериозно ръководството на БНР да свали едно предаване заради наложена глоба от СЕМ. Ами да си я плати – решението да съществува подобен вид предаване си е на радиото и реториката на „Деконструкция“ далеч не е от вчера. Ами да проявят достойнство и да застанат зад авторите си. Или пък, ако си имат проблеми с тях, да си ги решат на вътрешно управленско ниво, а не под натиск. Ясно е, че това управление е силно делегитимирано и този случай отново го доказва.

Какво обаче ме спира да изпитам истинска солидарност:

1. Водещите системно си позволяват да генерализират, обиждат, заклеймяват и стигматизират ангро много от хората, от които сега търсят разбиране. Всеки, който работи в НПО сектора, или просто е несъгласен с тезите ви, е обявен за „грантаджия“, „платен соросоид“, осмян и принизен. Без доказателства, но с назидателен тон, издаващ някакво морално или интелектуално превъзходство. Ако случайно някой се почувства обиден, му се казва: „хаха, ами ти защо се припознаваш с тези, за които говорим?“. Тоест евтино обиждате на едро, но не можете да дадете разумни аргументи и доказателства на дребно, затова се измъквате. Недостойно е.

2. Изглежда комфортно харчите парите на българския данъкоплатец, за да може Волгин безцеремонно да унижава всеки клет слушател, позволил си да не го величае, но имате проблем с това някой друг да харчи тези на европейския или американския за дейности, която други хора намират за полезна. На какво основание? Ако сте толкова антисистемни, ами бъдете извън системата! Националната медия далеч не влиза в тази категория. Обективно погледнато, нито „Деконструкция“, нито предаването на Калин Манолов имат място в БНР, защото са пропагандни. Слава Богу, вторият го няма от известно време.

3. На последно място, но може би най-важно за мен – позволихте си да присвоите претенциите за ново ляво в България, с което допълнително допринасяте за това да се чувствам непредставена. Лявото не е и не може да бъде расистко, хомофобско, ислямофобско. Всеки нормален или радикален ляв извън България не би повярвал, ако чуе за какво става дума. Но и ние, слушателите, не сме някакви идиоти. Обидно е да се свири на русофилската струна, или пък да се използва носталгията на българите по социализма за прокарване на про-путинска пропаганда. За проповядване на външнополитическите интереси на руската държавна машина. (нарочно не казвам държава). За отявлена защита на партньорите му, масови убийци като Башар Асад, който изтребва систематично невинните си граждани. Владимир Путин, драги водещи, не е представител на лявото, а напротив, на крайно уродливия олигархичен и криминален капитализъм. Каквото всъщност е и списанието, в което всички вие списвате. Таргет групата на рекламодателите ви е висока средна класа и хора на ръководни позиции в бизнеса, държавните и международни структури. Виждала съм имиджовата му презентация. Как тогава си позволявате да се сампровъзгласявате за говорители на лявото в най-чистия му вид? Обидно е. Просто е обидно.

За финал – нямам нищо против мнението ви. Имайте си го, пишете си, отстоявайте си позициите, водете си предавания, върнете се в БНР, желая ви го от сърце. Но подценявайте по-малко аудиторията си.

П.С. Това с рубладжиите и грантаджиите наистина е много тъпо, като и двете страни свалят нивото на дискусията и я обезсмислят.

Мария Черешева е комуникационен експерт и журналист на свободна практика. Освен че е част от екипа на Асоциацията на европейските журналисти – България, пише по теми като миграция и свобода на изразяване. Работи и на доброволен принцип за осигуряване на хуманитарна и интеграционна подкрепа за бежанци и мигранти и осъществяване на кампании за опазване на правата на човека.

Коментари (10)

- 23-12-2015|Златко

Самият аз се чувствам облекчен, признавам. И то не защото „Деконструкция“ ме е интересувала или е била по някакъв начин част от ежедневието ми – прекалено далеч съм от всичко това, слава Богу. Но ми беше толкова срамно да слушам всички тия дивотии, цялата тази антиевропейска бълвоч… Толкова срамно, наистина. Не че с изхвърлянето на този екип от радиото нещо ще се промени, разбира се. Но поне ТОВА лице на България няма да се вре толкова безпардонно в очите на всички. Това е…

- 23-12-2015|Златко

В „Дневник“ е публикувана добра извадка от реакциите по този повод в социалните мрежи. Позволявам си да я приведа и тук:

Отзвукът в социалните мрежи от спирането на „Деконструкция“

Отзвукът в социалните мрежи от спирането на „Деконструкция“

Вчера стана известно, че управителният съвет на Българското национално радио е свалил предаването „Деконструкция“ с основен водещ Петър Волгин от ефира. Причина е установено от Съвета за електронни медии административно нарушение, свързано с това, че водещият допуска в предаването едностранчиво представяне на фактите, има липса на обективност и многообразие на гледните точки, като при коментари изгражда позиции, без да допуска опоненти по темата.

След самия Волгин, който вчера във „Фейсбук“ определи действията срещу предаването като мракобесни, днес реакциите в социалните мрежи по темата продължават.

„Не ми е жал, че Волгин си тръгва от ефира. Жал ми е, че ако водеше пропаганда в полза на сегашната власт, сигурно щеше да остане“, е коментарът на политолога Димитър Бечев.

„Лесно е: журналистите не лъжат; Волгин лъжеше = отдавна престана да е журналист. Не прилагайте към него мерките, които се прилагат към журналисти. Ако не лъжеше, можеше да постигне онова, което искаше – и щеше да намери подкрепа, поне за някои от тезите си, дори от мен. Но – избра да лъже, с което си решение избра да наусне нашия свят,“ коментира политологът Евгений Дайнов в профила си във „Фейсбук“.

Огнян Минчев взима повод от думи на Волгин пред Нова телевизия, че за разлика от получателите на грантове от „Америка за България“ и от европейските фондове, той бил нямал „Русия за България“ да ѝ поиска пари. „В България както руските, така и българските олигарси поддържат мрежа от стотици – хиляди медийни източници, пропагандни рупори, парламентарно представени улични фюрери, без изобщо да си дават труда да официализират схемите, по които им дават пари. Проблемът с „куфарчетата“ стои вече 25 години и при състоянието на българската политическа, съдебна и данъчна система НИКОЙ не може да спре или намали този щедър поток както към руската пета колона, така и към медийно-пропагандната прислуга на българската организирана престъпност – на олигархичната мафия, управляваща страната“, пише Минчев. Той подчертава, че „парите на „Америка за България“, на Сорос – до 2002 г., на всички международни фондации, работещи на международния пазар на гражданския сектор винаги са имали за цел частично да компенсират олигархичния монопол във финансирането на медиите и организираното обществено мнение в България“.

Журналистът Мария Черешева негодува, че ръководството на БНР е спряло предаването вместо да плати наложената административна глоба, но и препоръчва на водещите на предаването да подценяват по-малко аудиторията си. По повод поканата до нея да се присъедини към протест срещу спирането на „Деконструкция“ Черешева коментира: „Водещите системно си позволяват да генерализират, обиждат, заклеймяват и стигматизират ангро много от хората, от които сега търсят разбиране. Всеки, който работи в НПО сектора, или просто е несъгласен с тезите ви, е обявен за „грантаджия“, „платен соросоид“, осмян и принизен. Без доказателства, но с назидателен тон, издаващ някакво морално или интелектуално превъзходство. Евтино обиждате на едро, но не можете да дадете разумни аргументи и доказателства на дребно, затова се измъквате. Недостойно е“.

Иво Христов от списание А-спекто, където работи и Волгин, разказва, че е бил чест гост в „Деконструкция“ заедно с „адаша доц. Иво Христов, Димитър Йончев, Валентин Вацев, Елена Йончева, доктор Николай Михайлов и е убеден, че слушателите не печелят от затварянето на тази трибуна“. В същото време Христов подчертава, че „затова пък никой не помисля да затвори дебилизаторските валяци на форматната телевизия…Нито да забрани предавания, в които абонати са Коритаров, Инджев, Илиян Василев..“ Христов предполага, че „агентурното им минало е гаранция за обективността на мненията им…“.

„Ръката на властта се опитва да удуши последната искрица на свободно слово в медиите“, пише журналистът от вестник „Дума“ Александър Симов. „Това е политическа поръчка. Това е ритник в лицата на тези българи, които не искат да слушат тъпите лъжи на медиите на „Америка за България“ и не се примиряват с удобните и клиширани обяснения. Това е атака срещу последните остатъци от свобода у нас, свобода овъргаляна в гербаджийски нарцисизъм и реформаторски лиги“, пише той.

Според журналиста „медиите у нас са пленници на радикално грантаджийство и платено позьорство, а предаването „отдавна е обект на дясно доносничество“.

С уговорката, че не е чел решението на СЕМ, медийният юрист Бойко Боев, който живее в Лондон, отбелязва, че спирането на предаване е драстичен акт, но и напомня, че това е нормална практика, когато става с решение на отговорния орган по предварително обявени правила. Юристът дава пример със стандартите в Би Би Си и напомня, че обществените медии трябва да служат на цялото общество, тоест да спазват по-строги правила от останалите и да не допускат пропаганда, новините да са обективни и точни, а в публицистичните предавания да са представени различни гледане точки и водещите да са неутрални.

Източник

- 27-12-2015|Гост

Дълбоко не понасям, не съм ги понасял и нама да ги понасям и в бъдеще бандата от червени престъпници и руски лакеи, обединили се в защита на предаването на Волгин. Не понасям и предаването му, изградено върху най-мръсните триконе на пропагандата.

И същевременно не съм съгласен с неговата забрана, въпреки формалните основания за това.

В английския парламент периодично се намират депутати, искащи забрана на порнографията с много солидни аргументи срещу нея. И въпреки това, парламентът не я забранява. Защото нейната забрана ще нанесе на обществото по-голяма вреда от самата порнография.

По същия начин стои въпроса за политическата порнография на Волгин. Да забраняваш е винаги признак на слабост. Да деминстрираш мускули вместо разум е слабостта на диктатурите. Не бих искал нашата крехка демокрация да се подхлъзне по пътя на забраните. Опасно е, защото така ще започнем да се харесваме на ислямистите и в някой момент ще се окаже, че не се различаваме от тях.

Попитайте се защо французите не са забранили онова списание – Шарли ебдо, което се подиграва със всичко и със всеки, а ислямистите бяха тези, които застреляха карикатуристите?

В демократичното общество можеш да наказваш някого за постъпките му, но не и за думи, пък били те и отровни, защото свободата на словото е основополагащо условие за свободно общество.

- 27-12-2015|Златко

Във Фейсбук преди няколко дни се разви нещо като дискусия, в която разглеждахме и този аспект на нещата, между другото…

Kiril Iliev Трябва всичко да се слуша

Veselin Markov Вентилатора, белия кустюм и л…та дето се носеха. А кого ще слушат верните му слушатели от радневския хайд парк и на кого ще си го изкарват и как ще се отърват от тая духовна проказа без него.

Илия Матов Това предаване беше срам за БНР!

Харесвам · Отговор · 9 · 23 декември в 20:52

Veselin Anchev Какво нещо са съвпаденията и асоциациите, отварям линка да прочета статията и на очи се набива веднага заглавието: „В САЩ са планирали да засипят Москва с поне 180 атомни бомби“(1956г, включително и България). И се питам кой е радикала, найстинина в случая и какво му е радикалното?

Robert Rogachev А според Вас с колко бомби е планирал ССССР и Варшавският договор да засипят Западен Берлин, Европа и Америка, дайте някакво предложение

Zlatko Enev Проблемът с теб, Веско – прощавай откровеността ми – изглежда е в това, че си задаваш много въпроси (което е хубаво), но обикновено не си в състояние да им намериш отговори (което е по-малко хубаво). Примерно: успя ли по някое време да намериш отговор на въпроса защо ли, аджеба, никой в България не иска да те вземе на работа или на обучение? И дали между тия две неща няма някаква връзка?

Angel Despotov Може ли да попитам с кое всъщност сте несъгласен от написаното..

Нищожества родни! Спрете се!

Zoya Marincheva Толкова предавания идват и си отиват. Но този с развятото знаме на идеология, от която Изт Европа избяга като от чума, по невнятни причини трябва да занимава цялото общество с личната си драма.

д-р Георги Гайдурков Понеже се създава някакво двусмислие, нека уточним: Свалено е предаването „Деконструкция“, но далеч не е свален, нито изхвърлен от радиото Петър Волгин!

Robert Dimitrov Ако този изрод се преименува отново, напр. на Крымнашев, Путин ще му купи телевизия.

Zlatko Enev Мисля, че Зоя формулира проблема възможно най-ясно. Личността на Петър Волгин не ме интересува ни най-малко. Предполагам, че е умен човек, след като е успял да омая толкова много хора. Виж, идеите, които той пропагандира… Самият аз бих го формулирал простичко – не е Петър Волгин виновен за това, че една изостанала провинциална страна и нейното население не могат да разберат къде точно е мястото им в нова Европа и по тази причина си искат старото, което си знаят от няколко столетия насам… Искам да кажа, не е САМО той виновен…

Lubo Kozlovski Абсолютно сте прав! За съжаление, остатъчното соцмислене на промивани от 1944 мозъци, ще изчезне само по естествен път, с времето…Добре, че има 3 млн. млади, където трябва.

Харесвам · Отговор · 2 · 24 декември в 08:08

Zlatko Enev

Zlatko Enev А инак основанията за махането на предаването му са ясни и те ми се виждат сравнително добре обяснени в краткия текст от „Дневник“: не може предаване по основното национално радио да бъде до такава степен партизанско и лишено от неутралност. Свободата на словото е гарантирана и никой не се опитва да пречи на Волгин да си вярва и проповядва в каквото си иска (стига да е в рамките на закона). Само че не от националното радио, моля. Предаването на неговия опонент, Калин Манолов (хвани единия, та блъсни другия), отдавна вече беше махнато по точно същите причини, без да се разрази никакво национално негодувание…

Zlatko Enev Между другото, що се отнася до голяма част от любимите им фобии (примерно хомофобия, ислямофобия), двамата красавци Волгин и Манолов са си лика-прилика като два стръка иглика. Както е добре известно, хората на крайностите много често си приличат далеч повече, отколкото сами биха искали да си признаят…

Angel Despotov Предаването на Манолов бе премахнато поради плиткоумието на автора му, от което следваше и дребнотемието в него. Да го сравнявате с Деконструкция е меко казано неуместно.

Robert Dimitrov Беше доста преди 89-та. Волгин и тогаава водеше предаване, заяви в ефир, че се снимал, как прави секс и обичал после да се гледа. Разбрах, че е психопат и още тогава престанах да слушам негови предавания. Започна да лъже на политически теми много по-късно. Нито е умен, нито има позиция, лъже и подменя факти с измишльотини. Което е много различно от това да имаш различно мнение на основата на фактите.

Zlatko Enev Възможно е Волгин да е далеч по-умният от двамата, за това не съм готов да споря. Което не прави идеите му с нищо по-привлекателни. Умни манипулатори колкото щеш по света…

Zlatko Enev Деспотов, вие живеете в Мюнхен, нали така? Не би ли било малко по-последователно да смените местожителството с Москва, след като сте така силно убеден в този вид идеологеми?

Angel Despotov Не, господин Енев. Бизнесът ми е в Мюнхен. Живея предимно в България.

Zlatko Enev Бизнесът, слава Богу, е универсален език. Щом го умеете, моите поздравления! Спирам дотук, инак най-вероятно ще се разпалим, от което не виждам особена нужда…

Angel Despotov Познавам лично както Манолов, така и целия екип на Деконструкция. Няма как да се.разпалим, защото спор на база сравнение е.невъзножен. smile emoticon

Кин Стоянов Екипът не е изхвърлен от БНР.

Апостол Апостолов А трябва…

- 27-12-2015|Георгиев

Аз пък се чудя подобни журналисти кога ще научат български език… Чудя се също дали са чували, че иронията и сарказмът са част от изразните средства във всички изкуства, вкл. и в живота и в журналистиката.Въобще не следя предаването „Деконструкция“, но с удоволствие изслушах правилните диагнози поставени на побеснелите палячовци от психо-дясното пространство – като се започне от Костов (вероизповедание и екстаз), та се свърши с напълно откачения властолюбив извънземен полу-лекар, полу-политик, но за нещастие „реформатор“ в здравеопазването Москов. Добре че високоплатеният номенклатурчик от „нов тип“, вече 6-ти път председател на СЕМ свали предаването и така му повдигна акциите. Впрочем Чудомир пък е бил низвергван като „буржоазен“ писател… Та така с иронията, сарказма, сатирата, фейлетонът или там както ви харесва.

- 27-12-2015|Д-р Георги Карев, д.м.н.

Истината, която нито Петър Волгин, нито „феновете“ му могат да оспорят е, че винаги е поставял филтър, пропускащ в ефира само становищата, които му харесват и не оставяше никакъв шанс на тези, които не споделят неговите идеи – и точно това е главната причина за свалянето на „Деконструкция“. Много характерен израз на Волгинската политика е есето „Нищожества родни, спрете се!“ от неговата любимка Калина Андролова (в. „Уикенд“, 26-30 декември, стр.36). В него тя оплаква с горчиви сълзи „опустошената зловеща къща, наречена България“, в която примитивната прокомунистическа и проруска пропаганда на „Деконструкция“ е зелената тревица, „промъкнала се между камънаците, само за да покаже, че животът е по-силен от смъртта“. Авторката смята националната ни сигурност за сериозно застрашена, особено по линия на българската дипломация, защото от нея бяха частично елиминирани прононсираните ченгета: „Единствено ние прибираме експерти и професионалисти и ги заменяме с Надки и разхлабени наглеци…“. Да не говорим за интимно-топлото отношение на авторката към Президента на Република България, към когото тя непрекъснато се обръща с „господин Роско“. Интересно ми е дали би могла да намери куража да се обърне към правешкия наглец, който не е избиран на свободни президентски избори и когото никой на Запад не считаше сериозно за Държавен глава, с интимното „другарю Тошко“. Във втория случай се касае за политическа смелост, но в първия е по-скоро въпрос на (липса на) възпитание.

През цялото си съществуване екипът на „Деконструкция“ черпеше самочувствието си от хвалебствените обаждания на живите вкаменелости от Комунасик-парк, същите безнадеждни носталгици, формиращи аудиторията на коментатори като Георги Атанасов („Уикенд“) и на „професори“ като Евгений Гиндев и Васил Проданов, чието политическо и интелектуално развитие се е прекратило далеч преди кончината на Сталин. Разбира се, срещаха се и наивници, които се опитваха да се противопоставят на истините от последна инстанция, възвестявани в ефира на „Деконструкция“. Обаче мераците им биваха пресичани още в зародиш. По повод на отчаяния „русофилизъм“ на водещия, един такъв гражданин се обърна на шега към него с обръщението „г-н Волго-Донски“, в памет на един съветски канал, поредния идиотизъм на Йосиф Джугашвили. Не е нужно да добавям, че това бяха последните думи на този гражданин, които се чуха по радиото.

Това беше пример с един от опонентите на Волгин, а ето и един още по-показателен пример, този път с негов съмишленик. Той се обади, за да похвали предаването, но неволно преименува споменатата по-горе коментаторка Калина Андролова на „госпожа Андропова“. Това е една от т.н. брилянтни грешки по Фройд. И понеже навремето написах книга за тези грешки („Парламентарните грешки по Фройд“, Унв. изд. „Св.Климент Охридски“, София, 1998), а след излизането ѝ посъбрах още такива, мога да обещая, че ако някога издам нейно продължение, обезателно ще включа и „госпожа Андропова“ в памет на предаването „Декон-струкция“.

- 01-01-2016|Люба Вълчева

Искам да кажа, че България няма нужда от мнението на още един американски българин като г-н Карев. И само още нещо, че тук ме впечатли „комунистическото единомислие и комсомолският устрем“ в охулването на единственото прадаване в национален ефир, което беше различно от „общата евроатлантическа“ линия на поведение на безгръбначната ни власт и неолибералното лицемерие.на слабите световни лидери.

- 01-01-2016|Златко

Господин Карев си живее в София, разбира се. Не че е необходимо човек непременно да познава опонентите си…

- 03-01-2016|Великова

Поздравления за авторката. Ще добавя и още аргументи. Там изобилстваше от псевдополитически анализи на Андролова и Волгин. И второ, наблюдаваше се все по-малко журналистика за сметка на все по-вече пропаганда. Трето, подобни проблеми ще се решават адекватно само със смяна на управлението на радиото, което все повече заприличва на повсеместната псевдожурналистика, правена от комерсиалните медии.

- 04-01-2016|Black Wolf

Тезата, че в името на демократичните ценности предаването на Волгин трябва да остане, дори ако изказващия тази теза не е съгласен с позицията Волгин щеше да е вярна, ако се даваше възможност срещу помията, изливана от Волгин да има контрапункт, да се чуе и друго мнение. Но такава възможност нямаше. Прим. предаването „Конструкция“, което даваше другото мнение, беше премахнато без такива драми… Другаря Волгин може да потърси изява на таланта и идеите си във всяко друга частна медия. Предполагам от телевизия „Атака“ го чакат с разтворени обятия…

In Memoriam: Архипелагът Гриша Трифонов

Автор(и): Невена Борисова

„Това беше поетът на нашите възторзи“, гласи спомен за Гриша Трифонов на журналистката Анна Капитанова, която го познава от 80-те години. Като че ли десетилетията тук нямат значение – житейският и творческият му път изглеждат равномерни в своята пълнота и сила. Десетилетията се сливат в една дълга пълноводна река – личността на поета. Топлотата на тази личност би се отнесла със симпатия и към едно такова дръзновение – за него да говори човек с твърде обозрим творчески и житейски път. Един сравнително скорошен приятел, радващ се на този досег, който за съжаление не обхвана десетилетие.

Когато говорят за Гриша Трифонов, който си замина в края на ноември, 2015 г., отделни хора започнаха да го сравняват с „архипелаг“ (по едноименното му стихотворение). Още много еполети-метафори ще бъдат подходящи и същевременно – недостатъчни, за да опишат и обхванат личността му в нейната необятност. Изглежда „необятността“ най-добре би паснала на поет като него, на създадената от него огромна поетическа територия. Гриша Трифонов е и летописец (друг образ от поезията му). Той пише за своя живот, за живота на човека въобще, със сила и образност, сравними с тази на Борис Христов, казва Мина Карагьозова. А защо всъщност трябва винаги да сравняваме, за да имаме ориентири?

Колкото до нашето поколение, или поне до немалка част от него, то усвои доста вредни навици, най-вече това да се впечатлява от евтини и ярки етикети. От книги с тежки предисловия, а не със силни стихотворения. От скорошни поети, а не от тези, които са се родили такива. Но нищо. Усеща се оглушителната тишина след смъртта на истинските поети. След това за тях продължава да говори поезията им.

И виждам:

няма самота,

която да ми е по мярка.

Гриша Трифонов

Всъщност няма и биография за такъв поет, която да му е по мярка. Той, с цялостното си въздействие, е много повече от едно обобщение на биографичните факти. По-горе стана дума за необятността. Гриша Трифонов е автор на десет книги поезия и проза. Основоположник на фестивала „Поетични струни“ в Харманли. Носител на редица национални литературни награди „Южна пролет“, „Георги Братанов“, „Изворът на Белоногата“, „Златен ланец“ и др. Обичан в редица градове – родният му Харманли, Велико Търново (там, заради музиката и стихотворенията си, е митологична фигура сред студентите), Хасково, Шумен, Казанлък, Мадара и др.

Това ми е последната България.

Последната.

Не ми остана шепичка народ

след всичките велики преселения,

не ми останаха коне -

последният

лежи на хребета

и рие все по-бавно каменния сняг.

Автор и изпълнител на много песни по стихове на популярни български поети. Редактор и кръстник на множество книги на познати и непознати поети. Сред нещата, които го радваха, беше даването на простор за развитие на другите, включително на млади поети. Защото Гриша Трифонов беше човек и поет от такава величина, че предпочиташе да говори повече за другите, отколкото за себе си.

Талантът е по-често явление от характера, казва Атанас Далчев, но при Гриша Трифонов се срещат голяма поезия и голям човек. Не само е непосилно да се изгради равносметка на творчеството и живота му, но и трудно ще се намерят достойни хора, които да направят това. Освен тъгуващите за него. Затова и написаното няма претенции за обобщение, колкото е спомен на ученика към приятеля и учител.

Дано наистина аз и другите сме успели да научим нещо от него. Гриша Трифонов умееше и да вярва в хората, така че накрая те самите започват да си вярват. Усмихваше се някак косо, потупвайки те по рамото.

Той настояваше хората да различават добрия от нескопосано живения живот, недобрите хора и недобрата поезия. Сплетните рикошираха от него. И как би могло да бъде иначе? Летописец-поет, от тези, които показват пътя в живота и поезията, това беше той.

…Сега свенливите ни бъдещи приятели опипват пътя…

И като чувам в бурена мотиката на моята жена да хълца,

узнавам: ни словата са в началото, ни ужасът от тишината бледа,

а летописецът преди да стане летописец. И изписвам: „Въ лето…“.

От Гриша Трифонов лъхаше една колосална ведрост, която прави смъртта му да изглежда невероятна. В съвременната ни литература, пропукана от егото на пишещите, свита до гнездата на определени литературни групи, той успяваше да говори с всички, да бъде добронамерен. Отново, фактите и дори спомените на многобройните му приятели няма да са достатъчни, за да дадат представа за цялостното му влияние върху литературата и пишещите. Благотворното му въздействие върху намиращите се в обкръжението му, в които той вярваше.

Още с първата си книга „Докато проговори камъкът“ (1987 г.) се ражда Големият поет. За нея Мина Карагьозова пише така:

„Широко и щедро интерпретирани фолклорни и библейски мотиви, едновременно и притчовост, и липса на дидактизъм се преплитат с изтънчена интелектуална чувствителност и асоциативност, с една особена позиция на вибриращата граница между живота и смъртта, далечен (а може би не толкова далечен) отглас от естетическата философия на екзистенциализма. Любов и търпение, мъдрост и толерантност, доста изненадваща нравствена зрелост (когато книгата излиза, поетът е само на 32 години) поразяват в стихотворението „Автостоп“, където асоциативната верига – живот – пътуване – смърт – достига апогей на естетическата плътност“.

Какъвто и да е пътят на българската литература, трябва да знаем едно – без паметта за „летописците“, тя няма как да продължи напред.

Ще тръгнете – добри, красиви, умни –

и мен – дърво крайпътно ще попитате:

„Ако смъртта не е поредното пътуване,

защо сме се родили под звездите?

Невена Борисова е родена през 1987 г. във Велико Търново. Завършва журналистика в СУ „Св. Климент Охридски“, следва и социология и магистратура „Литература, Кино и Визуална култура“ в същия университет. През 2009 г. стихосбирката й „Бавни портрети“ печели Националния конкурс за дебютна литература „Южна пролет“ и Националния поетичен конкурс „Млади гласове“ в Каварна. Носител е на различни отличия за поезия, включително Фондация „Св. Кл. Охридски“ и Национален младежки конкурс „Веселин Ханчев“.

Коментари (1)

- 28-12-2015|Павлов Д.

Така и не можах да му благодаря за чудесните мигове заедно! Умееше да мълчи и да „говори“ с китарата.

1 Ilija Petrushevski (ed.), Macedonia on Old Maps (Skopje, 1992). (Всички бележки под линия, освен ако е обозначено другояче, са на автора).

2 Ibid., p. 5.

3 Виж J. Cvijic, Remarks on the Ethnography of the Macedonian Slavs, превод Annie O’Brien (London, 1906), pp. 19-34, какато и класическото изследване на H. R. Wilkinson, Maps and Politics; a Review of the Ethnographic Cartography of Macedonia (Liverpool, 1951). За използването на карти при националното изграждане изобщо виж Benedict Anderson, Imagined Communities (London, 1991 2nd edn.), pp. 163-185.

4 Виж Paschalis Kitromilides, „Imagined Communities and the Origins of the National Question in the Balkans“, In: Martin Blinkhorn & Thanos Veremis (eds.), Modern Greece: Nationalism and Nationality (Athens, 1990), pp. 26-33.

5 Виж Stephen Xydis, „Medieval Origins of Modern Greek Nationalism“, Balkan Studies, 9 (1968), 1-20.

6 Hans Vermeulen, „Greek Cultural Dominance among the Orthodox Population of Macedonia during the Last Period of Ottoman Rule“, A. Block and H. Driessen (eds), Cultural Dominance in the Mediterranean Area (Nijmegen, l984), pp. 227-229.

7 Marin V. Pundeff, „Bulgarian Nationalism“, Peter F. Sugar & Ivo J. Lederer (eds.) Nationalism in Eastern Europe (Seattle & London, 1971), pp. 98-110.

8 Виж класическото изследване на Peter F. Sugar & Ivo J. Lederer (eds.) Nationalism in Eastern Europe (Seattle & London, 1971), pp. 3-54; виж също статиите от Dimitrije Djordjevic, „Balkan versus European Enlightenment“, East European Quarterly, 9 (1975), 487-497 и Peter F. Sugar, „External and Domestic Roots of Eastern European Nationalism“; Peter F. Sugar, „The Enlightenment in the Balkans. Some Basic Considerations“, East European Quarterly, 9 (1975), 499-507. За библиогарфия на балканския национализъм виж Gale Stokes (ed.), Nationalism in the Balkans. An Annotated Bibliography (New York & London, 1984).

9 Виж Anthony D. Smith, The Ethnic Origin of Nations (Oxford, 1989), pp. 134-137, 212-213, както и по-краткото издание National Identity (London, 1991), pp. 19-42.

10 Виж Evangelos Kofos, „The Macedonian Question: The Politics of Mutation“, Balkan Studies, 27 (1986), 157-172 и Loring Danforth, „Claims to Macedonian Identity. The Macedonian Question and the Breakup of Yugoslavia“, Anthropology Today, 9/4 (1993), 310.

11 Виж Parliamentary Papers-Accounts and Papers (PPAP), 75 (1867), 627.

12 Виж John Rex, Race and Ethnicity (Bristol, 1986), pp. 15-17.

13 Ernest Gellner, Nations and Nationalism, (Oxford, 1983), pp. 7 and 57.

14 Виж Smith, op. cit., pp. 22-30.

15 Виж Ekdotike Athenon, Macedonia: 4000 Years of Greek History and Civilisation (Athens, 1991 3rd edn), изключително популярен сред гръцките учени справочник. Отлично резюме може да се намери в Evangelos Kofos, „National Heritage and National Identity in Nineteenth- and Twentieth-Century Macedonia“, European History Quarterly, 19 (1989), 229-267; освен това статията е включена и в: Martin Blinkhorn & Thanos Veremis (eds.), Modern Greece: Nationalism and Nationality (Athens, 1990), pp. 103-141. В тази статия ще се позовавам на второто издание.

16 Трябва да се има пред вид, че в повечето изследвания, написани на гръцки език, все още не се откриват различни понятия за обозначаването на „етнически“ и „национален“. Гръцкото прилагателно εθνοτικής обикновено се превежда като «национален“, но всъщност то означава „етнически“; виж Michael Herzefeld, Ours Once More: Folklore, Ideology, and the making of Modern Greece (New York, 1986), p. 16. Тази езикова недостатъчност обяснява отчасти гръцкото нежелание да се оправдае съществуването на национални държави без предшестващи ги етнически ядра.

17 Последното твърдение е критикувано от Ерик Хобсбаум (Nations and Nationalism since 1780 (Cambridge, 1991), p. 107) но без достатъчно свидетелства за противното.

18 Виж класическите работи на Офейков [А. Шопов], La Macedoine au point de vue historique, ethnographique et philologique (Philippopolis, 1887), J. Ivanoff, La question Macedonienne au point de vue historique, ethnographique et statistique (Paris, 1920), както и по-скорошното издание на Българската академия на науките, Macedonian Documents and Material (Sofia, 1978).

19 Понятието „етнически“ не се използва в българските изследвания между войните. Професор Иванов е използвал понятието „nationalité“, но неговото определение (виж op. cit., p. 231) е почти идентично с онова на модерното понятие „етнически“ (Cf. Smith, op. cit., pp. 2230).

20 За общ преглед на сръбската етнографска картография и аргументация по повод Македония, виж Wilkinson, op. cit., pp. 92-111 and Cvijic, op. cit., 32-33, 200-203.

21 Виж например официалната публикация на Института за национална история, A History of the Macedonian People (Skopje, 1979).

22 Kofos, op. cit., pp. 104-110. FВиж също Stephanos Papadopoulos, „Ecoles et association greques dans la Macedoine du Nord durant le dernier siecle de la domination Turque“, Balkan Studies 3 (1962), 397-442 and Ekpaideutiki kai koinoniki drastiriotita tou Ellinismou tis Makedonias kata ton teleutaio aiona tis tourkokratias [Educational and Social Activities of Hellenism in Macedonia during the Last Century of Ottoman Rule] (Thessaloniki, 1970).

23 Виж изследването на Douglas Dakin, The Greek Struggle in Macedonia 1897-1913 (Thessaloniki, 1966).

24 За българската гледна точка виж G. Todorov, N. Zecev, „Documents ayant trait aux luttes des Bulgares pour une eglise et des ecoles nationales en Macedoine vers le milieu du XIXe siecle“, Etudes historiques, 3 (1966), 173239. S. Makedonski, „L’ Exarchat bulgare et l’ enseignement scolaire en Macedoine“ Etudes balkaniques, 2 (1971), 104119. V. Bojinov, „Cultural and Educational Work in Macedonia and the Participation of Goce Delcev, Damjan Gruev and Jane Sandanski in it“, Bulgarian Historical Review, 52 (1977), 24-36; idem „L’instruction bulgare en Macedoine et en Thrace d’Andrinople 1878-1903“, Etudes historiques, 8 (1978), 255-274.

25 Виж например R. Pandev „Le mouvement de liberation de la Macedoine et la region d’ Andrinople du Congres de Salonique 1896 jusqu’ en 1899“, Bulgarian Historical Review, 111 (1983), 41-57.

26 See D. Kosev, „The Ilinden-Preobrazenie Uprising 1903“, Bulgarian Historical Review 64 (1978), 14-30 and N. Todorov, „La lutte de liberation des Bulgares en Macedoine et dans la region d’ Andrinople 1903“, Bulgarian Historical Review 64 (1978), 30-39.

27 Виж например Apostolski, op. cit., pp. 114-181, а също и множествот други статии, публикувани в Macedonian Review. Тези възгледи са отчасти споделяни и от Jutta de Jong в изследването ѝ Der Nationale Kern des makedonischen Problems: Ansatze und Grundlagen einer makedonischen Nationalbewegung (1890-1903) (Frankfurt, 1982),

Въпреки определени методологически трудности, тя се чувства задължена да приеме македонската гледна точка (в противоположност на българската), при интерпретацията на Илинденското въстание. Duncan M. Perry в своето изследване The Politics of Terror. The Macedonian Revolutionary Movements 1893-1903 (Durham & London, 1988) също се опитва да покаже, макар и не достатъчно убедително, че ВМРО не е била направлявана само от България, но той също приема гледището, че името „Македония“ не е било използвано в етнически смисъл (виж pp. 19-24).

28 Срв. Smith, op. cit., pp. 22-30.

29 Виж например Public Record Office (PRO), Foreign Office (FO) 195/2297, Lamb to O’Connor, Salonika, June 8th, 1908, f. 569; Documents on British Foreign Policy, 1919-1939, 1st series, vol. 24, No. 111, Note prepared in the Foreign Office for information of the British representative at forthcoming meeting of the Council of the League of Nations, July 12th, 1922, p. 277; Cvijic, op. cit., p. 37; Dimitrios Kakkavos, Apomniponevmata (Makedonikos Agon) [Memoirs. The Macedonian Struggle] (Thessaloniki, 1972), p. 63.

30 F. C. H. L. Pouqueville, Travels in Epirus, Albania, Macedonia and Thessaly (London, 1820), pp. 78-79.

31 Antigoni Tsiami, „To Pisoderi“, Aristotelis, 35, 205-206 (1991), 9-10.

32 PPAP, 67 (1861), 508 and 75 (1867), 608.

33 Виж например D. M. Brancoff, Macedoine et sa population chretienne (Paris, 1905) and Patrocle Contoyannis, Carte des ecoles chretiennes de la Macedoine (s. l., 1903).

34 Виж Danglis Papers (Benaki Museum, Athens), F. 22, Syntomos perigrafi tis katastaseos ton scholion tis en Makedonia dimotikis ekpaideuseos, [Brief Description of the Elementary Education in Macedonia], Salonika, April 26th 1909; Sophia Vouri, „Vodena 1900. Ekpaideutikes kai ethnikes opseis“ [Vodena 1900. Educational and National Aspects], Praktika tou symposiou „I Edessa kai i periochi tis: istoria kai politismos [Minutes of the Symposium on the history and civilisation of the Edessa district] (forthcoming).

35 Ситуацията е ясно описана в мемоарите на Анастазиос Пихион от Охрид, участник в гръцките ирдентистки дейности в битолския регион през 1880-те. a protagonist of Greek irredentist activities in the Kastoria region in the 1880s. Пихион пише, че когато е бил момче, през 1850-те, той е бил въведен в класическото образование и „елинския дух“ от Маргаритис Димицас, възпитаник на висше училище в Атина, който се е настанил в Охрид и е въвел там нови образователни методи, основаващи се на класически текстове вместо на църковни книги. виж Konstantinos A. Vakalopoulos, O Voreios Ellinismos kata tin proimi phasi tou Makedonikou Agona (1878-1894) [Northern Hellenism during the Early Stages of the Macedonian Struggle] (Thessaloniki, 1983), pp. 356-359.

36 За една добре документирана критика на гръцката образователна стратегия виж Sophia Vouri, Ekpaideusi kai ethnikismos sta Valkania. I periptosi tis voreioditikis Makedonias 1870-1904 [Education and Nationalism in the Balkans. The case of north-west Macedonia 1870-1904] (Athens, 1992), in particular pp. 181-186.

37 За финансовите въпроси виж Basil C. Gounaris, Steam Over Macedonia: Socio-Economic Change and the Railway Factor (East European Monographs: New York, 1993).

38 „Последният път, когато това ми се случи, беше по [времена работата върху] Джанго. Имахме проблеми с продължителността на филма и аз отрязах една част, за която мислех, че не е важна. Обаче Ейми Паскал от студио Columbia казва ‚Нямаше ли в сценария една сцена, в която Шулц обяснява на Джанго историята на Зигфрид и Брунхилде?‘ Аз аз: ‚Да, но мислех, че можем да минем и без нея.‘ Но тя казва, ‚Не, мисля, че това беше важно.‘ И така, опитахме още веднъж и се оказа, че тя е права. Важно беше. Това беше добра забележка.“ Бел. авт.

39 Приходи от отделните филми на Тарантино:

Глутница кучета (1992): $2,832,029

Криминале (1994): $107,928,762

Джеки Браун (1997): $39,673,162

Убий Бил 1 (2003): $70,099,045

Убий Бил 2 (2004): $66,208,183

Евтино кино (2007): $25,037,897

Гадни копилета (2009): $120,540,719

Джанго без окови (2012): $162,805,434

Бел. авт.

40 Героят, когото Кърт Ръсел играе в Бягство от Ню Йорк и Бягство от Л.А. Бел. пр.

41 Съвместните работи на Уайлър и Дейвис – Джезъбел от 1938, Писмото от 1941 и Малките лисичета от 1941 – ѝ донесоха три номинации за Оскар за най-добра актриса. (Тя спечели наградата за Джезъбел). Бел. авт.

42 Американски филм на ужасите, режисьор Дейвид Робърт Мичел, в който се разказва за млада жена, преследвана от свръхестествено същество, което може да придобива най-различни човешки форми. Бел. авт.

43 Комедия на братята Марк и Джей Дуплас, в която се разказва за опитите на двама кинематографисти да заснемат филм на ужасите и борбата им срещу неизвестен злодей, чиято глава през цялото време е скрита зад маска. Бел. авт.

44 Професионален термин, с който в Америка се обозначават най-нискобюджетните авторски филми. Бел. пр.

45 Сред които бяха неща като Зелената лампа, Човекът от U.N.C.L.E. и [новата телевизионна поредица на HBO] Западен свят. Те наистина, ама наистина искаха да направя новата версия на Западен свят [който е римейк на класическия едноименен филм от 1973 г. с Юл Бринър, по сценарий на Майкъл Крайтън]. Тогава бях на филмов фестивал в Манила, а продуцент на сериала е Джери Уайнтрауб, и той се обажда, „Значи, ще летя до Манила [ако трябва]“. Сега, за да бъда честен, бих отишъл да гледам един Западен свят, направен от мен. Бел. авт.

46 Немската ислямска конференция (Deutsche Islam Konferenz, DIK) е държавно-спонсорирана инициатива за търсене на диалог между немската държава и живеещите в Германия мюсюлмани. След основаването ѝ от тогавашния вътрешен министър Волфганг Шойбле, конференцията е успешно продължена от следващите министри на републиката и има няколко големи конференции във времето от 2010-13 г. Бел. пр.

47 Вероятно Шойбле има пред вид екзистенциалните предизвикателства, свързани с левия терор от 1970-те години във Федералната република. Бел. пр.

48 Памук, Орхан. Наивният и сантименталният писател, София, Еднорог, 2012, с.113. Памук споменава началото на тази литературна османо-турска традиция с романа „Любов към файтона“ (1896) на Реджайзаде Махмуд Екрем, сюжет, в който османски интелектуалци от края на ХІХ век смехотворно се опитват да имитират западните порядки. Българският аналог на подобна културно-шокова ситуация е комедията „Криворазбраната цивилизация“.

49 Пак там, с.113.

50 Такива са романите от типа: научна фантастика, криминални, исторически фантазии, любовни и пр. – Виж: Памук, Орхан. Наивният и сантименталният писател, София, Еднорог, 2012, с.134.

51 Виж: „Случаят Джем“ – интервю на Магда Карабелова с Вера Мутафчиева. – В: Литературен форум, бр.12, 30.ІІІ-5 ІV.1999, с.6.

52 Пак там.

53 „Подхванах романа… вече бях на ясно, че се отнася не до индивидуална съдба, а до казус… в тъй сполучливата форма на съдебен процес, повторяема форма, процесуална практика…“ – Цит. интервю, с.6.

54 Дъщеря й Яна я информира след години, че: „подобна аналогична форма е използвана в японската новела „Вратата Рашомон“ – не съм си въобразявала за някакво откритие“ – уточнява Мутафчиева. – Цит. интервю, с.6.

55 Саид, Едуард. Ориентализмът. София, Кралица Маб, 1999, с.62, 66, 89, 90, 92.

56 Дени-Доминик Кардон пише това в „Сборник с ориенталска литература“, а годината е 1770. Той преподава източни езици в Кралския колеж в Париж. – Цит. по: Заимова, Рая. Пътят към „другата“ Европа. Из френско-османските културни общувания ХV-ХVІІІ век, София, Изд. Кралица Маб, 2004, с.214.

57 Виж: Мутафчиева, В. Избрани произведения в 12 тома, Пловдив, 2008, т.12, с.285.

58 Виж: Мутафчиева, В. Избрани произведения в 12 тома, Пловдив, Жанет-45, т.12, 2008, с.161.

59 Виж: Саид, Едуард. Ориентализмът., София, Кралица Маб, 2005.

60 „Азиатецът е човек намъчен, така че и смъртта не го плаши. От, друга страна, щедрата природа му е гарантирала един минимум блага, необходими за физическото му оцеляване. Той отрича непрекъснатото действие в името на чисто земни амбиции и предпочита медитацията, която го сродява с безмълвието на отвъдното. Обратно, европеецът е човек намъчен, принуден исторически да отнема от природата със зъби и нокти благата или сам да ги твори, за да оцелее. За него животът е непрекъснато движение, напрягане, грижи. Но пък през последните столетия той е произвел толкова много, че му е останало и излишък. И се получава така, че вече не му се мре. Не знам дали има граници за страданието, но има една област, където всички се смиряваме – когато се стигне до смърт – на исторически герой или на наш близък. Тогава усещаме, че всички ние на този свят сме все гости незвани.“ – В: Мутафчиева, Вера: Човекът разбира само от бой, от беди всякакви, а не от уроци сп. Факел// 12.05.2014 6// http://www.fakel.bg/index.php? t=3646

61 Повече виж В: Хранова, Албена. Историография и литература, т. 1, София, Просвета, 2011.

62 По повод на финалните глави, представени във вид на записки от дневника на Саади, френската изследователка Мари Врина-Николов забелязва, че те внасят „различно ускорение в динамиката на сюжета“ и повествователната полифония. – Във: Врина-Николов, Мари. Българският роман в преломните 50-те и 60-те години на ХХ век. Срещата на историята, догматизма и художествената измислица. – В: Литературна мисъл, 1999, кн.2, с.149.

63 Виж: Смит, Антъни. Националната идентичност. София, Изд. Кралица Маб, 2000, с.14.

64 Виж интервюто й В: Гроздев, Георги. Откриването на Балканите nonfiction, Навиканите Балкани. София, Балкани, 2006, с.78

65 Виж: „Есе за нравите“ (Voltaire. Essai sur les moeurs et l’esprit des nations. Paris, 1990, p.818-819). Цит. по: Заимова, Р. Пътят към „другата“ Европа. Из френско-османските културни общувания, ХVІ – ХVІІІ в., София, Кр. Маб, 2004, с.211-212.

66 Почти три десетилетия по-късно така я нарича и една турска изследователка – Виж: Tagizade-Karaca, Nesrin. Batılı Üç Eserde ‘Romantik Kurban’ Cem Sultan (İvo Andriç ‘Uğursuz Avlu’, Vera Mutafçıyeva ‘Cem Sultan’ ve Eduard Sablier ‘Cem Sultan – Bourganeuf Mahpusu’) (Sultan Djem As Romantic Victim in Three Western Works: ‘The Damned Yard’ by İvo Andric, ‘Sultan Cem’ by Vera Mutafciyeva and ‘Djem Sultan: The Prisoner of Bourganeuf’ by Eduard Sablier.) Bilig-Türk Dünyası Sosyal Bilimler Dergisi, Kış / 2006 sayı 36: 167-186. http://yayinlar.yesevi.edu.tr/files/article/11.pdf.

67 Виж цит. интервю с Магда Карабелова: Литературен форум, бр.12, 30.ІІІ-5 ІV.1999, с.6.

68 Мутафчиева, В. Случаят Джем, роман, Пловдив, 1977, с.7.

69 Днес, ще добавим ние, романът на Вера Мутафчиева е осъден също на забрава, покрай своя „случай“, което е направо непростимо, като се има предвид релефът на естетическите и познавателни вълнения на съвременната екранна публика, която периодически е завладявана от телевизионни сериални сезони, посветени ту на викингите, ту на Изабел Кастилска, ту на Сюлейман Великолепни и точно толкова великолепната Роксолана-Хюррем („Великолепният век“ реж. Я. и Д. Тайлан, 2011-2014). Единствено в италиано-френско-холивудската мегапродукция“Борджиите“ (реж. Н. Джордан, 2011), може би поради естествените исторични обстоятелства, е преоткрит авантюрният заряд на сюжета Джем. В протежение на два епизода се появява младият османски знатен пленник (неизвестно защо обаче интерпретиран в от чернокож актьор), вероломно отровен в папския двор. Явно е, че нашата-ориенталска история изглежда в очите на западния свят свръх екзотично. И точно както в Джемовите времена – събитията като че ли не се отнасят до тях.

70 През 1954 „Прокълнатият двор“ излиза на сръбски, а първият български превод е от 1961. Мутафчиева аплодира тази „чудесна повест“ на Андрич, в която обаче просто „мнимият Джем се идентифицира с един турски шизофреник към края на 19 век.“ – В: Мутафчиева, Вера. Герои, отчасти сюжети. Избрани произведения в 12 т., Пловдив, 2008, т.12, с.289.

71 Андрич, Иво. Прокълнатият двор, София, Панорама, 1976, с.82.

72 Пак там, с.93.

73 Този процес е странен, особен, той цели да преодолее историографските противоречия и „да обоснове претенцията да се разкаже истинската история“, смирявайки „писано и (условно) устно слово“. – Виж: Ангелова-Дамянова, София. Жените за/в историята. Част І. Вера Мутафчиева. Историята и историите. Част ІІ. // Неслученият канон: Български писателки от 1944 година до наши дни. (съст. М. Кирова) София: Алтера, 2013, с. 223−250.

74 Твърди Мари Врина-Николов: Vrinat-Nikolov, Marie. L’Affaire Džem et Moi, Anne Comnène de Vera Mutafčieva: de l’Histoire-héros à l’Histoire-prétexte. – La R e v u e des Etudes slaves, Paris, Institut d’Etudes slaves, 2001, t. 73, fasc. 1, p. 185-195.

75 Мутафчиева, В., Избрани произведения, т.12, с.290-291.

76 Андрич, И. пак там, с.94.

77 Андрич, И. пак там, с.97,99.

78 Андрич, пак там, с.101.

79 Твърди Несрин Тадзиджаде-Караджа в статията си „Романтичната жертва Джем Султан в три западни произведения“. – В: Tagizade-Karaca, Nesrin. Batılı Üç Eserde ‘Romantik Kurban’ Cem Sultan (İvo Andriç ‘Uğursuz Avlu’, Vera Mutafçıyeva ‘Cem Sultan’ ve Eduard Sablier ‘Cem Sultan – Bourganeuf Mahpusu’) (Sultan Djem As Romantic Victim in Three Western Works: ‘The Damned Yard’ by İvo Andric, ‘Sultan Cem’ by Vera Mutafciyeva and ‘Djem Sultan: The Prisoner of Bourganeuf’ by Eduard Sablier.) Bilig-Türk Dünyası Sosyal Bilimler Dergisi, Kış / 2006 sayı 36: 167-186. http://yayinlar.yesevi.edu.tr/files/article/11.pdf.

80 Беляева, Сабина. „Аз още съм сред вас…“ – Българска книга, № 2, 1992, с. 46.

81 Мутафчиева, В. Случаят Джем. Роман. Пловдив, Изд. Хр. Г. Данов, 1977, с.7.

82 Интересна и провокативна, разбира се, и в чисто естетически, но и в психобиографичен план, би била темата за хомосексуалността, джендер-проблематиката, сексизма и феминизма в цялото творчество на В. Мутафчиева, но това е тема за отделен текст.

83 Цит. по Мутафчиева, В. Случаят Джем, роман, Пловдив, Хр. Г. Данов, 1977, с.30, 17, 26.

84 „Случаят Джем“, с.105.

85 „Случаят Джем“, с.92.

86 „Случаят Джем“, с.123.

87 „Случаят Джем“, с.124.

88 „Случаят Джем“, с.126-127.

89 „Случаят Джем“, с.128.

90 „Случаят Джем“, с.129.

91 „Случаят Джем“, с.143.

92 „Случаят Джем“, с.210.

93 „Случаят Джем“, с.253.

94 „Случаят Джем“, роман, Пловдив, Хр.Г.Данов, 1977, с.33.

95 Хранова, А. Историография и литература, т. 1, София, Просвета, 2011, с.503.

96 Хранова, А. пак там.

97 „Случаят Джем“, с.34.

98 „Случаят Джем“, с.31.

99 „Случаят Джем“, с.32, с.41.

100 „Случаят Джем“, с.82.

101 „Случаят Джем“, с.81.

102 „Случаят Джем“, с.34, 37, 43.

103 „Случаят Джем“, с.65.

104 „Случаят Джем“, с.224-5, 238.

105 Тодоров, Цветан. Завладяването на Америка – въпросът за Другия. София, Изток – Запад, 2010, с.151.

106 „Случаят Джем“, с.160.

107 Пак там.

108 „Случаят Джем“, с.164.

109 „Случаят Джем“, с.351.

110 Формулирана в „Граматика на цивилизациите“, София, 2014 г.

111 „Случаят Джем“, с.66.

112 „Случаят Джем“, с.67.

113 „Случаят Джем“, с. 71.

114 „Случаят Джем“, с.182.

115 „Случаят Джем“, с.200.

116 „Случаят Джем“, с.391.

117 „Случаят Джем“, с.393.

118 „Случаят Джем“, с.397.

119 „Случаят Джем“, с.277.

120 „Случаят Джем“, с. 54.

121 „Случаят Джем“, с. 62.

122 Патриархално консервативна, лелята ненавижда женствения, подобен на „момиче за омъжване“ Саади: „такива най-ги мразя, полумъже поети“ – отсича тя, виждайки в него биологическия крах на Мехмедовия род. –В: „Случаят Джем“, с. 54.

123 Според която е недопустимо империята да бъде разделяна, но пък животът е по-ценен от царстването. Това е чисто женската логика. Селджук Хатун е и противоречива по женски. „Обичах го, защото така малко приличаше на всички нас.“ – В: „Случаят Джем“, с. 57.

124 „Случаят Джем“, с.309.

125 „Случаят Джем“, с. 269.

126 „Случаят Джем“, с.271, 273.

127 „Случаят Джем“, с.298.

128 „Случаят Джем“, с.296.

129 „Случаят Джем“, с.315.

130 „Случаят Джем“, с.315.

131 Виж Lippmann, Walter (2009 [1927]). The Phantom Public. New Brunswick (USA) and London (UK): Transaction Publishers.

132 Изразът е използван за първи път от Майкъл Хаубен. Виж Hauben, Ronda and Michael Hauben (1996). Netizens Netbook, <http://www.columbia.edu/~hauben/book/> [посетен 07.02.2013].

133 Виж Turkle, Sherry (2011). Alone Together. New York: Basic Books.

134 Виж Gillmor, Dan (2004). We the Media, <http://www.authorama.com/we-the-media-8.html> [посетен 07.02.2013]. Виж също Роузън, Джей (2011). Ние, хората, известни преди като аудиторията, Семинар_БГ, брой 6 (Професионалисти и аматьори онлайн, съст. Десислава Лилова), <www.seminar-bg.eu/spisanie- seminar-bg/broy6/item/325-ние-хората-известни-преди-като-аудиторията*.html> [посетен 07.02.2013].

135 Виж Агенция „Фокус“ (8.07.2012). Бойко Борисов към МГЕРБ: Къде бяхте вие по това време, докато аз водех тези битки за Закона за горите?, <http://www.focus-news.net/? id = n1673404> [посетен 21.07.2012].

136 Издателство „Критика и хуманизъм“, София, 2015 г.

137 http://www.scientificamerican.com/article/economic-inequality-it-s-far-worse-than-you-think/

138 Текстът на Тойбин представлява рецензия на книгата на Evelyn Juers, House of Exile: War, Love and Literature, from Berlin to Los Angeles(2008).

139 Вж. Данова, Надя, Аврамов, Румен. Депортирането на евреите от Вардарска македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г. Документи от българските архиви. Обединени издатели. София 2013 г. т. 1 стр. 38.

140 Предговорът на автора към изданието е датиран от януари 1945 г. А на 17 март 1945 г., когато Гринберг дава показания пред Седмия състав на Народния съд, той казва, че книгата му вече се „продава навсякъде“. Вж. архив на Яд Вашем, https://portal.ehri-project.eu/units/il-002798-tr_6-2#desc-eng, ползван на 1 май 2015 г.

141 Carp, Matatias. Cartea Neagra. Suferintele evreilor din Romania, 1940-1944. Bucuresti, Vo.l I 1946, Vol. II 1947, Vol. III 1948.

142 Еренбург, Иля. „Народоубийцы“. Сп. „Знамя“, януари 1944 г.

143 Гросман, Василий. „Треблинский ад“. Сп. „Знамя“, ноември 1944 г.

144 Сред тях можем да откроим доклада на Яков Грояновски за лагера в Хелмно (декември 1942 г.), този на Дионис Ленард за лагера Майданек (юли 1942 г.), четирите поредни писмени свидетелства за Аушвиц: на Витолд Пилецки (август 1943 г.), на Иржи Табо (началото на 1944 г.), на Рудолф Врба и Алфред Вецлер (април 1944 г.), на Арност Розин и Чеслав Мордович (май 1944 г.).

145 Karski, Jan. Courier from Poland: The Story of a Secret State. Houghton Mifflin. Boston, 1944.

146 Назначен за ръководител на КЕВ след 9 септември 1944 г.

147 Гринберг, Натан. Хитлеристкият натиск за унищожаване на евреите от България. Печатница „Амал“. Тел Авив, 1961.

148 Благодаря за превода и цялостната помощ на Яна Букова.

149 Вестник „Ефимерида тон синтактон“, Атина, бр. от 21/06/13.

150 Протокол № 28 от заседание на Политбюро, проведено на 24 януари 1947 г.. Ф. 1Б; оп. 6; а.е. 197

151 Телефонно интервю с Иля Гринберг, 13.05.2015 г.

152 Телефонно интервю с Ханна Майер от 11 май 2015 г.

153 Решение „А“ на Секретариата на ЦК от 11 август 1943 г. ЦДА, ф. 1 б, оп. 8, а.е. 504. Публикувано на <http://www.nbu.bg/webs/historyproject/dokumenti_44-62/razdel7t8/f1bop8ae504.pdf>, достъпно на 24 април 2015 г.

154 Писмено интервю с Фредерик Чери, 12 май 2015 г.

155 Популярен евангелистки проповедник.

156 И непосредствено след концертите им в Париж.

157 Вж. Стоян Гяуров, Който има уши – нека слуша.

158 Cricket има две значения: щурец; и английската спортна игра крикет.

159 Американската дискография на албумите на „Бийтълс“ се различава от оригиналната английска. Причината: стандартният американски албум съдържа по-малко песни (11-12) от английския (13-14), поради различния начин за изчисляване на хонорарите; освен това американският пазар очаква в албума да е включен актуалният хит сингъл, докато в Англия подобно дублиране се избягва. Така от 1964 до 1966 Capitol Records издава 11 албума на „Бийтълс“, комбинирани от 7 британски албума и различни сингъли. Дискографията се унифицира едва с излизането на „Sgt. Peppers“ през 1967.

160 „The Goon Show“, популярна комедийна програма, излъчвана по радио ББС 1951-1960.

161 Комедийна постановка от 1960-те, изиграла важна роля за бума на сатиричната комедия в Британия; предшественик на „Монти Пайтън“.

162 Комедийно дуо.

163 Karl Loewenstein, Militant Democracy and Fundamental Rights I, 1937.

164 Игов, Светлозар. „Homo Balcanicus: Кръстопътният човек“, В: Литературно-естетически процеси на Балканите, София: БАН, институт по балканистика, 1994, с.46-57

165 Цит. съч., с. 50

166 Цит. съч., с.53-54

167 Homo Balcanicus: Знаковост и културна идентичност (сборник от доклади и съобщения, изнесени на международна научна конференция), София: НБУ, 2-3 декември 1994

168 Цит. съч., с. 153-4

169 Цит. съч., с. 153-3

170 Знеполски, Ивайло. „Балканските структури днес – един комплексен проблем“, В: Homo Balcanicus: Знаковост и културна идентичност (сборник от доклади и съобщения, изнесени на международна научна конференция, София: НБУ, 2-3 декември 1994, с.36-37

171 Виж: Todorova, Maria. „What is or is there a Balkan culture, and do or should the Balkans have a regional identity?“ In: Journal of Southeast European and Black Sea Studies, vol.4, No.1, January 2004, p. 175-185.

172 „Никога не е имало една обща балканска идентичност. В най-добрия случай е имало от време на време романтично или неохотно признаване на културните прилики, формирани през вековете, което понякога изглежда като обща защитна реакция спрямо приписваната идентичност отвън. Преди всичко, Балканите са много по-унифицирана концепция в съзнанието на външните наблюдатели“, цит. съч. с.175-185

173 По въпроса за стигматизиращото съдържание на балканската идентичност виж: Кьосев, Александър. „Тъмната интимност: карти, идентичности, идентификации“, В: Балканите като метафора: Между глобализацията и фрагментацията, София: Труд, 2004, с.217-253, както и изследванията на Мария Тодорова.

174 Китромилидис, Пасхалис. От кръста към флага: Аспекти на християнството и национализма на Балканите, София: Парадигма, 1999

175 Todorova, Maria, Ibid., pp.175-185

176 Ibid., pp.175-185

177 Виж: Богданов, Богдан. „Балканската култура и балканският човек“, В: Homo Balcanicus: Знаковост и културна идентичност (сборник от доклади и съобщения, изнесени на международна научна конференция, София: НБУ, 2-3 декември 1994, с.17-24; Стателова, Розмари. Седемте гряха на чалгата, София: Просвета, 2003; Кьосев, Александър. ‘Тъмната интимност: карти, идентичности, идентификации’, В: Балканите като метафора: Между глобализацията и фрагментацията, София: Труд, 2004, с.217-253 и др.

178 Димов, Венцислав. Етнопопбумът: Изследвания, София: Българско музикознание, 2001

179 Стателова, Розмари. Седемте гряха на чалгата: Към антропология на етнопопмузиката, София: Просвета, 2003

180 „…касае се за стотици практики, съобщения, за които обикновено достигат до нас в кодовата изказна форма „вариант на чалгата“ От Полша например пристигна новина за появата на „дискополо“-то – „по-цивилизован вариант на чалгата“ „Музиката е глуповато мелодична, но неудържимо тласка младежите към дансинга.“ Научаваме още за калифорнийско-мексиканския чалга вариант, наречен „технобанда“ – произлязъл, както си му е редът, от свирнята на сходни на Дико-Илиевите духови градски оркестри, чиято музика се наричала „банда“ и служела за битови празници и веселби. Технобандата – ще рече технизирана банда – е музика на пренебрегваните „мехико“ в Калифорния, на които тя им вдъхва самочувствие. Има си свой „кючек“ – танца „кебратида“, на чийто предизвикателен ритъм не може да се устои. С голям интерес прочетох и съобщението на Жаклин Уоруик за „чалгата“ на южноазиатското (индуско) общество в Торонто – местната бангра, модифицирана форма на банграта на британските индуси.“ Виж: Стателова, Розмари, цит. съч., с. 92

181 Robertson, Roland. Globalization. Social Theory and Global Culture, London: SAGE, 1996

182 Стателова, Розмари, цит. съч., с. 74-75

183 Чолович, Иван. „Защо се гордеем с Балканите?“, Българска етнология, №1, (2007)1 с.5-8

184 Стателова, Розмари, цит. съч., с.69-70

185 Ugresic, Dubravka. ‘Balkan Blues’, In: Balkan Blues: Writing Out of Yugoslavia (Joanna Labon, ed.), Evanston, IL: Northwestern University Press, 1995, p.12

186 Kiossev, Alexander. ‘Heroes against Sweets. The Split of National and „Anthropological“ Cultures in South-East Europe’, paper for the conference Understanding the Balkans, Ohrid, 13-16 October 2000, www.scca.org.mk

187 Ibid., p.6

188 Ibid., p.8-9

189 Димов, Венцислав. Етнопопбумът: Изследвания, София, Българско музикознание, 2001, с. 13

190 Цит. съч., с.27

191 Цит. съч., с. 19

192 Цит. съч., с. 36

193 Цит. съч., с.95

194 Херцфелд, Майкъл. Културната интимност: Социална поетика в националната държава, София: Просвета, 2007, с.10

195 Цит. съч., с. 15

196 Цит. съч., с. 17

197 Цит. съч., с.102

198 Цит. съч., с.102

199 Кьосев, Александър. „Тъмната интимност: карти, идентичности, идентификации“, В: Балканите като метафора: Между глобализацията и фрагментацията, София: Труд, 2004, с.238

200 Цит. съч., с.242-243

201 Цит. съч., с.244

202 Цит. съч., с.245

203 Цит. съч., с.245

204 Знеполски, Ивайло. „Балканските структури днес – един комплексен проблем“, В: Homo Balcanicus: Знаковост и културна идентичност (Сборник от доклади и съобщения, изнесени на международна научна конференция, София: НБУ, 2-3 декември 1994, с. 36-37.

205 Изобилието от награди, с които напоследък биват отличавани румънските кинематографисти е наистина впечатляващо: Кристиан Мунджиу („4 месеца, 3 седмици и 2 дни“) – „Златна палма“’07 в Кан, както и Наградата на ФИПРЕССИ на същия фестивал, Две Европейски филмови награди – за най-добър филм и за режисура, Наградата на ФИПРЕССИ за филм на годината от Сан Себастиан; Корнелиу По-румбою („12:08 източно от Букурещ“) – Наградата „Златна камера“ в Кан ’06 и на Europa Cinemas, Специална награда за артистичен принос на актьорите Котбус’06, Номинация за „Независим дух“’06 за чуждоезичен филм и Номинация за Европейска филмова награда ’06 за сценарий; Кристиан Немеску – (California Dreamin’) – Награда в програмата „Особен поглед“ в Кан през 2007 г., Наградата на ФИПрЕССИ и Специалната награда на журито в Киев, 2007 г.; Кристи Пую („Смъртта на г-н Лазареску“) – Специалната награда на фесивала в Кан’05. Виж: www.cinema.bg, 21 януари 2009 г.

206 Изключително важен пример за художествено издържан опит в усилието местните кинопроизведения да бъдат вписани естетически и концептуално в по-широката рамка на европейската, респективно на световната филмова традиция, като се оттласкват от „нашенското“, „домораслото“ и „самобитното“ в лошия смисъл на понятието, е творбата на Явор Гърдев „Дзифт“, 2008. Тя е два пъти по-значима и поради обстоятелството, че се появи с производствения знак на кинематографията, постигнала най-малко успехи през 90-те години: българската.

Постижението на талантливия млад режисьор беше предшествано от известно „раздвижване“ – интересните продукции „Мила от Марс“, 2004 на Зорница София, „Маймуни през зимата“ 2006 на Милена Андонова, „Оветът е огромен и спасение дебне отвсякъде“, 2008 на Стефан Командарев и др.

207 Формулата за термина „Западни Балкани“ вече е ясно дефинирана: „бившите югославски републики минус Словения и плюс Албания“.

208 Холивуд, щата Флорида – град в т.нар. метрополия на Маями, включваща и района на Палм бийч – Б. пр.

209 Американски юношески писател (1832-1899), известен с поучителните си истории за забогатяване чрез честен труд – Б. пр.

210 Мерилин Чеймбърс (1952 – 2009) – ам. актриса и порно звезда – Б. пр.

211 Ген. Александър Хейг (1924-2010) – държавен секретар на САЩ по времето на Роналд Рейгън и съветник на президентите Никсън и Форд – б.пр.

212 Система от естествени и изкуствени канали, реки и протоци по източното крайбрежие на САЩ, образуващи защитени от морските стихии водни маршрути – Б.пр.

213 Клаус фон Бюлов, известен от брака си с американската наследница Марта фон Бюлов, починала през 2008 г. след близо 28 години, прекарани в кома, причинена от опита на съпруга ѝ да я убие със свръхдоза инсулин. След дълга съдебна сага с множество обрати, фон Бюлов е признат за невинен. Б.пр.

214 За особените балкански комуникационни навици е писано много – от Иван Хаджийски до Богдан Богданов.

215 Ще дам само един пример с Пловдив. През XVIII и XIX в. търговското значение на този многоетнически град, в който живеят гърци, българи, турци, арменци, евреи, павликяни, дубровчани и други, постепенно нараства. Пловдив търгува както с близките центрове на Османската империя (градът снабдява Истанбул с ориз, жито, сусам, дървен материал, овче месо, вълна, аба), така и с по-далечни центрове на Балканския полуостров и Близкия изток. През XVIII в. се активизира износът на аба, платове и ориз в градове от Влахия, Молдова, Русия, Унгария, Австрия, Сирия (Дамаск); изследователите са установили пловдивска колония дори в Калкута в Индия.

216 Един куриоз на изолираността и лошите комуникации: през 1830 г. в цялото Сръбско княжество е имало само две каляски, едната от които е била на самия княз Обренович. Тъжното е, че подобни куриози има и днес – влакова връзка между България и Македония не съществува, вторият мост на Дунава започна да се строи преди няколко месеца, а за да се стигне от София до Любляна, трябва да се мине през Цюрих или Виена.

217 The Self-Colonising Cultures. – In: Cultural Aspects of the Modernisation Process. Oslo, 1995. Re-printed in: Bulgariaavangarda. Salon Verlag, Kraeftemessen II, 1998; re-printed in: After the Wall. Art and Culture in post-communist Europe. Modern Museum, Stockholm, 1999. Български превод в: Нова публичност, 1998.

218 През 1869 г. например във в. „Турция“ се появява статията „Новата цивилизация“. Общата ѝ теза е, че не трябва да се праща българската младеж да учи на места, дето науките не се знаят добре: „Трябва да отиваме да ги черпим в големите градища, дето са се родили, дето са се развили и дето дават най-голям блясък. Науката и писмеността не блещат на друго място освен на Запада, както знайме веки. Това ще рече, че на Запад нашите българчета трябва да отиват, за да придобиват истинните и полезните познания, от които страната ни има нужда и които ще умеят да пръскат в плодотворни жертви.“ (Новата цивилизация (неподписана, но вероятно на редактора Г Н. Генович), в. Турция, V, бр. 2,1869).

219 Тук вероятно най-добрият пример е Яворовото стихотворение „Нощ“ (1901), в което лирическият герой заявява: „с кръвта си кръст ще начертая от Дунав до Егея бял и от Албанската пустиня до Черноморските води.“ Видимо националната визия е покрила цялата територия на полуострова.

220 В съчинението си „Политика на признаване“ Чарлз Тейлър описва как идеалът на Русо за самобитност (откриване на самия себе си, възстановяване на автентичния контакт със самия себе си) е могъщ морален идеал на модерната епоха. Според Тейлър след Русо идеята за откриване на собствената автентичност е просто „вменена в дълг“ от Хердер. Последният прилага този идеал на две равнища – към индивида (всеки от нас има своя собствена мяра, свой начин на съществуване) и към нацията, носител на индивидуална култура сред други култури. „Подобно на индивидите – пише Тейлър – Volk трябва да бъде верен на себе си. Немците не трябва да се опитват да бъдат производни и (неизбежно) втора ръка французи… Славянските народи трябва да открият свой собствен път. А европейският колониализъм следва да бъде отхвърлен, за да се даде на народите, които днес наричаме „трети свят“, възможността да бъдат сами себе си, несмущавани от нищо. Тук можем да разпознаем плодотворната идея за модерния национализъм както в доброкачествения, така и в злокачествения ѝ вариант“ (цит. по: Мултикултурализъм. С“ Критика и хуманизъм, 1999, с. 47).

221 Ето един цитат от „Бай Ганьо“, в който спорът между разказвачите интелектуалци за това „кой фолклор обичаме“ стига до тънко разграничение, илюстриращо твърде добре моето твърдение: „Аз съм в състояние да се възхитя, да се забравя, да се захласна до екстаз от хубави наши меланхолични народни песни, но от български песни, а не от гнусави пародии на чуждестранните вулгарни песни, които Бай-Ганьовците ни предават изкълчени до неузнаваемост чрез онези цигански форшлаги и къртения на гърлото с пиянски трели и фиоритури. Ние имаме песни, но нямаме певци. Аз съм готов да прегърна своя враг, ако той ми изпее както трябва песента „Богдане, Богдане, бог да те убие“ или „Я запретни, Вело моме, ръкави“, и да погледна накриво приятеля си, когато видя, че се възхищава на „Зелен лист“ч“ „Карамфилчето“ и други такива цигански прелести.“

222 Българската режисьорка документалистка Адела Пеева направи успешен документален филм на тази тема.

223 Задълбоченото изследване на Лари Улф Изобретяването на Източна Европа: Картата на цивилизацията в съзнанието на Просвещението, София: Кралица Маб, 2004, е важен принос в процеса на деконструкция на представата за Източна Европа – термин значително архаизиран и с по-ограничена употреба днес в политическия лексикон в сравнение с понятията Балкани и Централна Европа.

224 Тодоров, Цветан. Завладяването на Америка: Въпросът за Другия, София: УИ „Св. Климент Охридски“, 1992

225 Лари Улф убедително демонстрира основополагащата роля на Волтер, Русо, Дидро, Хердер и Гибън за трайното ментално картографиране на Източна Европа. Завладяването на Източна Европа, практически, започва с програмния труд на Волтер „Карл XII“ и еволюцията на това завладяване може да се проследи от просвещенския интелектуален опит за създаване на ред в хаоса чак до военните кампании на Наполеон в Русия и дори до гибелната военна авантюра на Хитлер в най-новата европейска история. Улф, Лари, цит. съч.

226 Улф, Лари. Навлизане в Източна Европа, цит. съч., с.56, 76

227 Улф, Лари, цит. съч., с. 28, 31

228 Тодорова, Мария. Балкани. Балканизъм, София: Фондация „Българска наука и култура“, 1999, с. 50

229 Iordanova, Dina. Cinema of the Other Europe. The Industry and Artistry of East Central European Film, London & New York: Wallflower Press, 2003, p.11

230 Тодорова, Мария. Балканите и митът за Централна Европа, В: Между класификация и политика, цит. съч., с.379-418

231 За повече подробности виж текста на Добромир Григоров „Средна Европа: защо сме такива“, Littera et Lingua (e-journal), Spring 2003, http://www.slav.uni-sofia.bg, август 2006

232 Милан Шимечка е един от опонентите на Кундера по този въпрос. Виж неговата статия „Another Civilization? An Other Civilization?“, In: Search of Central Europe, (George Schoflin and Nancy Wood, eds.), Cambridge: Polity Press, 1989

233 Тази нагласа у централноевропейските народи не е нова, виж текста на Николай Аретов „Следосвобожденски разкази“ за отношението на Константин Иречек към Балканите като към Ориента, В: Васил Попович. Живот и творчество. София: Кралица Маб, 2000, http://www.slovo.bg, октомври 2005

234 Саид, Едуард. Ориентализмът, София: Кралица Маб, 1999, с. 12

235 Саид, Едуард, цит. съч., с. 12

236 Тодорова, Мария. Балкани. Балканизъм, София: Фондация „Българска наука и култура“, 1999, с. 50

237 Bakic-Hayden, Milica. ‘Nesting Orientalisms: the Case of Former Yugoslavia’, Slavic Review, No.4, (Winter) 1995, p.2

238 Ibid., p.2

239 Феноменът на „гнездящите ориентализми“ не е уникално балканско проявление. Майкъл Херцфелд в книгата си „Културната интимност: социална поетика в националната държава“ посочва, че италианците от северните провинции казват, че „Африка започва от Рим“, а жителите на Рим твърдят, че „Африка започва на юг от тях“ В Испания, Андалусия също е възприемана в подобен „африкански“ дух. Херцфелд, Майкъл. Културната интимност: Социална поетика в националната държава, София: Просвета, 2007, с.84-85

240 Bakic-Hayden, Milica. ‘Nesting Orientalisms: the Case of Former Yugoslavia’, Slavic Review, No.4, (Winter) 1995, p.2-3

241 Голдсуърди, Весна. Измислянето на Руритания. Империализмът на въображението, София: Кралица Маб, 2004, с.17

242 Blazevic, Zrinka. ‘Rethinking Balkanism: Interpretative Challenge of the Early Modern Illyrism’, Études Balkaniques, No1, 2007, p.87-106

243 Ibid., p.89

244 Ibid., p.88

245 Ibid., p.95

246 Ibid., p.95

247 Ibid., p.96

248 Тодорова, Мария, цит. съч., „Османското могъщество оказва толкова омагьосващо влияние, че историческите и литературните трудове за османците значително надвишават посветените на откриването на Новия свят.“ с. 183

249 Саид, Едуард, цит. съч., с. 71

250 За разтърсващите драматични измерения на това събитие и за неговия могъщ отзвук сред всички слоеве на европейското общество от XVII в. свидетелства един любопитен пример от археологията на бита, а както знаем битът е твърде консервативна сфера и трудно се поддава на влияния. Популярната история твърди, че кроасанът, който има формата на полумесец, е измислен от австрийските пекари, за да бъде ознаменувана победата на Ян Собйески над османските турци. Първоначално прочутото тестено изделие се е наричало Kipfel (немската дума за полумесец) и се превръща в кроасан, когато австрийската принцеса Мария Антоанета става френска кралица. Тази история, макар и с някои фактологически неточности, е упомената за пореден път в последния бестселър от жанра на „балканската готика“ – „Историкът“ на Елизабет Костова (София: Сиела, 2005, с.354).

251 Саид, Едуард, цит. съч., с. 74

252 Mestrovic, Stjepan, Slaven Letica, and Miroslav Goreta. Habits of the Balkan Heart: Social Character and the Fall of Communism, College Station: Texas A & M University Press, 1993. Най-известният от цитираните автори, без съмнение е Славен Летица, същият онзи Славен Летица, който в анонимна статия, отпечатана в сп. „Глобус“ от 12 декември 1993 г. обвинява няколко хърватски писателки с изявена гражданска позиция: Дубравка Угрешич, Славенка Дракулич, Рада Ивекович, Весна Кесич и Йелена Лвович, че са предателки на националната кауза. Тъй като са подложени на изключителен тормоз, една част от тях са принудени да емигрират. По-късно Славен Летица признава, че именно той е написал текста срещу „петте хърватски вещици“.

253 Tomasic, Dinko. Personality and Culture in Eastern European Politics, New York: George W Stewart, 1948

254 Tomasic, Dinko, Ibid, p.32

255 Tomasic, Dinko, Ibid, p.35

256 Tomasic, Dinko, Ibid, p.204

257 Виж забележителното изследване на Марко живкович, в което той подробно разяснява въпросните стереотипи и тяхната употреба: Zivkovic, Marko. Violent Highlanders and Peaceful Lowlanders: Uses and Abuses of Ethno-Geography in the Balkans from Versailles to Dayton’, Paper from 74th Annual Meeting of the Central States Anthropological Society, Milwaukee, WI, April 3-6, 1997

258 За повече подробности виж Втора глава Радикалният сценарий: югославският конфликт, която коментира гледната точка на авторите от бившите югорепублики.

259 Голдсуърди, Весна. Измислянето на Руритания. Империализмът на въображението, София: Кралица Маб, 2004, Цитатът се отнася до творчеството на Лорънс Дърел: „В опита си да призове духа на Балканите Бели орли над Сърбия е интересен може би на първо място, именно защото – в сравнение с най-добрите произведения на Дърел – липсата на оригиналност е толкова поразителна. Фактът, че решава да пише за Балканите в една преднамерено избрана „вторична“ форма, при която едва ли има нужда от личен опит в региона, и с твърдото съзнание за възможните финансови печалби, представлява откровено признание за доходоносността на този тип белетристична колонизация, посредством която литературните „Балкани“ продължават да бъдат безмилостно експлоатирани.“, с.164

260 Никова, Екатерина. „Войната в Босна и Балканите“, В: „Особеният случай“ Босна: Изследвания (Антонина Желязкова, съст.), София: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия (IMIR), 2001, с. 235

261 Това е третият филм на Майкъл Уинтърботъм след „Целувката на пеперудата“ (1995) и „Джуд“ (1996), който му донася световно признание.

262 Тодорова, Мария, цит. съч., с. 47

263 Тодорова, Мария, цит. съч., с.47

264 Лулева, Ана. „Мъжественостите на прехода. Криза или преоткриване на патриархата“, (статия, представена на конференция през октомври 2007 г. в рамките на съвместния българо-сръбски проект „Всекидневната култура на българите и сърбите в постсоциалистическия период“ реализиран от учени от ЕиМ-БАН и от Етнографския институт към сръбската академия на науките и изкуствата. Виж също и: Luleva, Ana. Krise der Männlichkeit und/oder die (Neu-)Erfindung des Patriarchats – der Fall der bulgarischen postsozialischen Transformation der Geschlecherverhältnisse, In: Sylka Scholz & Weertje Willms (Hg.) Männlichkeit (en) erforschen – Geschlechterverhältnisse in Osteutschland und Osteuropa. Lit Verlag, Im Druck

265 Лулева, Ана, цит. съч., с. 1

266 Петрова, Виолета. Сянката на Лай: Метафори на властта в киното, София: Титра, 2003

267 Петрова, Виолета, цит. съч., с.23

268 Братоева, Ингеборг. ‘Лудост, смърт и любов по балкански’, ЛИК, №4, 2006, с.60-61

269 След като дълго време се укриваше, на 7 декември 2005 г., генерал Анте Готовина беше арестуван на Канарските острови и предаден на Хагския трибунал. Неговото залавяне беше едно от условията, които постави Европейският съюз пред Хърватия, за да започнат преговори за нейното присъединяване. Липсата на съдействие от страна на Загреб значително забави този процес поради обстоятелството, че в Хърватия и до днес за много хора генералът продължава да има ореол на национален герой.

270 Dakovic, Nevena. ‘Yugoslav Wars: Between Myth and Reality’, paper for Media Performance and Practice Across Culture Conference, University of Wisconsin-Madison, 14-17 March 2002

271 Dakovic, Nevena, Ibid, p.2

272 Особено широк отзвук тази идея получава в бивша Югославия. Един от най-изтъкнатите представители на югославския експресионизъм, наречен зенитизъм, Бошко Токин изковава термина „балкански барбарогений“, чиято мисия е да „балканизира“ Европа със средствата на новото изкуство. В България Гео Милев по същото време изразява сходни схващания.

273 Iordanova, Dina. Cinema of Flames: Balkan Film, Culture and the Media, London: British Film Institute, 2000, pp.76-84

274 Iordanova, Dina, Ibid, p.56

275 DSU (Немски социален съюз) е малка дясноконсервативна партия, представена предимно в източна Германия. По времето на падането на източногерманския режим през 1989 е била част от изборната платформа „Съюз за Германия“, която е участвала в състава на последното правителство на ГДР.

AfD (Алтернатива за Германия) е германска политическа партия, основана през 2013, която отразява позициите на анти-европейски настроените части сред германските избиратели. Бел. пр.

276 Тоест хора, търсещи убежище (от немското „Asyl“, убежище, подслон). Бел. Пр.

277 Дясноконсервативен немски политик, журналист и медиен анализатор, един от основните автори на споменатото дяснорадикално издание. Бел. пр.

278 Либертарианството (което трябва да се различава от либерализма) е политическа философия, която поставя свободата на избора над всичко. Характерни за него са силният скептицизъм по отношение на всяка власт, както и настояването за максимизация на личната автономия и свободата на избора, особено що се отнася до частното предприемачество. Бел. пр.

279 През 1932 някоя си мисис Рандолф Фротингам, по онова време председателка на „Женската патриотична корпорация“ в САЩ, пише дълго писмо до правителството на страната, като изисква Алберт Айнщайн да бъде прогонен от Америка, защото „е свързан с повече анархистки и комунистически групи от самия Йосиф Сталин“. Обвиненията срещу Айнщайн обхващат 16 страници и включват неща като „[Той е] германец, който не може да говори английски“.

След като узнава за това, Айнщайн отговаря с едно – днес вече считано за класическо – отворено писмо, което е публикувано тогава в Ню Йорк Таймс.

А ето и текста на самото писмо:

3 декември, 1932

Още никога не бях преживявал толкова решително отхвърляне на всичките ми аванси от страна на нежния пол; или, ако съм го преживявал, то никога от толкова много наведнъж.

Но не са ли те напълно прави, тези будни гражданки? Защо човек би трябвало да отваря вратите си за някой, който поглъща закоравели капиталисти със същия апетит и удоволствие, с които Минотавърът от Крит, в отдавана отминали времена, е поглъщал пищни гръцки девици? Че и, отгоре на всичко това, отхвърля всеки вид война, освен неизбежната война със собствената съпруга?

Така че, вслушайте се внимателно в своите умни и патриотично настроени жени, и си припомнете, че Капитолият на могъщия Рим някога е бил спасен от крякането на своите верни гъски.

Алберт Айнщайн

(Източник: Einstein on Politics)

280 Иронично, странно, но и закономерно е, че в много случаи актът на информиране е в пълна степен психосоматично действие, съчетаващо в себе си няколко от жизненоважните функции на човешкото същество. Вестникът съпровожда любознателните и на масата за хранене и в тоалетната.

281 Теоретичните разработки върху информационния цикъл са сравнително нови, като самата идея за информационен цикъл може да бъде проблематична в същността си, тъй като тя се свързва с понятието за „информация“, естествено преминаваща от източника към потребителите, без оглед на селективния подбор, направен от авторите или редакторите – Franks, Sarah (2010). „Grand Narratives and the Information Cycle in the Library“. In Accardi, Maria T.; Drabinski, Emily; Kumbier, Alana. Critical Library Instruction: Theories and Methods. Library Juice Press. pp. 43–53.

282 „В очакване на куриера“ може да се осмисли и в метафоричен аспект, поради факта, че множество вестници от зората на журналистиката, та и до днес носят (в различни съчетания) името „Куриер“.

283 Многозначително е изречението от „Записки по българските въстания“ на Захари Стоянов, фиксиращо може би най-важният момент от живота на бъдещия голям български журналист: „Един път обаче, докато се наканя да се върна, един господин ме съгледа отвътре (от читалището – б.м.) и излезе да ме покани да вляза. „Не се срамувай, това заведение е отворено като за вас хора“ – каза той и ми подаде един вестник в ръката. (к.м.)“

284 Неслучайно в употреба влиза метафоричното словосъчетание „глад за новини“.

285 Странно е, че в своята фиксираност върху случващото се след „мрежовата революция“ на Интернет, днес пропускаме, че идентична технологична иновация променя медиите преди повече от век. Става дума за първата телеграфна линия в Европа от 1845 г., прокарана между Париж и Руан. От 1868 до 1900 г. броят на телеграфните съобщения нараства от 29 на 339 милиона. Всъщност периодичният печат придобива днешните си характеристики точно след появата на телеграфа – той променя критериите за това, кое може да бъде новина. Появява се нов вестникарски жанр – кратката новина. В този смисъл „окабеляването“ на света и предпочитанието към краткото съдържание, характерни за Интернет просто повтарят нещо вече случило се.

286 По подробно по въпроса: Проданов, Юрий. In memoriam canonis. В: Представи за българския литературен канон. Кн. II., 2010, Фабер.

287 Че четенето в Интернет не само поражда ментален дискомфорт, но води и до физиологични промени в човешкия мозък, променя работата на определени зони в него, влияе върху краткосрочната и дългосрочната памет и помненето – Виж: Кар, Никълъс. Под повърхността. 2011, Инфодар.

288 Тук неслучайно опозицията е оценена с понятия от морално-етичен порядък. Разгулът (от гуляй, лакомия) е един от седемте смъртни гряха. Също както пък умереността е една от седемте добродетели.

289 Близостта със „съгласие“ е очевидна. Интересно би било да вкараме в употреба термина „обществено съгласие“, само че в този случай смисълът се измества към потенциалната възможност мнението бързо да се трансформира в действие на принципа „Сговорна (постигнала съгласие) дружина планина повдига.“ Така че употребата на по неутралното и статично спрямо потенциално социално действие мнение остава предпочитана.

290 Няма нужда да припомняме процентите на избирателната активност и на гласуването „за“ преди 1989 г. у нас като проява на обществено мнение и обществени нагласи.

291 Доминация в колективното битие, но не и в индивидуалното съзнание, ако травестийно цитираме прословутата максима за определящата функция на първото спряма второто

292 Повече за паралелите на неочакваното сходство между тоталитаризма и неолиберализма – В: Тодоров, Цветан. Интимните неприятели на демокрацията. 2013. Изток-Запад., с. 118-125.

293 След своята поява, утвърждаване и привличане на постоянна аудитория, социалните медии неминуемо влизат в полезрението на корпоративния интерес. Естествено, в повечето случаи трансформацията им от индивидуално творчески и социален в бизнеспроект (привличане на рекама, спонсорирани новини и пр.) ги нарежда в редицата на мейнстрийм медиите

294 По времето, когато на 21 януари 1998 г. „Drudge report“ публикува първите данни за Моника Люински и връзката и с американския президент Бил Клинтът, сайтът на Майт Дръдж е с едва двегодишна история и публикува предимно съдържание, взето от други медии. Показателен факт – медията носи името на собственика си! (www.DrudgeReport.com)

295 Едно от обясненията за неочакваната сила и разпространение на масовите обществените движения в Северна Африка в периода 2010-1012 г., определяни като „Арабска пролет“ е във фактора Facebook. Още повече, че в аналогията с „Пролетта на народите“ от 1848 г. в Европа по отношение на решаващото значение на младите поколения в действията им за промяна, ролята на младежите в Египет, Либия, Тунис, Алжир и т.н. бе и във функцията им на потребители на Facebook, използващи социалната мрежа за координиране на протестите си и запознаване на света с тях.

296 За това спомага и логическата комерсиализация на социалните мрежи и естествения при тях момент на лично присъствие и участие от страна на потребителя на принципа facebook-еgobook.

297 Общественото мнение винаги първоначално (и накрая) е лично мнение, последвано от необозримо множество.

298 Сърцевината на проблема е в извода на Дъглас Рушкоф, че: „Интернет не признава авторитети“ (Рушкоф: 2008). Приемането и съгласието с авторитетна личност или институция, която може да формулира или изведе тезисно същността на процес или явление е ключов момент в оформянето на общественото мнение.

299 Настоящото есе е леко преработен и непубликуван вариант (писан през 1993 г.) на „Нежните крилца на българския самиздат“, в. „Култура“, бр. 39, 28 септ. 1990.

300 В смисъл, че той представлява инвазия на един идеологически и партиен език във всички автономни сфери на обществото индустрия, селско стопанство, култура, образование и пр. език, който подменя собствената им „формална рационалност“ с идеологически послания. Атаката върху този език се привиждаше като разрушавене на ДНК-то на тоталитаризма. Което, днес можем да го кажем, беше своеобразна утопия на тези интелектуални среди.

301 „Thaumazein и traumazein: опит върху лъжата“ (ръкопис); кратка версия на това съчинение беше публикувана в: Thaumazein и traumazein. В: Около Жак Дерида. Чудовищният дискурс. С., Дом на науките за човека и обществото. С., 2002; френският превод е в: Ivailo Znepolski, Koprinka Chervenkova, Alexander Kiossev (ed.). Rethinking the Transition. Sofia, SU, 2002.

302 „Актант“ употребявам тук като абстрактна категория на деятел, в която могат да попадат различни социални роли.

303 Вж. по въпроса: Butler, J. Universality in Culture. In: Joshua Cohen (ed.). For Love of Country: Debating the Limits of Patriotism. Martha C. Nussbaum with Respondents. Boston: Beacon Press, 1996, 45-52.

304 Това според Бътлър трябва да стане чрез включване в обхвата на публичното на провокативните (религиозни, полови, етнически, културни) гласове на изключените Други, чрез позитивно асимилиране на тяхната провокация и контестация към дотогавашната „универсалност“ в нови граници на публичното и универсалното. Което трябва да даде равноправен достъп на тяхната социална и лингвистична истина в общия дебат без, разбира се, това да унищожава уважението и толерантността към другите.

305 Този текст е откриващата лекция на семинара на Юлия Кръстева Съкровеният бунт от пролетта на 1996 г., публикуван като Julia Kristeva, La Révolte intime. Pouvoirs et limites de la psychanalyse IL Paris: Fayard, 1997. Тук тя продължава работата си от предишния семинар. Смисъл и безсмислие на бунта (вж. Julia Kristeva, Sens et non-sens de la révolte, Paris: Fayard, 1996). – бел. ред.

306 Най-старите форми *wel и *welu, посочващи волево, занаятчийско действие, завършват с обозначаването на технически предмети за защита и опаковане и еволюират към смисъла на „завръщане“, „разкриване“, „кръговото движение на планетите“, volte-face [преобръщане] на италиански, „vaudeville“ [водевил] на френски, ‚‘volume“ (volumen) [том, бел.пр.], откъдето идва книга и дори до шведската марка автомобили Волво („карам“). За една по-точна етимология на думата ви препращам към лекцията от миналата година. Вж. Sens et non-sens de la révolté. Pouvoirs de la psychanalyse I, Fayard, 1996, 8-11.

307 Вж. Хана Аренд, Репортаж за баналността на злото, Айхман в Йеросалим, София: 2004, Човешката ситуация, София: 1997, и също La vie de l’esprit (1971, 1977-1978), 2 vol. PUF, 1981, 1983.

308 Hannah Arendt, La vie de l’esprit, op.cit., t. I, 50-51.

309 Cf. Julia Kristeva, La Révolution du langage poétique, Le Seuil, 1974, 22-30.

310 Радикален манифест

Пред българската литература няма бъдеще!

[Манифестът беше написан за първия брой на самиздатското списание „Глас“ с редактор Владимир Левчев през 1989 г. Тогава за самозащита под заглавието беше прибавено страхливото „фейлетон“. Днес то не е нужно.]

1. Българската литература няма бъдеще не по някакви несъществени причини, а поради простия, но фундаментален факт, че тя всъщност не съществува – лишена е от онтологическа реалност. На недоверчивите ще се постараем да обясним какво ще рече това. Да съществува една литература означава писателите и да са писатели, читателите – читатели, традицията ѝ да си е традиция, съвременността – съвременност, а произведенията ѝ – произведения. Погледната от този ъгъл, българската литература демонстрира едно очевидно несъществуване.

а) Българският писател – неговата форма на несъществуване е парадоксална, защото граничи с едно свръхсъществуване. Навсякъде другаде писателят пише, у нас той просто е; докато в чужбина писателят има за цел да създава текстове и произведения, българският писател има за цел да пчсателства; създаването на текстове е външен и случаен атрибут на дълбинното му пребиваване в писателския онтос. Затова и юбилеят е основна форма на свръхсъществуване на българския писател.

б) Българският читател – такъв не съществува. Читателите, които четат само българска литература, нищо не разбират и не са никакви читатели. Онези, които разбират, не четат българска литература. Те са читатели, но не са български.

в) Отношението писател-читател – то има явна тенденция към саморазпадане. Докато пише, българският писател си мисли: „Защо да пиша по-нататък? И така, и така – няма да ме разберат!“ Докато чете, българският читател непрекъснато си мисли: „Защо да чета по-нататък? И така, и така – всичко ми е ясно!“

г) Българските литератори – това е общност, която имитира собственото си съществуване. Автори, критици, редактори, издатели и пр. – всички те приличат на хора, които са се събрали да вършат много важна патетична работа, но всеки тайно в себе си е убеден, че тая работа в никакъв случай не може да бъде свършена именно тук, именно сега и именно с тези хора. Небитието на българските литератори се колебае между дружествата за взаимно хваление и окопите на Студената война.

д) Българската литературна традиция – реалността ѝ е само официална: неофициално тя е нещо, което не познаваме, но с удоволствие ругаем. По този начин тя има форма на отрицателно съществуване – всеки е убеден че, ако, дай боже, се роди нещо, то ще се роди не в традицията, нито пък срещу традицията, а само въпреки традицията. По тази причина и всяко ново литературно поколение се заканва, че най-накрая ще създаде истинската българска литература. Никой не знае дали заканите са били реализирани, защото не съществува традиция.

е) Българската литературна съвременност – тя би трябвало да бъде пространство на взаимно разбиране; като такава тя естествено не съществува. Това се дължи на факта, че българските литератори живеят в различни исторически и геологически епохи – съвременници на Вазов съжителстват с диплодоци и динозаври, същества от бъдещи космически видове – с работнически поети от 30-те години. Единственият общ език са спиралите на ДНК. По посочените причини думи като „съвременност“, „сега“, „днес“, „тази година“ и прочие са безсмислени по отношение на българската литература и трябва да бъдат забранени с декрет.

ж) Езикът на българската литература – за да се създава литература, е необходим език с културна дълбочина, език, който помни. Българският език помни само национални културни катастрофи. Неговата материя, стиловите му пластове са разядени от национално недоверие, пародии, подигравки и дискредитирани езикови авторитети. Езикът не е дом на националното битие, а е негова раз-градена колиба.

Смятаме, че посочените обяснения са достатъчни.

С оглед на гореизложеното искаме да отправим следния прогресивен апел.

Предлагаме да се организира всенароден събор на българските литератори в местността „Офелиите“. На събора да бъде обявено официалното разпускане на българската литература поради доказана вековна несъстоятелност. Да бъде обявено също така, че освободените интелигентски маси ще бъдат пренасочени към други, по-печеливши културни области: мъжете – към отглеждане и култивиране на тенори, баритони, баси, а жените – към всекидневни курсове по художествена гимнастика; това са все области, чиято продукция се търси на международния пазар.

В случай че останат необратимо заразени от литературни бацили, те да бъдат командировани на държавна сметка в чуждоезични литературни територии, където, след като получат необходимото образование, да започнат да пишат литература на чужди езици, при условие че ще се издържат с литературен труд и ще изплатят разноските по образованието. Строго да им бъде забранено писането на литературни произведения на роден език.

С балкантуристки цели да се закупят евтини остарели ЕИМ [ЕИМ беше соцабревиатурата за „електронноизчислителни машини“ през 1989 г. още не знаехме, че са остарели така безвъзвратно, че ще бъдат окончателно заменени от персоналния компютър. Дали пък и тук не трябва да видим метафора за съдбата на тогавашната литература?], в чиято памет да бъдат вложени бродещите български литературни клишета. Така при посещение на групи от чуждестранни туристи ще може бързо и лесно да им се предлагат най-нови литературни комбинации от роден произход. Последното предложение е с голям икономически ефект (от хонорари и тиражи).

Съборът в местността „Офелиите“ да завърши с кратка литературно-музикална програма и спомени на литератори ветерани. Накрая се предвижда всенародно веселие и облекчение.

311 В своята книга „Метафора власти“ руският изследовател Евгений Добренко разглежда съветската литература като създаваща символния ресурс на комунистическата власт, изработвайки нейните най-съществени семиотични модели за репрезентация и емоционални модели на идентификация фигурите на Вожда, народа, Партията, Врага, прогреса, историята и пр.

312 Съвсем накоро срещнах едно лице, обещаващо допреди 3-4 години да стане белетрист. Почти с гордост той ми заяви, че бил зарязал „литературните идеализми“ и вече „стъпвал по земята“, пишел репортажи на парче за разни вестници. Не ми е бил никога симпатичен, но все пак беше по-търпим, когато правеше спънати опити да стъпва по небето.

313 Имам тъжната заслуга, че предрекох този фалит – вж. моята статия „Нежните крилца на българския самиздат“, в. „Култура“, бр. 40, 5 окт. 1990 г.

314 Изказване на Георги Чобанов, поддържащ LiterNet (цитат по статията на Кристин Димитрова Интернет-Възр@ждане, АртТруд, бр. 11, 2004).

315 Неслучайно един кандидат-студент, който не е запомнил стихотворението „Спи езерото“, е създал собствена версия с лаконичното заглавие „Спи…“ Очевидно дотук са му стигнали вложените пари…

316 Тук пак ще цитирам една мисъл на Борхес: „Преди трийсет години… предполагах, че красотата е привилегия на малко автори: сега знам, че тя е широко разпространена и ни причаква на случайните страници на посредствен автор или в разговор на улицата. Аз съм съвършено незапознат с малайската или унгарската литература, но съм уверен, че ако времето ми беше дало случай да ги изуча, бих намерил в тях всички хранителни вещества, необходими на духа…

Славата на поета в последна сметка зависи от пламенността или апатичността на поколения безименни хора, които я подхвърлят на изпитание в тишината на библиотеките…

317 Ако само за момент се върнем към „наличното количество“ по време на комунизма, ще трябва дълго да се обясняваме и да уточняваме горната мисъл. Първите параграфи на тази статия се опитаха да припомнят как „количеството“ и престижът могат да бъдат идеологически фантазми, превърнати в институции.

318 Преди време в един свой текст Богдан Богданов описваше четенето като тъкмо такава процедура символно действие, чрез което се предлага идеална среда и идеална общност (абстрактна публика от равни четящи индивиди, граничеща с човечеството) на един неидентичен и несъвършено интегриран в реалната си среда индвид. Тук става дума именно за „идеалността“ на тази среда. В едно нерелигиозно и постплатонистко общество „идеалната общност“ няма трансцендентни основания, тя може да се получи само чрез абстрахиране от обстоятелства (универсализиране) и екстраполация операцията „и тъй нататък“. Когато по определени причини не е възможно нито едно от двете, не е възможно да има и „идеална“ среда: четенето не изпълнява нормативно-сублимативните си задачи.

319 Впрочем класическият френски структурализъм се опита да направи това (според Барт за разлика от критиката литературната наука се занимава с очертаване на абстрактните контури на всички възможни четения). И именно в този пункт беше подложен на унищожителна критика от рецептивната естетика.

320 Това впрочем беше и една от централните критики, която навремето немската рецептивна естетика отправи към френския структурализъм.

321 Тя се поддържа от авторитетни учители, вдъхновява се от приятели и връстници, защото това е част от добрия тон и от представата за „добре образован човек“.

322 Всички цитати се взети от въпросния брой на списание „Език и литература“, 2004, 1-2, в скоби са посочени авторът и страницата.

323 Между моите изводи и тези на Бойко Пенчев има директни връзки: „Идеята за висока литература в България е окончателно мъртва“; „Колкото по-бързо един обзор върху българската литература през 90-те години признае своята схематичност и пристрастност, толкова по-добре. Тенденции, направления, стилове, жанрове, имена около тези семантични гнезда може да се заплете мрежа, която да претендира за поне минимална обективност в обглеждането на литературния процес. Проблемът е, че самата литература през последното десетилетие загуби обективното си съществуване“ (103). Пенчев говори и за медиализиране на литературата, за смърт на текста, за това, че „има безброй книги, които никой не чете… някъде към средата на 90-те години се оказа, че може всякак“ (10).

324 Забележително е, че между отделните позиции на критици като Минко Бенчев и Борис Минков, като Пламен Дойнов и Владимир Янев има огромни разлики (политически, поколенчески, естетически и пр.), а литературноисторическият им жаргон е един и същ, солиден като скала.

325 Когато говоря за преводимост на българските литературни текстове, нямам предвид само езиковата. Говоря за преводимост в двойния смисъл на думата: от една страна, за превод на чужд език, от друга за преводимост на културните кодове, на символните техники, с които един писател осмисля света, както и на колективния опит и фантазия, върху които се гради едно литературно поле. Да се направи от екзотиката на една култура универсален или поне надезотеричен език е страшно трудно и го могат много малко хора. Магическият реализъм, да кажем, успя с някои свои автори. В повечето случаи обаче, за съжаление, става дума за консумация на екзотиката, а не за превод на локалното послание в надлокално. Могат да се дават поучителни балкански примери: например границата между един Милорад Павич (който нехае за екзотиката) и един Кустурица (който доста добре я отглежда и продава) тук е твърде съществена, тя е вододел. Екзотиката е шарената страна на литературата написана специално за туристи, тя се чете от тях. Истинската литература може да е написана от ескимос, но четейки я, човек забравя, че действието се развива в иглу, усеща само борбата на студа и кръвта.

326 Изказвам сърдечна благодарност на проф. д-р Светлозар Игов за превода на този, а така също на цитираните по-долу откъси.

327 Не може да не впечатли съживяването на турско-югославските контакти във всички сфери на обществено-политическия и културния живот през въпросния период. Така например в. „Миллиет“ от 17 май 1953 г. информира за откриването на изложба в Истанбул на петима югославски художници, сред които се намира и близкият приятел на И. Андрич Зуко Джумхур. През същата седмица на посещение в Турция пристига министърът на търговията Тодорович, гостува делегация от висши военни, провеждат се приятелски съревнования между спортни тимове, вестниците публикуват материали за личността и делото на Й. Б. Тито, а „Хюрриет“ от 15 май 1953 г. започва да обнародва репортажа „Връщам се от Титова Югославия“ на Х. Бил, окачествен като първия турски журналист, посетил без покана една комунистическа страна.

328 Издателят Я. Н. Найър споделя подобни мисли и в предговора към сборника с избрани разкази на Йордан Йовков.

329 Приятно изключение в това отношение биха били двата текста на преподавателката по турски език и литература в Университета „Башкент“ в Анкара доц. д-р Несрин Тагъзаде Караджа – статията „Романтичната жертва“ Джем султан в три творби на западни автори“ (става въпрос за „Прокълнатия двор“ на И. Андрич, „Случаят Джем“ на В. Мутафчиева и „Джем султан – бурганьофският затворник“ на Е. Саблие) в сп. „Билиг“ (бр. 36, 2006) и докладът „Затворът и османските турци в „Прокълнатия двор“ на И. Андрич“, изнесен в 2003 г. на симпозиума „Затворът“ в Университета „Мармара“ в Истанбул, но авторката, вероятно подведена от структурата на преводната книга, допуска груба грешка, като разглежда „Труп“, „Във воденицата“, „Чаша“ и „Шега в Самсариния хан“ като части на „Прокълнатия двор“.

330 „Важно е да припомним първото българско председателство на Комитета на министрите на Съвета на Европа в навечерието на второто, което започва на 10 ноември тази година“; http://bnr.bg/horizont/post/100619903/lachezar-toshev-vajno-e-da-pripomnim-parvoto-predsedatelstvo-na-komiteta-na-ministrite-na-saveta-na-evropa-v-navecherieto-na-vtoroto-koeto-zapochva-na-10-noemvri-tazi-godina

331 „България поема председателството на Комитета на министрите на Съвета на Европа“; http://bnr.bg/post/100623805/utre-balgaria-poema-predsedatelstvoto-na-komiteta-na-ministrite-na-saveta-na-evropa

332 „Съединението прави силата“ – лозунг и на Голяма Европа;

http://bnr.bg/post/100632500/saedinenieto-pravi-silata-lozung-i-na-golama-evropa

333 „Венецианската комисия препоръча: Правителството да участва в номинирането на главен прокурор“; http://www.capital.bg/politika_i_ikonomika/bulgaria/2015/10/25/2635968_venecianskata_komisiia_preporucha_pravitelstvoto_da/

334 „Резолюция 1481 на ПАСЕ за международно осъждане на тоталитарните комунистически режими“; http://desebg.com/2011-01-06-11-53-29/1301–14812006-

Table of Contents

Септември 2015

Социални разцепления и национално „пробуждане“в османска Македония Автор(и): Василис Гунарис

В разговор с Куентин Тарантино Автор(и): Куентин Тарантино

Нома, или модерното изкуство на кулинарията Автор(и): Джейкъб Микановски

Човекът за Марс Автор(и): Сю Халпърн

Не можем просто да се присвиваме… Автор(и): Гюнтер Банас, Клаус-Дитер Франкенбергер, Волфганг Шойбле

Да разлистим христоматията по литература за ХI клас от 1955 г. Автор(и): Аспарух Панов

Другостта и двойничествотов три балкански романа за Изтока и Запада Автор(и): Евдокия Борисова

It don’t mean a thing if it ain’t got that swing Автор(и): Златко Енев

Разединението за Съединението Автор(и): Стефан Дечев

Как изглежда една вечеря в Нома,най-добрия ресторант на света? Автор(и): Джули Зевелоф

Рада Москова: Характерът е с подпис от Бога,с него, иска не иска, всеки се ражда Автор(и): Рада Москова

Да напуснеш публиката: точка на пречупване Автор(и): Орлин Спасов

Балът на жертвите Автор(и): Тони Николов

Другата Европа Автор(и): Жак Рупник

Зад кулисите на бежанската криза Автор(и): Дахер Дахер, Димитър Панайотов

Криза на доверието Автор(и): Даниел Смилов

Как да се избегне разпадането на Европа? Автор(и): Иван Кръстев

Губят ли западните ценности привлекателността си? Автор(и): Стивън Ерлангер

Октомври 2016

Ман срещу Ман Автор(и): КолъмТойбин

Престанете да гугълствате. Нека поговорим… Автор(и): Шери Търкъл

Човекът, който отиде да пазарува истина Автор(и): Дж. М. Кутси

Някои съвети за пътуващите на далечни разстояния,или как да се достигне Германия… Автор(и): Гаит Абдул-Ахат

За неизбежната необходимост на симпатията Автор(и): Златко Енев

Човекът, който описа депортирането на евреитеот Тракия и Македония Автор(и): Татяна Ваксберг

Унгария – „Молим за извинение заради нашия министър-председател“ Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Томбул джамия Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Реквием за една светица Автор(и): Златко Енев

За Георги Марков, „Задочните репортажи“ и изродения (анти)комунизъм Автор(и): Димитър Панайотов

Задава се „ангажиментната икономика“.Какво означава това за работата ни? Автор(и): Арун Сандарараджан

Бийтълс: защо остават ненадминати Автор(и): Луи Менанд

Когато свободата е безнаказаност, а беззаконието – ред,трябва да виним собственото си овчедушие Автор(и): Владимир Зарев

Убит е човек Автор(и): Даниел Смилов

За бежанската криза, националните егоизми, лидерството Автор(и): Албена Бъчварова, проф. Анна Кръстева

Сбогуване с Токио Автор(и): Петър Чолаков

Портретът на Дичо Лесов Автор(и): Кристин Димитрова

Ноември 2016

Homo Balcanicus: кой e той? Автор(и): Гергана Дончева

Хелоуин Автор(и): Златко Енев

Любов на Палм бийч експрес: Бракоразводното дело Пулицър Автор(и): Хънтър С. Томпсън

Герои срещу сладкиши Автор(и): Александър Кьосев

Повторната ориентализация:дихотомията „Балканите – Европа“ Автор(и): Гергана Дончева

Европа и ислямът Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Мюсюлманите и каскадата от грешки на Запада Автор(и): Александър Андреев

Майките на ИДИЛ Автор(и): Юлия Йоффе

За депутатския имунитет текат глупости от всички медии.Причината: непознаване на закона Автор(и): Иван Бакалов

Бежанци и отговорности в централна Европа Автор(и): Михаел Жантовски

Coito, ergo sum Автор(и): Златко Енев

Немската ПЕГИДА: И тоя път ще победим! Автор(и): Дирк Пилц

Източна Европа – завръщане към нормалността? Автор(и): Джон Фефър

За вчерашния атентат във Франция,или как всичко на тоя свят е делене на плява от зърно Автор(и): Златко Енев

Нови медии и обществено (съ)мнение Автор(и): Юрий Проданов

Провалът – (още един) начин на употреба Автор(и): Златко Енев

Отворено писмо до български и международни медиивъв връзка с бежанската криза Автор(и): Administrator

Мостът на шпионите Автор(и): Борислав Гърдев

Българският самиздат Автор(и): Александър Кьосев

Описание на нощта Автор(и): Силвия Чолева

Декември 2016

До Бурса и обратно – осемдесет години след Чудомир Автор(и): Евдокия Борисова

„Подчинение“ на Мишел Уелбек Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Частният живот на публичния език Автор(и): Александър Кьосев

Какъв бунт днес? Автор(и): Юлия Кръстева

Тайната история на „Сто години самота“ Автор(и): Пол Ели

Не-радикален манифест, написан с помощта на чук Автор(и): Александър Кьосев

Париж, Сирия и промяната на климата Автор(и): Елизабет Колберт

Светлана Алексиевич: Руснаците не могат да живеят със свободата Автор(и): Керстин Холм, Светлана Алексиевич

За границите на садистичното Автор(и): Анета Генова

Контактната хипотеза или кой се страхува от бежанците Автор(и): Марио Игнатов

Иво Андрич и/в Турция Автор(и): Хюсеин Мевсим

Защо е прекалено рано да се критикуваблаготворителната инициатива на Марк Зукърбърг Автор(и): Джош Баро

Кой се страхува от Вернер Тюбке? Автор(и): Стоян Гяуров

Старозаветният поет Автор(и): Асен Валентинов

ХаХаХаИмПро – нов модел за генериране на реалност Автор(и): Радмила Младенова

Диригентът Автор(и): Силвия Чолева

България в Съвета на Европа. Предизвикани размисли Автор(и): Аспарух Панов

Апострофи Автор(и): Стоян Гяуров

Спирането на „Деконструкция“ –защо не изпитвам истинска солидарност Автор(и): Мария Черешева

In Memoriam: Архипелагът Гриша Трифонов Автор(и): Невена Борисова

Table of Contents

Септември 2015

Социални разцепления и национално „пробуждане“в османска Македония Автор(и): Василис Гунарис

В разговор с Куентин Тарантино Автор(и): Куентин Тарантино

Нома, или модерното изкуство на кулинарията Автор(и): Джейкъб Микановски

Човекът за Марс Автор(и): Сю Халпърн

Не можем просто да се присвиваме… Автор(и): Гюнтер Банас, Клаус-Дитер Франкенбергер, Волфганг Шойбле

Да разлистим христоматията по литература за ХI клас от 1955 г. Автор(и): Аспарух Панов

Другостта и двойничествотов три балкански романа за Изтока и Запада Автор(и): Евдокия Борисова

It don’t mean a thing if it ain’t got that swing Автор(и): Златко Енев

Разединението за Съединението Автор(и): Стефан Дечев

Как изглежда една вечеря в Нома,най-добрия ресторант на света? Автор(и): Джули Зевелоф

Рада Москова: Характерът е с подпис от Бога,с него, иска не иска, всеки се ражда Автор(и): Рада Москова

Да напуснеш публиката: точка на пречупване Автор(и): Орлин Спасов

Балът на жертвите Автор(и): Тони Николов

Другата Европа Автор(и): Жак Рупник

Зад кулисите на бежанската криза Автор(и): Дахер Дахер, Димитър Панайотов

Криза на доверието Автор(и): Даниел Смилов

Как да се избегне разпадането на Европа? Автор(и): Иван Кръстев

Губят ли западните ценности привлекателността си? Автор(и): Стивън Ерлангер

Октомври 2016

Ман срещу Ман Автор(и): КолъмТойбин

Престанете да гугълствате. Нека поговорим… Автор(и): Шери Търкъл

Човекът, който отиде да пазарува истина Автор(и): Дж. М. Кутси

Някои съвети за пътуващите на далечни разстояния,или как да се достигне Германия… Автор(и): Гаит Абдул-Ахат

За неизбежната необходимост на симпатията Автор(и): Златко Енев

Човекът, който описа депортирането на евреитеот Тракия и Македония Автор(и): Татяна Ваксберг

Унгария – „Молим за извинение заради нашия министър-председател“ Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Томбул джамия Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Реквием за една светица Автор(и): Златко Енев

За Георги Марков, „Задочните репортажи“ и изродения (анти)комунизъм Автор(и): Димитър Панайотов

Задава се „ангажиментната икономика“.Какво означава това за работата ни? Автор(и): Арун Сандарараджан

Бийтълс: защо остават ненадминати Автор(и): Луи Менанд

Когато свободата е безнаказаност, а беззаконието – ред,трябва да виним собственото си овчедушие Автор(и): Владимир Зарев

Убит е човек Автор(и): Даниел Смилов

За бежанската криза, националните егоизми, лидерството Автор(и): Албена Бъчварова, проф. Анна Кръстева

Сбогуване с Токио Автор(и): Петър Чолаков

Портретът на Дичо Лесов Автор(и): Кристин Димитрова

Ноември 2016

Homo Balcanicus: кой e той? Автор(и): Гергана Дончева

Хелоуин Автор(и): Златко Енев

Любов на Палм бийч експрес: Бракоразводното дело Пулицър Автор(и): Хънтър С. Томпсън

Герои срещу сладкиши Автор(и): Александър Кьосев

Повторната ориентализация:дихотомията „Балканите – Европа“ Автор(и): Гергана Дончева

Европа и ислямът Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Мюсюлманите и каскадата от грешки на Запада Автор(и): Александър Андреев

Майките на ИДИЛ Автор(и): Юлия Йоффе

За депутатския имунитет текат глупости от всички медии.Причината: непознаване на закона Автор(и): Иван Бакалов

Бежанци и отговорности в централна Европа Автор(и): Михаел Жантовски

Coito, ergo sum Автор(и): Златко Енев

Немската ПЕГИДА: И тоя път ще победим! Автор(и): Дирк Пилц

Източна Европа – завръщане към нормалността? Автор(и): Джон Фефър

За вчерашния атентат във Франция,или как всичко на тоя свят е делене на плява от зърно Автор(и): Златко Енев

Нови медии и обществено (съ)мнение Автор(и): Юрий Проданов

Провалът – (още един) начин на употреба Автор(и): Златко Енев

Отворено писмо до български и международни медиивъв връзка с бежанската криза Автор(и): Administrator

Мостът на шпионите Автор(и): Борислав Гърдев

Българският самиздат Автор(и): Александър Кьосев

Описание на нощта Автор(и): Силвия Чолева

Декември 2016

До Бурса и обратно – осемдесет години след Чудомир Автор(и): Евдокия Борисова

„Подчинение“ на Мишел Уелбек Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Частният живот на публичния език Автор(и): Александър Кьосев

Какъв бунт днес? Автор(и): Юлия Кръстева

Тайната история на „Сто години самота“ Автор(и): Пол Ели

Не-радикален манифест, написан с помощта на чук Автор(и): Александър Кьосев

Париж, Сирия и промяната на климата Автор(и): Елизабет Колберт

Светлана Алексиевич: Руснаците не могат да живеят със свободата Автор(и): Керстин Холм, Светлана Алексиевич

За границите на садистичното Автор(и): Анета Генова

Контактната хипотеза или кой се страхува от бежанците Автор(и): Марио Игнатов

Иво Андрич и/в Турция Автор(и): Хюсеин Мевсим

Защо е прекалено рано да се критикуваблаготворителната инициатива на Марк Зукърбърг Автор(и): Джош Баро

Кой се страхува от Вернер Тюбке? Автор(и): Стоян Гяуров

Старозаветният поет Автор(и): Асен Валентинов

ХаХаХаИмПро – нов модел за генериране на реалност Автор(и): Радмила Младенова

Диригентът Автор(и): Силвия Чолева

България в Съвета на Европа. Предизвикани размисли Автор(и): Аспарух Панов

Апострофи Автор(и): Стоян Гяуров

Спирането на „Деконструкция“ –защо не изпитвам истинска солидарност Автор(и): Мария Черешева

In Memoriam: Архипелагът Гриша Трифонов Автор(и): Невена Борисова